АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/699/16 Справа № 208/6787/15-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 червня 2016 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю прокурора ОСОБА_6

потерпілої ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

захисника адвоката ОСОБА_9
розглянувши у судовому засіданні Апеляційного суду Дніпропетровської області апеляційні скарги: прокурора прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_10 та потерпілого ОСОБА_11 на вирок Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 03 лютого 2016 року у кримінальному провадженні № 0000721 щодо:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпродзержинська, громадянина України, освіта повна вища, працюючого ФОП ОСОБА_8 , одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого, -

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,-

В С Т А Н О В И В:
Вироком Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 03 лютого 2016 року ОСОБА_8 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України і призначено йому покарання у вигляді позбавлення волі строком на 3 роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на один рік. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням та встановивлено йому іспитовий строк тривалістю 2 роки. Відповідно до положень п.2,3 ч. 1 ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_8 обов`язки: не виїзджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи. Було відмовлено повністю у задоволенні цивільного позову ОСОБА_11 .

Згідно з вироком суду, 27.07.2015 о 14 годині 30 хвилин водій ОСОБА_8 , керуючи технічно справним автомобілем «HYUNDAI TUCSON» реєстраційний номер НОМЕР_1 , який на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 належить ОСОБА_12 , рухався по другорядній дорозі вул. Республіканської у м. Дніпродзержинську Дніпропетровської області та, наблизившись до перехрестя з головною дорогою пр. Аношкіна, не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя та здоров`я громадян, виявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки, не надав перевагу проїзду мопедові «MUSSTANG МТ 110 Q-І» реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_13 , який рухався по головій дорозі пр-ту Аношкіна з боку 1-го Маршового провулку у напрямку пр-ту Леніна у м. Дніпродзержинську Дніпропетровської області, тобто з права наліво відносно напрямку руху автомобіля «HYUNDAI TUCSON» під керуванням ОСОБА_8 . В результаті цього на перехресті нерівнозначних доріг вул. Республіканської та пр-ту Аношкіна у м. Дніпродзержинську відбулось зіткнення транспортних засобів. Своїми діями водій ОСОБА_8 грубо порушив вимоги п.п. 1.З., 1.5., 2.3 «б», 16.11 Правил дорожнього руху України та дорожнього знака 2.1. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди водій мопеда «MUS STANG МТ 110 Q-1» реєстраційний номер НОМЕР_3 , ОСОБА_13 отримав тілесні ушкодження у вигляді: синця з крововиливом в підлеглі тканини на заднє-зовнішній поверхні лівого стегна, уривчастих саден у вигляді зливаючихся смуг, в між лопатковій області з крововиливом в м`яких тканинах більше справа, в поперековій області справа, в області зовнішній лодижки правої гомілки, на задній поверхні правої кісті, в лобній області по центру та в області правого ока, багатоуламковий перелом лівої тім`яної кістки з переходом на потиличну з обширним крововиливом навколо, крововиливами під оболонки мозку, рідка кров в шлуночках мозку. Враховуючи локалізацію та характер зовнішніх та внутрішніх тілесних ушкоджень, в момент первинного контакту водій ОСОБА_13 був повернутий лівим боком до транспортного засобу - автомобіля. Виявлені при дослідженні трупа тілесні ушкодження розглядаються як сполучена тупа травма тіла, спричинена незадовго до смерті, у своїй сукупності стосовно до живих осіб відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя ті перебувають у причинному зв`язку з настанням смерті.

Не погодившись з цим вироком, прокурор та потерпілий подали на нього апеляційні скарги, у яких просять:

- прокурор - скасувати вирок Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 03.02.2016 року щодо ОСОБА_8 та постановити свій вирок, яким визнати ОСОБА_8 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у вигляді 3 років позбавлення волі із застосуванням додаткового покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 3 роки. Обґрунтовуючи свою апеляцію, прокурор вказав, що у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_8 свою вину визнав повністю та підтвердив у повному обсязі фактичні обставини щодо вчиненого злочину, позовні вимоги потерпілого ОСОБА_11 не визнав повністю. Прокурор вважає, що суд допустив помилку при призначенні покарання, яке є не відповідним ступенню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Так, відповідно до ч. 1 ст. 65 КК України, суд повинен призначити покарання особі із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу. Призначене судом покарання, передбачене санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, є необгрунтованним та несправедливим внаслідок м`якості і є недостатнім для його виправлення, запобігання вчинення аналогічних злочинів як засудженим, так і іншими особами;

- потерпілий ОСОБА_11 - скасувати вирок Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 03 лютого 2016 року та постановити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 286 КК України більш тяжке покарання у вигляді позбавлення волі з відбуванням покарання в місцях позбавлення волі. Призначити ОСОБА_8 більш суворе додаткове покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами строком не менше 3 років та повністю задовольнити його цивільний позов. Обґрунтовуючи свою апеляцію, потерпілий ОСОБА_11 вказав, що судом при проведенні підготовчого судового засідання грубо порушені вимоги ст. 314 КПК України, а саме не з`ясовано і не вирішено питання про можливість призначення судового розгляду. Обвинувачений ОСОБА_14 в ході судового слідства поводився зухвало, фактично не визнавав своєї провини у скоєному ДТП, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_13 і намагався тим самим пом`якшити свою вину в скоєному і уникнути справедливого покарання. Суд прийшов до висновку, що ОСОБА_14 повністю визнав свою провину (вирок лист 2, 5-й абзац), щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, відшкодував потерпілій ОСОБА_7 матеріальну шкоду, а обставин, які обтяжують покарання не встановлено, і на підставі вищевикладеного призначив ОСОБА_14 покарання без відбування ним покарання у місцях позбавлення волі. Таким чином, судом грубо порушений ознака відповідності та пропорційності призначеного покарання вчиненому правопорушенню. Злочин відноситься до категорії тяжких, у результаті його вчинення настала смерть потерпілого. ОСОБА_14 , не маючи документів на транспортний засіб та дозволу власника на керування транспортним засобом «HYUNDAI TUCSON», керував ним в своїх інтересах. Скоївши наїзд на транспортний засіб під управлінням ОСОБА_13 без екстреного гальмування, продовжив рух за перехрестя, а, зупинивши транспортний засіб, став чекати приїзду «швидкої допомоги» і міліції, будучи холоднокровним до скоєного і його наслідків. Вважає, що обвинуваченому призначена дуже м`яка міра покарання, без урахування тяжкості скоєного ним правопорушення, його особи та його поведінки в ході досудового слідства та в судовому засіданні: фактично не визнавав своєї вини; вказував , що керував автомобілем з дозволу власника та що дорожне покриття було мокрим, а видимість на перехресті була поганою.

В судове засідання суду апеляційної інстанції потерпілий ОСОБА_15 та його представник адвокат ОСОБА_16 не з`явились та про причини своєї неявки суд не повідомили, хоча належним чином були сповіщені про день та час судового засідання.

Заслухавши: доповідь судді-доповідача; прокурора, який просить задовольнити апеляцію прокурора; потерпілу ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_14 , та його захисника адвоката ОСОБА_9 , - які просили залишити без задоволення апеляції прокурора та потерпілого ОСОБА_11 ,- перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляцій, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає повному задоволенню, а апеляція потерпілого частковому задоволенню з наступних підстав.

Висновки районного суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, за який його засуджено, обгрунтовані наявними у справі доказами, що в апеляційному порядку не заперечується. Кваліфікація дій засудженого за ст. 286 ч.2 КК України також є правильною і учасниками процесу не оспорюється.
Порушень кримінально-процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винуватість засудженого та на кваліфікацію його дій, не виявлено.
Що стосується тверджень прокурора та потерпілого ОСОБА_11 про м`якість призначеного обвинуваченому ОСОБА_8 покарання у зв`язку зі звільненням його на підставі ст.75 КК України від відбування покарання, то за думкою колегії суддів вони грунтуються на матеріалах справи, і тому заслуговують на увагу.
Відповідно до вимог ст.65 КК України, призначаючи покарання, суд повинен враховувати ступінь тяжкості вчинених злочинів, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
В силу ж ст. 75 КК України суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі, може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням тільки враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи.
В силу п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.
Як вбачається з вироку суду, цих вимог закону суд не дотримався. Так, призначаючи ОСОБА_8 досить м`яке покарання, суд послався на те, що він враховує обставини і тяжкість скоєного злочину, який відноситься до категорії тяжких, а також особу обвинуваченого.
Однак, ці висновки суду першої інстанції щодо необхідності застосування до ОСОБА_8 ст.75 КК України не можна визнати обгрунтованими.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, формально перерахувавши у вироку обставини і тяжкість скоєного злочину, а також дані про особу обвинуваченого і обставини, які пом`якшують покарання, фактично не врахував при призначенні покарання те, що виявлені при дослідженні трупа тілесні ушкодження розглядаються як сполучена тупа травма тіла, спричинена незадовго до смерті, у своїй сукупності, стосовно до живих осіб відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя та перебувають у причинному зв`язку з настанням смерті.
За таких обставин зважаючи на характер кримінального правопорушення, тяжкість наслідків злочину, та обставини, що пом`якшують покарання щире каяття ОСОБА_8 , активне сприяння розкриттю злочину та відшкодування шкоди потерпілому - колегія суддів визнає, що суд першої інстанції фактично не врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину та його наслідки у вигляді смерті потерпілого, фактично не навів у вироку переконливих доводів про необхідність застосування до нього звільнення від відбування покарання з випробуванням, у зв`язку з чим допустив помилку при призначенні покарання, яке є не відповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та обрав йому надто м`яке покарання, застосувавши до нього ст.75 КК України.
Враховуючи зазначене, колегія суддів визнає, що суд призначив ОСОБА_8 таке покарання за ст. 286 ч.2 КК України, яке за своїм видом і розміром є явно несправедливим внаслідок м`якості, і воно є недостатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів. Тому апеляція прокурора та потерпілого про необхідність скасування вироку щодо ОСОБА_8 внаслідок м`якості призначеного йому покарання підлягають частковому задоволенню.
Таким чином, судом першої інстанції у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_8 неправильно застосований Закон України про кримінальну відповідальність, що привело до необґрунтованого пом`якшення покарання.
В силу ст. 407 ч.1 п.3 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок, а відповідно до ст. 409 ч.1 п.4 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

При цьому, відповідно до вимог ст. 418 ч.1 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 3 частини першої статті 407 цього Кодексу, суд апеляційної інстанції ухвалює вирок, а згідно зі ст. 420 ч.1 п.п. 2, 4 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.

Тому колегія суддів вважає, що необхідно вирок суду першої інстанції в частині неправильного призначення обвинуваченому покарання скасувати та ухвалити свій вирок, яким, призначивши обвинуваченому покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки та з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки, в решті вирок Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 03 лютого 2016 року залишити без змін.
Що стосується вимог апеляційної скарги потерпілого ОСОБА_11 в частині повного задоволення його цивільного позову, то колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції належним чином були досліджені всі докази, надані суду щодо сумм відшкодування матеріальної та моральної шкоди цивільному позивачу, проведений ретельний аналіз відповідності вимог цивільного позивача вимогам Цивільного кодексу України та зроблений на цій підставі правильний висновок про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_11 в частині стягнення як матеріальної? так і моральної шкоди. Тому в цій частині вирок суду першої інстанції необхідно залишити без змін.
Керуючись ст. 407, 409, 418, 420 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги прокурора та потерпілого ОСОБА_11 задовольнити частково.

Вирок Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 03 лютого 2016 року щодо ОСОБА_8 в частині призначення йому покарання скасувати.

Призначити ОСОБА_8 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки з позбавленням його права керувати транспортними засобами на строк 2(два) роки.
Строк відбування покарання відраховувати з моменту затримання в порядку виконання вироку.
В решті вирок Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 03 лютого 2016 року щодо ОСОБА_8 залишити без змін.
Відповідно до ст. 532 КПК України вирок суду першої інстанції та судові рішення суду апеляційної інстанції набирають законної сили з моменту їх проголошення судом апеляційної інстанції.

Згідно зі ст. 426 КПК України на рішення судів першої та апеляційної інстанції може бути подана сторонами касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення рішення.

Судді:

-------------------- ------------------------ ----------------
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4