Справа № 307/4384/14-к
А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д З А К А Р П А Т С Ь К О Ї О Б Л А С Т І
У Х В А Л А
І м е н е м У к р а ї н и
19.05.2015 м. Ужгород
Апеляційний суд Закарпатської області у складі суддів: ОСОБА_1 (головуючий), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , при секретарі судового засідання ОСОБА_4 , за участі прокурора ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді матеріали кримінального провадження № 11-кп/777/262/15 за спільною апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 на вирок Тячівського районного суду Закарпатської області від 04.03.2015.
Вказаним вироком місцевого суду від 04.03.2015 ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , непрацюючого, з неповною загальною середньою освітою, неодруженого, несудимого, визнано винуватим та призначено покарання за ч.2 ст.121 КК України у виді позбавлення волі строком на сім років шість місяців.
Початок строку відбування ОСОБА_6 покарання ухвалено рахувати з дня його затримання 24.10.2014.
Цивільний позов прокурора задоволено: з ОСОБА_6 на користь фінансового управління Тячівської РДА Закарпатської області стягнуто 6 443,40 грн. витрат, пов`язаних із лікуванням потерпілого ОСОБА_8 .
Ухвалою Тячівського районного суду від 05.03.2015 виправлено описку щодо застосованого ОСОБА_6 вказаним вироком запобіжного заходу та зазначено, що такий до набрання вироком законної сили слід залишити попередній тримання під вартою (у вироку помилково було вказано «підписку про невиїзд»).
Згідно вироку ОСОБА_6 визнаний винуватим в тому, що 11.10.2014, біля 16 год., в АДРЕСА_2 , неподалік належного ОСОБА_9 недобудованого будинку, підозрюючи ОСОБА_8 у вчиненні крадіжки, умисно штовхнув ОСОБА_8 , який впав на землю, після чого наніс потерпілому декілька ударів кулаком та ногою в голову, спричинивши йому тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя потерпілого в момент їх заподіяння, зокрема у виді: забою головного мозку важкого ступеня, масивної двобічної субдуральної гідроми, посттравматичного субарахноїдального крововиливу, синців повік обох очей та забою м`яких тканин обличчя.
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 помер. Відповідно до висновку судово-медичної експертизи від 26.11.2014 № 167 вказані тілесні ушкодження знаходяться у прямому причинному зв`язку зі смертю потерпілого.
В апеляційній скарзі захисника та обвинуваченого йдеться про те, що вирок Тячівського районного суду від 04.03.2015 щодо ОСОБА_6 є незаконним внаслідок неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні фактичним обставинам кримінального провадження та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону.
Сторона захисту посилається на те, що надані стороною обвинувачення докази вини ОСОБА_6 у вчиненні вказаного кримінального правопорушення не підтверджують вини останнього за пред`явленим обвинуваченням. Зокрема, згідно протоколу огляду (т.1, а.к.п. 78) на місці події не виявлено слідів крові.
Крім того, захисник та обвинувачений не погоджуються з правовою кваліфікацією кримінального правопорушення за ч.2 ст.121 КК України.
Висновки суду про те, що крадіжка вчинена невідомою особою на новобудові неправильні, оскільки крадіжка вчинена ОСОБА_8 , який неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за подібні злочини.
Органом досудового розслідування у провадженні відносно ОСОБА_8 встановлено, що 11.10.2014, біля 10 год., в с. Лази, по вул. Лазівській, ОСОБА_8 проник в новобудову б/н, за вищевказаною адресою, звідки викрав: чорну куртку вартістю 300 грн., сіру кофту вартістю 200 гривень, болгарку синього кольору вартістю 300 гривень, тандер сито вартістю 420 гривень, чим завдав збитків потерпілому ОСОБА_10 та ОСОБА_11 на загальну суму 1 180 гривень.
Всупереч вимог ч.2 ст.9 КПК України досудовим та судовим слідством допущено порушення принципів законності та презумпції невинуватості, з самого початку мав місце виключно обвинувальний ухил та неприязнь щодо ОСОБА_6 , не надано правової оцінки діям ОСОБА_8 .
Показання неповнолітніх свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 у вироку викладені неправильно зовсім не ті, які вони давали в судовому засіданні 03.03.2015.
Також судом першої інстанції неправильно вказано ініціали неповнолітніх свідків.
Неповнолітній свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні 03.03.2015 показала, що восени після обіду вона була з сестрою та чула, що пес гавкає, вони налякалися та сховалися із сестрою в будинку. ОСОБА_8 пішов в гараж і щось шукав. Потім ОСОБА_8 бігав за ними з ножем.
Неповнолітній свідок ОСОБА_12 показала, що восени, після обіду, бачили, як ОСОБА_14 бив Дротаря. Останній був у них вдома та витягнув ніж, а вони з сестрою втекли до сусіда. Відстань від ОСОБА_8 була 3 метри.
23.01.2015 в судовому засіданні обвинуваченим чітко наголошено про те, що ОСОБА_8 бігав з канцелярським ножем та погрожував дітям (свідки по справі ОСОБА_12 та ОСОБА_13 ) вбивством й замахувався ножем на ОСОБА_6 , а відтак ОСОБА_6 з метою припинення протиправних дій ОСОБА_8 «зупинив» його.
В подальшому ОСОБА_8 затриманий ОСОБА_6 на місці вчинення злочину (крадіжки) та замаху на вбивство, а ОСОБА_6 в свою чергу заподіяв йому тяжкі тілесні ушкодження.
Отже, посилаючись на зазначене та зважаючи на те, що за вказаних обставин мало місце перевищення обвинуваченим меж необхідної оборони, умисел на позбавлення життя відсутній, обвинувачений та його захисник вважають, що дії винного мають кваліфікуватися за ст.124, а не за ч.2 ст.121 КК України.
Крім того, вказують, що органом досудового розслідування порушено право обвинуваченого на захист, оскільки повідомлення про підозру від 23.10.2014 вручено та проведення слідчого експерименту проведено у відсутності захисника (т.1, а.п. 59, 72-77).
Посилаючись на наведене, захисник та обвинувачений просять апеляційний суд «скасувати» (змінити) вирок Тячівського районного суду від 04.03.2015 щодо ОСОБА_6 , перекваліфікувавши його дії з ч.2 ст.121 на ст.124 КК України та призначити йому покарання за цим кримінальним законом; скасувати запобіжний захід відносно ОСОБА_6 .
Заслухавши доповідь судді, промову прокурора, яка заперечила проти апеляційної скарги сторони захисту, доводи захисника та обвинуваченого на підтримання поданої ними апеляційної скарги, перевіривши матеріали провадження, провівши судові дебати, надавши обвинуваченому останнє слово та обговоривши доводи сторін, колегія апеляційного суду визнає, що наведена апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.
Суд першої інстанції дослідив у судовому засіданні всі зібрані у справі докази, відповідно до вимог ст.ст. 368,370,374 КПК України всебічно, повно і об`єктивно розглянув усі обставини справи, перевірив усі доводи обвинувачення і захисту, оцінив їх за своїм внутрішнім переконанням, сформулював у вироку обвинувачення, визнане доведеним, виклав результати дослідження і аналізу доказів, зазначив мотиви, з яких визнав обвинуваченого винуватим, відкинув його показання щодо часткового заперечення ним своєї вини, доведеної належними і допустимими доказами, дав правильну оцінку показанням свідків, зокрема очевидців події, вирішив усі питання, що вирішуються судом при постановленні вироку і належно вмотивував свої висновки.
Доводи зазначеної апеляційної скарги сторони захисту спростовуються наступним.
Так, встановлені органом досудового розслідування у постанові про закриття кримінального проваження щодо ОСОБА_8 обставини викрадення останнім чужого майна 11.10.2014 (т.2, а.к.п. 69-70), не свідчать про правомірність зазначених дій обвинуваченого ОСОБА_6 у відношенні потерпілого, а є лише пом`якшуючою покарання останньому обставиною відповідно до п.7 ст.66 КК України.
Доводи обвинуваченого та його захисника на вчинення ОСОБА_6 за вказаних обставин злочину, передбаченого ст.124 КК України (умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, вчинене у разі перевищення меж необхідної оборони або у разі перевищення заходів, необхідних для затримання злочинця) необґрунтовані з огляду на наступне.
За змістом ст.36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.
Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту. Перевищення меж необхідної оборони тягне кримінальну відповідальність лише у випадках, спеціально передбачених у статтях 118 та 124 цього Кодексу.
З роз`яснень, що містяться в п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про необхідну оборону» від 26.04.2002 № 1 вбачається, що слід відрізняти необхідну оборону від уявної, під якою розуміється заподіяння шкоди за таких обставин, коли реального суспільно небезпечного посягання не було, але особа, неправильно оцінюючи дії потерпілого, помилково припускала наявність такого посягання. При уявній обороні (ст.37 КК України) кримінальна відповідальність за заподіяну шкоду виключається лише у випадках, коли обстановка, що склалася, давала особі підстави вважати, що мало місце реальне посягання, і вона не усвідомлювала й не могла усвідомлювати помилковість свого припущення. Питання про те, чи дійсно в особи були підстави для помилкового висновку про наявність суспільно небезпечного посягання, вирішується з урахуванням конкретних обставин справи.
В даному випадку, з огляду на показання допитаних судом першої інстанції єдиних очевидців події неповнолітніх свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_15 , які відтворені в судовому засіданні апеляційного суду, за встановлених судом наведених вище обставин не мали місце не лише необхідна оборона та перевищення її меж, а й навіть уявна оборона.
Так, зазначені свідки показали, що у день та напередодні самої події, коли ОСОБА_8 вийшов з їхнього гаража і на їх запитання, що він там робив побіг за ними, тримаючи в руці ніж-лезо (схожий на канцелярський), вони побігли в бік сусідського будинку.
В цей момент побачили ОСОБА_6 і сказали йому, що ОСОБА_8 біжить за ними з ножем, на що останній підбіг до потерпілого, той присів, сховав ніж позаду себе і обвинувачений, побачивши, що ніж «крадений», почав його бити: спочатку схопив руками «за груди» (за одяг в області грудей) і бив тулубом об землю, потім лежачого руками і ногами по голові.
Дані показання свідків щодо нанесення ОСОБА_6 ударів потерпілому правильно відображені у вироку та співвідносяться як з протоколом проведення слідчого експерименту від 23.10.2014, під час якого підозрюваний ОСОБА_6 показав спосіб нанесення потерпілому ударів, в тому числі й в голову ногою, так і з висновками судово-медичної експертизи від 20.10.2014, 26.11.2014 №№ 757,167, яким судом першої інстанції дано належну оцінку: потерпілому заподіяно зазначені вище тяжкі тілесні ушкодження від дії тупих твердих, з обмеженою контактуючою поверхнею предметів, якими могли бути і зажата в кулак рука і взута нога (т.1, а.к.п. 14-16, 107-113).
Отже, момент посягання ОСОБА_8 щодо вказаних неповнолітніх завершився тоді, коли він присів на землю до того, як ОСОБА_16 почав наносити потерпілому удари, зокрема ногою в голову, мотивуючи свої дії зазначеною крадіжкою його майна. Тому обстановка захисту в цьому випадку виключається.
Доводи сторони захисту про те, що органом досудового розслідування порушено право обвинуваченого на захист, оскільки під час вручення останньому повідомлення про підозру (від 23.10.2014 т.1, а.к.п. 59-60) та проведення слідчого експерименту ОСОБА_6 не забезпечено захисника не можна брати до уваги, оскільки в даному кримінальному провадженні участь захисника не є обов`язковою, а обвинуваченому вручено пам`ятку із роз`ясненням його прав, в тому числі й мати захисника, про що складено відповідний протокол від 23.10.2014 (т.1, а.п. 61-66,67). В даному протоколі ОСОБА_6 заявив, що бажає захищати себе самостійно, що не пов`язано з його матеріальним становищем.
Допущена у вироку помилка щодо ініціалів неповнолітнього свідка ОСОБА_13 (помилково вказано, як «неповнолітній свідок ОСОБА_17 » мати та законний представник неповнолітньої, т.2, а.к.п. 71, 76 абз.2) не вплинула на правильність встановлених судом обставин і може бути виправлена судом першої інстанції в порядку ст.379 КПК України.
Отже, суд правильновстановив фактичні обставини вчинення ОСОБА_6 вказаного кримінального правопорушення та в цій частині ухвалив законне, вмотивоване і обґрунтоване судове рішення.
Разом з тим, призначаючи ОСОБА_6 покарання, судом першої інстанції неповно враховано особу обвинуваченого та обставини, за яких ним вчинено вказаний злочин.
ОСОБА_6 є молодий за віком; вчинив злочин під впливом сильного душевного хвилювання, викликаного неправомірними діями потерпілого, що стверджується як показаннями неповнолітніх свідків ОСОБА_18 , так і зазначеною вище постановою органу досудового розслідування про закриття розпочатого за ч.3 ст.185 КК України кримінального провадження щодо потерпілого ОСОБА_8 від 29.12.2014 на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України (з нереабілітуючих його обставин (т.2, а.п. 69-70); щиро розкаявся у спричинених його протиправними діями наслідках щодо ОСОБА_8 , активно сприяв розкриттю злочину під час досудового розслідування, зокрема на слідчому експерименті (т.1, а.к.п. 72-77).
Наявність даних чотирьох обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого давали підстави суду призначити ОСОБА_6 передбачене ч.2 ст.121 КК України покарання у виді позбавлення волі із застосуванням ст.69 КК України нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції частини 2 вказаної статті.
Відповідно до ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги , однак вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру. Якщо розгляд апеляційної скарги дає підстави для прийняття рішення на користь осіб, в інтересах яких апеляційні скарги не надійшли, суд апеляційної інстанції зобов`язаний прийняти таке рішення.
На підставі наведеного, колегія суддів визнає за необхідне змінити вирок Тячівського районного суду від 04.03.2015 щодо ОСОБА_6 , пом`якшивши останньому покарання на підставі ст.69 КК України.
Керуючись ст.ст. 404,407, 408 ч.1 п.1, 409 ч.2, 414,418,419 КПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу обвинуваченого та його захисника задовольнити частково.
Вирок Тячівського районного суду Закарпатської області від 04.03.2015 щодо ОСОБА_6 змінити в частині призначеного йому покарання: на підставі ст.69 КК України пом`якшити призначене ОСОБА_6 за ч.2 ст.121 КК України покарання до п`яти років позбавлення волі.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили, а особою, яка перебуває під вартою в той самий строк з дня отримання нею копії даної ухвали.

Судді: