Ухвала іменем україни
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_4 ,

за участю прокурора ОСОБА_5 ,

розглянула в судовому засіданні в м. Києві 31 березня 2016 року матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000113 за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні в суді апеляційної інстанції на вирок Апеляційного суду Івано-Франківської області від 20 серпня 2015 року щодо ОСОБА_6 .

Вироком Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 18 червня 2015 року

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Ужгорода, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого вироком Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 06 лютого 2012 року за ч. 2 ст. 185 КК України на 4 місяці арешту; вироком Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 01 жовтня 2012 року за ч. 2 ст. 309 КК України на 1 рік 3 місяці позбавлення волі, звільненого 31 грудня 2013 року по відбуттю строку покарання,

засуджено за ч. 3 ст. 185 КК України на 3 роки позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком тривалістю 1 рік 6 місяців, з покладенням обов`язків, передбачених пунктами 2, 4 ч. 1 ст. 76 КК України.

Вирішено цивільний позов потерпілого ОСОБА_7 .

За обставин встановлених судом та детально описаних у вироку, ОСОБА_6 визнано винуватим та засуджено за таємне викрадення чужого майна, поєднаного з проникненням в приміщення.

Так, 28 березня 2014 року, близько 04.00 год., ОСОБА_6 проникнувши до господарського будинку ОСОБА_8 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , таємно викрав належне останньому майно на загальну суму 760 грн.

Вироком Апеляційного суду Івано-Франківської області від 20 серпня 2015 року вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання скасовано. Ухвалено вважати ОСОБА_6 засудженим за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. В решті вирок суду залишено без зміни.

У касаційній скарзі прокурор просить скасувати вирок апеляційного суду і призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону. Вважає, що суд апеляційної інстанції, не дотримуючись загальних засад кримінального провадження щодо безпосередності дослідження доказів, приймаючи рішення про необхідність скасування вироку суду першої інстанції в частині призначеного покарання та ухвалюючи новий, без дослідження доказів, а саме тих, що характеризують особу ОСОБА_6 дав їм іншу оцінку, ніж ту, що дав суд першої інстанції. Прокурор також стверджує, що вирок апеляційного суду не відповідає вимогам п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, оскільки в його мотивувальній частині не зазначено місця вчинення злочину.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора на підтримання касаційних вимог, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що вона підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є, зокрема, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

При цьому ст. 412 КПК України передбачено, що істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог КПК України, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, не погоджуючись із постановленим вироком, прокурор, який брав участь у кримінальному провадженні в суді першої інстанції звернувся із апеляційною скаргою на нього, в якій висував вимогу про скасування вироку щодо ОСОБА_6 та ухвалення нового в зв`язку з необхідністю, на його думку, призначення більш суворого покарання та неправильним застосуванням ст. 75 КК України.

Зі змісту ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та умотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

У свою чергу положеннями ст. 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Виходячи з принципу безпосередності дослідження доказів, апеляційний суд не вправі дати їм іншу оцінку, ніж ту, яку дав суд першої інстанції, якщо ці докази не було досліджено при апеляційному перегляді вироку.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд дійшов до висновку про необхідність скасування вироку суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_6 покарання, зокрема, в частині застосування ст. 75 КК України та його звільнення від відбування призначеного покарання.
Прийняте рішення мотивовано тим, що визнані судом першої інстанції обставини, які пом`якшують покарання не знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину та не дають підстав для звільнення ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням. Також з огляду на наслідки вчиненого засудженим злочину, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до тяжких, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_6 покарання в межах санкції ч. 3 ст. 185 КК України і без застосування положень ст. 75 КК України.

Однак, як видно зі справи, суд апеляційної інстанції зробив такий висновок не дослідивши безпосередньо в судовому засіданні доказів, які характеризують особу ОСОБА_6 та дав їм іншу оцінку, ніж ту, що давав суд першої інстанції.
На необхідності дотримання принципу безпосередності дослідження доказів при розгляді кримінального провадження наголошує Верховний Суд України в своїй постанові від 21 січня 2016 року, врахування висновків якого згідно з вимогами ч. 1 ст. 458 КПК України є обов`язковим. Відповідно до вказаного рішення, безпосередність дослідження доказів означає звернену до суду вимогу закону про дослідження ним всіх зібраних у конкретному кримінальному провадженні доказів шляхом допиту обвинувачених, потерпілих, свідків, експерта, огляду речових доказів, оголошення документів, відтворення звукозапису і відеозапису тощо. Ця засада кримінального судочинства має значення для повного зясування обставин кримінального провадження та його об`єктивного вирішення. Безпосередність сприйняття доказів дає змогу суду належним чином дослідити і перевірити їх (як кожний доказ окремо, так і у взаємозв`язку з іншими доказами), здійснити їх оцінку за критеріями, визначеними у частині 1 статті 94 КПК України, і сформувати повне та об`єктивне уявлення про фактичні обставини конкретного кримінального провадження.
Недотримання засади безпосередності призводить до порушення інших засад кримінального провадження: презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, забезпечення права на захист, змагальність сторін та свобода в поданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пункти 10, 13, 15 статті 7 КПК України). Тому засада безпосередності виступає необхідним елементом процесуальної форми судового розгляду, недотримання її судом, виходячи зі змісту частини другої статті 23 та статті 86 цього Кодексу, означає, що докази, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, не можуть бути визнані допустимими і враховані при постановленні судового рішення судом, крім випадків, передбачених зазначеним Кодексом, а отже, судове рішення, відповідно до статті 370 цього Кодексу, не може бути визнано законним і обґрунтованим і, згідно з частиною першою статті 412 КПК України підлягає скасуванню.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 420 КПК України, вирок суду апеляційної інстанції повинен відповідати загальним вимогам до вироків. Такі загальні вимоги до вироків сформульовані у ст. 374 КПК України. Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, у мотивувальній частині вироку у разі визнання особи винуватою зазначаються формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

Однак, суд апеляційної інстанції, не дотримавшись наведених вимог, не вказав у вироку місця вчинення злочину.
Таким чином, на думку колегії суддів, вирок апеляційного суду ухвалено з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, що могло перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, а тому він на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК України підлягає скасуванню, а провадження призначенню на новий розгляд у цьому суді.
Під час нового розгляду суду належить урахувати зазначене та ухвалити законне й обґрунтоване рішення.

Керуючись статтями 433, 436 - 438, 441, 442 КПК, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні в суді апеляційної інстанції задовольнити.

Вирок Апеляційного суду Івано-Франківської області від 20 серпня 2015 року щодо ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення таоскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3