Справа № 130/1804/15-к
Провадження №11-кп/772/263/2016
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 березня 2016 рокум. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області в складі:

головуючого: ОСОБА_2 ,

суддів : ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі: ОСОБА_5 ,

з участю:

прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_7 ,

представника потерпілого ОСОБА_8 ,

обвинуваченого - ОСОБА_9 ,

потерпілого ОСОБА_10 ,

розглянув «01 » березня 2016 року у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 , адвоката ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 24 грудня 2015 року, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Вінниці Вінницької області, проживаючого у АДРЕСА_1 , одруженого, з базовою вищою освітою, військовозобов`язаного, працюючого менеджером з продажу ФОП « ОСОБА_12 », раніше не судимого

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України та призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі. Відповідно ст. 75 КК України звільнено обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки. Покладено на ОСОБА_9 обов`язки, передбачені п. п. 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України. Вирішено питання з речовими доказами. Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_10 2042 грн. 10 коп. у відшкодування матеріальної шкоди та 8 000 гривень у відшкодування моральної шкоди. Стягнуто з ОСОБА_9 на користь держави 487 грн. 20 коп. судового збору.

в с т а н о в и в :

Згідно вироку суду першої інстанції, 18.12.2014 року приблизно о 17.30 год. ОСОБА_9 , перебуваючи в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_2 », який розташований в АДРЕСА_2 , здійснював прийом замовлень згідно своїх службових обов`язків, перебуваючи на посаді менеджера з продажу ФОП « ОСОБА_12 » м. Вінниця. Закінчивши роботу в магазині, ОСОБА_9 вийшов з приміщення магазину, на ганку якого між ним та місцевим жителем ОСОБА_10 виник конфлікт з приводу засліплення останнього фарами автомобіля, на якому ОСОБА_9 під`їхав до магазину. Під час даного конфлікту, ОСОБА_9 , маючи умисел на нанесення тілесних ушкоджень, дістав із кишені своєї куртки кухонного ножа, яким умисно наніс три удари ОСОБА_10 в нижню частину живота. Внаслідок протиправних дій ОСОБА_9 , ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження у вигляді проникаючого колото-різаного поранення черевної порожнини з пошкодженням великого чепця та тонкої кишки, колото-різану рану в надлобковій ділянці справа. Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 21 від 10.03.2015 року вказані ушкодження виникли від дворазової дії колюче-ріжучого предмету (предметів), яким міг бути і ніж, по давності утворення можуть відповідати строку, вказаному у постанові про призначення експертизи (18.12.2014 року). Проникаюче колото-різане поранення черевної порожнини з пошкодженням великого чепця та тонкої кишки за ступенем тяжкості належать до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя під час заподіяння. Колото-різана рана в надлобковій ділянці справа за ступенем тяжкості належить до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я або незначну стійку втрату загальної працездатності. Вказані дії обвинуваченого ОСОБА_9 кваліфіковані за ч. 1 ст. 121 КК України як умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_7 ставить питання про зміну вироку Жмеринського міськрайонного суду від 24 грудня 2015 року та визнання ОСОБА_9 винним за ст. 124 КК України та призначення покарання в межах санкції статті.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не встановив наявність та спрямованість умислу обвинуваченого саме на заподіяння тілесних ушкоджень, момент та причину виникнення такого умислу. Суд не спростував по суті доводи обвинуваченого про вчинення на нього ОСОБА_10 нападу на вулиці за дверима магазину з вимогою передати кошти, в результаті чого обвинуваченому ОСОБА_9 було заподіяно тілесні ушкодження, які підтверджуються висновком судово медичної експертизи № 157-к від 22.06.2015 року ( т.1 а.с. 236-238).

В апеляційній скарзі із змінами представника потерпілого ОСОБА_8 та потерпілого ОСОБА_10 ставиться питання про скасування вироку Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 24.12.2015 року.

Апеляційна скарга мотивована тим, що вирок підлягає скасуванню в частині призначеного покарання в зв`язку з його невідповідністю ступеня тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого та як є явно несправедливим через м`якість обраного покарання. На думку апелянтів обвинувачений не визнав вини в умисному заподіянні тілесних ушкоджень, та не вжив заходів що до дієвого каяття та усунення наслідків його злочинних дій, не вибачався за свої злочинні дії, що вочевидь свідчить, про те, що належних висновків він не зробив та щиро не розкаявся.

В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_11 ставить питання про скасування вироку Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 24.12.2015 року у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особи обвинуваченого ОСОБА_9 .

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_9 вину в умисному заподіянні тяжких тілесних ушкоджень не визнав, під час судового розгляду вказаного кримінального провадження, обвинувачений ОСОБА_9 ввів в оману суд та потерпілу сторону, обіцяючи що відшкодує матеріальну шкоду, однак після постановлення вироку 24.12.2015 взяті на себе зобов`язання ОСОБА_9 не виконав та уникає контактів з потерпілим. Також у апеляційній скарзі прокурор посилається на те, що при вказаних у вироку обставинах покарання із застосуванням вимог ст. 75 КК України суперечить загальним засадам призначення кримінального покарання, наведеним у ст. 65 КК України, а тому є неправильним застосуванням кримінального закону України про кримінальну відповідальність.

Заслухавши доповідача, прокурора ОСОБА_6 , який підтримав апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні, просив частково скасувати вирок Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 24.12.2015 року та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_9 покарання за вчинений злочин, передбачений ч.1 ст. 121 КК України у виді 5 років позбавлення волі, врешті вирок залишити без змін, представника потерпілого адвоката ОСОБА_8 та потерпілого ОСОБА_10 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги адвоката ОСОБА_7 , підтримали апеляційну скаргу прокурора , свої апеляційні скарги просили їх задовольнити вирок Жмеринського міськрайонного суду від 24.12.2015 року скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати винним ОСОБА_9 винним за ч.1 ст. 121 КК України та призначити покарання в межах санкції статті, адвоката ОСОБА_7 , яка заперечувала проти задоволення апеляційних скарг прокурора , представника потерпілого ОСОБА_8 та потерпілого ОСОБА_10 , підтримала свою апеляційну скаргу та просила її задовольнити, вирок Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 24 грудня 2015 року змінити, визнати ОСОБА_9 винним у скоєнні злочину, передбаченого ст. 124 КК України та призначити покарання в межах санкції, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження, провівши судові дебати та надавши останнє слово обвинуваченому, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційні скарги адвоката ОСОБА_7 , прокурора ОСОБА_11 , представника потерпілого адвоката ОСОБА_8 та потерпілого ОСОБА_10 не підлягають задоволенню з таких підстав.

Висновок суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_9 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, передбаченому ч.1 ст.121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне в момент його заподіяння. ґрунтується на сукупності доказів, які досліджені в судовому засіданні і є правильними.

Посилання адвоката ОСОБА_7 в апеляційній скарзі на те, що дії ОСОБА_9 повинні кваліфікуватися за ст. 124 КК України, суперечать фактичним обставинам провадження, так як і під час розгляду справи у суді першої інстанції так і в апеляційній скарзі адвокатом не доведено наявності необережної вини ОСОБА_9 , не встановлено наявності необхідної сукупності двох відповідних підстав необхідної оборони: суспільно-небезпечного посягання щодо ОСОБА_9 та необхідності в його негайному відверненні або припиненні шляхом заподіяння тому, хто посягає шкоди, необхідної та достатньої в даній обстановці для такого відвернення чи припинення.

Так судом першої інстанції вірно оцінено покази обвинуваченого щодо обстановки злочину та психічної оцінки ним самим дій ОСОБА_10 , протиправність яких останній заперечував, а саме застосування однієї руки при так званому «замаху на грабіж» при наявності в іншій руці двох скляних пляшок пива, відсутність активних дій, які б свідчили про майнову вимогу (обшукування). При цьому обвинувачений, є у суді першої інстанції свої активні дії мотивував тим, що злякався за себе та свою вагітну дружину а також за гроші, які були при ньому, тому дістав із кишені ножа та почав ним прицільно замахуватись в бік потерпілого, при цьому не кричав, не кликав на допомогу, не побіг назад до магазину, де були люди, хоча місце де відбувались події було добре знайомим для нього, оскільки він неодноразово приїздив до магазину, знав продавців, а також бачив ОСОБА_10 на ганку магазину тривалий час в день події.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції прийшов правильного висновку, що у ОСОБА_9 необхідності в негайному відверненні або припиненні суспільно-небезпечного посягання щодо нього не встановлено, що виключає стан необхідної оборони, в тому числі і перевищення її меж. Крім того суд першої інстанції правильно зазначив у вирокові, що за фактом замаху на грабіж, внесеного за заявою ОСОБА_9 до ЄРДР у рамках кримінального провадження не оголошено будь-кому про підозру.

Всупереч посиланням прокурора ОСОБА_11 , потерпілого ОСОБА_10 ,представника потерпілого ОСОБА_8 в своїх апеляційних скаргах на те, що обвинувачений ОСОБА_9 ввів в оману суд та потерпілу сторону, обіцяючи що відшкодує матеріальну шкоду, а після постановлення вироку 24.12.2015 року взяті на себе зобов`язання ОСОБА_9 виконувати відмовився та уникає контактів з потерпілим не відповідає дійсності, оскільки як вбачається з вироку суду першої інстанції потерпілому було частково відшкодовано матеріальну шкоду на суму 2 500 грн.

Крім того, під час розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції прокурор та потерпілий просили призначити покарання ОСОБА_9 не пов`язане з позбавленням волі із застосуванням ст. 75 КК України. Разом з цим в своїх апеляційних скаргах вимагаючи призначення обвинуваченому реального покарання апелянти належно не обґрунтували свої вимоги, які саме обставини не було з`ясовано судом першої інстанції, що вимагають призначення іншого покарання ніж було призначено вироком суду.

У ході апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_9 пояснив, що готовий був відшкодувати шкоду потерпілому, однак останній відмовлявся від цього до ухвалення судом вироку. На момент розгляду апеляційних скарг у суді апеляційної інстанції ОСОБА_9 і потерпілий ОСОБА_10 досягли письмової згоди, щодо відшкодування шкоди потерпілому ОСОБА_10 .

Також як вбачається з вироку Жмеринського міськрайонного суду від 24 грудня 2015 року, поведінка потерпілого ОСОБА_10 була віктимною, оскільки він своїми діями спровокував ОСОБА_9 заподіяти йому шкоду, що підтверджується і поясненнями обвинуваченого, наданими у суді першої інстанції про те, що в першу чергу він злякався за свою вагітну дружину та кошти, які були при ньому, оскільки поведінка потерпілого ОСОБА_13 була розцінена обвинуваченим як небезпечною та такою, що може завдати шкоди його життю та здоров`ю.

Відповідно до вимог п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року №7 при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину необхідно суворо додержувати вимог ст. 65 КК України, реалізувати принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації при призначенні покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_9 суд першої інстанції правильно врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину який є тяжким, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, працевлаштований, його сімейний стан, наявність на його утриманні дружини та двох малолітніх дітей, які потребують його допомоги, часткове відшкодування шкоди потерпілому, думку потерпілого ОСОБА_10 який просив не позбавляти обвинуваченого волі.

Разом з цим, суд першої інстанції не взяв до уваги віктимну поведінку потерпілого ОСОБА_10 , який перебуваючи у нетверезому стані, своїми діями спровокував конфлікт з обвинуваченим ОСОБА_9 а саме, пред`являв претензії до останнього в магазині через осліплення його фарами автомобіля, потім тривалий час очікував на ганку магазину щоб вияснити стосунки з ОСОБА_9 , а також те що, за антропологічними показниками потерпілий є значно фізично сильнішим за обвинуваченого, внаслідок чого в даній конкретній ситуації обвинувачений дійсно хвилювався за себе, не зміг правильно і миттєво оцінити обстановку яка склалася, що обумовило його подальші протиправні дії.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що призначене ОСОБА_9 покарання із застосуванням ст. 75 КК України не суперечить загальним засадам призначення покарання, наведеним у ст. 65 КК України, а тому не вбачає підстав для скасування вироку суду першої інстанції через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про те, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_9 можливе без ізоляції від суспільства, а тому вирок Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 24.12.2015р. є законним та обґрунтованим, і підстав для його зміни чи скасування апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст. ст. 404, 405,407,420 КПК України, апеляційний суд ,-

у х в а л и в:

Апеляційні скарги прокурора ОСОБА_11 , представника потерпілого ОСОБА_8 , потерпілого ОСОБА_10 та адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 24 грудня 2015 року, щодо ОСОБА_9 ,обвинуваченого за ч.1 ст. 121 КК України - без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі 3-х місяців з дня її проголошення.

Судді:

З оригіналом вірно: