Єдиний унікальний номер 740/121/15-к
номер провадження 1-кп/728/61/16
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 квітня 2016 року Бахмацький районний суд Чернігівської області у складі колегії суддів:
головуючої судді - ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участі секретаря ОСОБА_4
обвинуваченого - ОСОБА_6
захисника адвоката ОСОБА_7
В С Т А Н О В И В :
Ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 23.02.2016 року було скасовано вирок Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 27.11.2015 року у відношенні ОСОБА_6 , засудженого за ч.1 ст.115 КК України до 11 років розбавлення волі та призначено новий розгляд у суді першої інстанції.
Згідно з ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 11.03.2016 року кримінальне провадження у відношенні ОСОБА_6 було направлено для розгляду за підсудністю до Бахмацького районного суду Чернігівської області.
Відповідно до ст.416 КПК України після скасування судом апеляційної інстанції вироку, суд першої інстанції здійснює судове провадження згідно з вимогами розділу IV цього Кодексу в іншому складі суду.
В підготовчому судовому засіданні прокурор вважає за можливе призначити судовий розгляд у відкритому судовому засіданні, викликати і допитати в якості свідків осіб, вказаних в реєстрі та продовжити ОСОБА_6 строк тримання під вартою.
Обвинувачений ОСОБА_6 в підготовчому судовому засіданні заперечив проти призначення справи до судового розгляду; повідомив, що йому не зрозуміло в чому його обвинувачують, заявив клопотання про звільнення його з-під варти, з огляду на те, що згідно з п.3 ст.197 КПК України вичерпані всі розумні строки тримання його під вартою, окрім того, після скасування апеляційним судом Чернігівської області вироку Ніжинського міськрайонного суду щодо нього йому не було висунуте нове обвинувачення.
Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_7 в підготовчому судовому засіданні вважає за можливе призначити судовий розгляд у відкритому судовому засіданні, викликати і допитати в якості свідків осіб, вказаних в реєстрі і підтримав клопотання обвинуваченого щодо звільнення його з-під варти.
Потерпілий ОСОБА_8 в судове засідання не з`явився, про виклик до суду повідомлений належним чином, надав суду заяву про проведення підготовчого судового засідання без його участі.
Заслухавши думку учасників провадження, вивчивши обвинувальний акт від 12.01.2015 року у відношенні ОСОБА_9 , суд приходить до слідуючого висновку.
Згідно з ч.3 ст.314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти такі рішення: 1) затвердити угоду або відмовити в затвердженні угоди та повернути кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому статтями 468 - 475 цього Кодексу; 2) закрити провадження у випадку встановлення підстав, передбачених пунктами 4 - 8 частини першої або частиною другою статті 284 цього Кодексу; 3) повернути обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру прокурору, якщо вони не відповідають вимогам цього Кодексу; 4) направити обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру до відповідного суду для визначення підсудності у випадку встановлення непідсудності кримінального провадження; 5) призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.
Отже, відповідно до вимог ст. 314 КПК України, в підготовчому судовому засіданні суд може прийняти рішення про повернення обвинувального акта прокурору, якщо такий акт не відповідає вимогам ст. 291 КПК України.
Частина 2 ст.291 КПК України визначає, що обвинувальний акт, окрім іншого, має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими; правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність; формулювання обвинувачення.
Як вбачається з положень вищевказаної статті, формулювання обвинувачення має міститись у обвинувальному акті після викладення фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими та правової кваліфікації кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність.
При цьому, поняття «формулювання обвинувачення» неможливо ототожнювати з поняттям «фактичні обставини кримінального правопорушення».
Між тим, як вбачається зі змісту обвинувального акта у відношенні ОСОБА_6 від 12.01.2015 року, зазначені вимоги закону, на думку суду, дотримані не були, оскільки використанням такого формулювання, як «досудовим слідством обвинувачується в тому…» в обвинувальному акті об`єднано поняття «фактичні обставини кримінального правопорушення» та «формулювання обвинувачення».
Відповідно до п.13 ч.1 ст.3 КПК України обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.
У відповідності до положень п.(а) ч.3 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, кожен, кого обвинувачено у вчиненні злочину, має право бути негайно і детально проінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення проти нього.
Разом з тим, закріплення в КПК України вимог до обвинувального акту є однією із форм реалізації на національному рівні положень статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини, яка гарантує право на справедливий суд, закріплюючи принцип верховенства закону, на якому будується демократичне суспільство. При цьому, при визначені справедливості судового розгляду необхідно розглядати кримінальне провадження в цілому, оскільки справедливий характер розгляду може суттєво зачіпатися, якщо на початкових етапах слідства такі вимоги не дотримані (Imbrioscia v. Switzerland, 24 November 1993).
В даній ситуації виклад фактичних обставин справи і формулювання конкретного обвинувачення охоплюється положеннями підпунктів а та b п. 3 ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини, які гарантують право обвинуваченого бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього та мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту.
Так, Європейський Суд з прав людини зазначив, що межі гарантій, передбачених підпунктом «а» пункту 3 статті 6 Конвенції, мають оцінюватись, зокрема, у світлі більш загального права на справедливий судовий розгляд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції. У кримінальних справах надання повної та докладної інформації щодо висунутих особі обвинувачень, які в подальшому можуть бути сприйняті судом як юридична кваліфікація діяння, є неодмінною передумовою забезпечення справедливості провадження. У цьому зв`язку необхідно зазначити, що підпункт «а» пункту 3 статті 6 Конвенції не накладає жодних формальних вимог щодо способу, у який обвинувачений має бути проінформований про характер і причини висунутих щодо нього обвинувачень. Суд також зазначає, що підпункти «a» і «b» пункту 3 статті 6 Конвенції взаємопов`язані та що право бути поінформованим про характер і причини висунутих обвинувачень слід розглядати у світлі права обвинуваченого на підготовку свого захисту (пункт 37 рішення «Жупнік проти України»).
З огляду на те, що кримінальним процесуальним законом встановлено вичерпний перелік документів, які надаються суду до початку судового розгляду кримінального провадження, і на підставі яких судом вирішуються питання, пов`язані з підготовкою до судового розгляду, наявність будь-яких недоліків або суперечностей є недопустимим.
Окрім того, у рішенні від 25.07.2000 року Європейський Суд у справі «Матточіа проти Італії» зазначив, що обвинувачений у вчиненні злочину має бути негайно і детально проінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь "детальності" інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту. У цьому відношенні обсяг та доречність наданої обвинуваченому інформації слід оцінювати крізь призму положення, закріпленого у п. "b" ч. 3 ст. 6 Конвенції. Аналогічно слід оцінювати інформацію про зміни, які мали місце в обвинуваченні, включаючи зміни причини обвинувачення.
Згідно з ч.1 ст.337 КПК України судовий розгляд справи проводиться в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, який є важливим процесуальним документом і основою для захисту обвинуваченого в суді.
Тобто, обвинувальний акт є тим підсумковим документом досудового розслідування, який не може містити в собі жодних внутрішніх суперечностей, а всі складові частини цього документу повинні бути узгоджені між собою; висунуте обвинувачення має бути конкретним, що є прямим обов`язком органу досудового розслідування та невід`ємною частиною права обвинуваченого на захист.
Згідно ст. 91 КПК України, у кримінальному провадженні, окрім іншого, підлягають доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення).
Однак, всупереч вказаних норм кримінального процесуального закону, в обвинувальному акті від 12.01.2015 року у відношенні ОСОБА_6 не викладені конкретні обставини кримінального правопорушення, зокрема не конкретизовано у який спосіб обвинувачений вбив потерпілу, не визначена його форма вини, не вказано з якою метою він здавив шию потерпілої та завдав їй тілесні ушкодження від яких наступила смерть.
Окрім того, при пред`явленні ОСОБА_6 обвинувачення, викладеного в обвинувальному акті від 12.01.2015 року було порушено вимоги ст.ст.338,341 КПК України.
Дані факти свідчать про неконкретність викладення фактичних обставин кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_6 , та відповідно до вимог п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування законодавства, яке забезпечує право на захист у кримінальному судочинстві» № 8 від 24.10.2003 року про порушення права обвинуваченого на захист.
Вищевказані недоліки, окрім іншого, зумовили скасування вироку Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 27.11.2015 року у відношенні ОСОБА_6 і викладені в ухвалі апеляційного суду Чернігівської області від 23.02.2016 року.
Відповідно до вимог ч.3 ст. 415 КПК України висновки і мотиви, з яких скасовані судові рішення, є обов`язковими для суду першої інстанції при новому розгляді.
Відповідно до роз`яснень, що містяться в інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 223-1430/0/4-12 від 03.10.2012 року «Про порядок здійснення підготовчого судового провадження відповідно до Кримінального процесуального кодексу України» повернення обвинувального акту прокурору передбачає не формальну невідповідність такого акту вимогам закону, а наявність у ньому таких недоліків, які перешкоджають суду призначити судовий розгляд.
Тому в даному випадку зазначені вище порушення можуть бути розцінені як порушення права обвинуваченого на захист, тобто як істотне порушення норм кримінального процесуального закону, яке в майбутньому перешкодить чи може перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, що свідчить про наявність у обвинувальному акті таких недоліків, які перешкоджають суду призначити судовий розгляд.
Таким чином, під час підготовчого судового засідання було встановлено, що обвинувальний акт від 12.01.2015 року у відношенні ОСОБА_6 не відповідає вимогам КПК України, що перешкоджає призначенню судового розгляду і є підставою для повернення акта прокуророві.
Що стосується клопотання прокурора про продовження обвинуваченому строку тримання під вартою, то виходячи з положень ст.ст.314, 315 КПК України, підстави для його задоволення відсутні, оскільки суд прийшов до висновку про повернення обвинувального акта.
Разом з тим, суд не вбачає підстав для звільнення обвинуваченого з-під варти, оскільки згідно з ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 23.02.2016 року термін дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою у відношенні ОСОБА_6 було продовжено до 23.04.2016 року і ризики, які існували на момент обрання запобіжного заходу не змінились, тому підстав для задоволення клопотання ОСОБА_6 суд не вбачає.
Керуючись ст.ст.314,372,395 КПК України, суд,-
УХВАЛИВ:
В задоволенні клопотань прокурора ОСОБА_5 та обвинуваченого ОСОБА_6 відмовити.
Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом семи діб з дня її проголошення. Якщо ухвалу суду було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання копії судового рішення.

Головуюча: ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3