Ухвала
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 липня 2016 року м. Київ
Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючої ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі
судового засідання ОСОБА_4 ,
за участю прокурора потерпілої засудженого ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001177, щодо

ОСОБА_7 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 ,уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК,
у с т а н о в и в:
У касаційній скарзі прокурор порушує питання про скасування вироку та ухвали щодо ОСОБА_7 і призначення нового розгляду в суді першої інстанції на підставі п. 3 ч. 1 ст. 438 КПК. За твердженням прокурора, місцевий суд безпідставно не обрав ОСОБА_7 додаткового заходу примусу у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, внаслідок чого призначив покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість. Оскільки апеляційний суд, залишаючи апеляційну скаргу прокурора без задоволення, не зважив на допущені місцевим судом порушення загальних засад призначення покарання, прокурор вважає постановлену ухвалу незаконною.

На касаційну скаргу потерпіла ОСОБА_6 , її законний представник ОСОБА_8 та засуджений ОСОБА_7 подали заперечення, в яких вони зазначають про законність судових рішень та просять їх залишити без зміни, а заявлені прокурором вимоги без задоволення.
За вироком Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 09 квітня 2015 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 286 КК до покарання у виді штрафу в розмірі 5100 грн без позбавлення права керувати транспортними засобами.
Постановлено стягнути з ОСОБА_7 9093,50 грн на користь Фінансового управління Коростенської міської ради у рахунок відшкодування витрат на лікування потерпілої ОСОБА_6 .
Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.
ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину проти безпеки руху за обставин, детально викладених у вироку.
Як установив суд, 21 жовтня 2014 року близько 16.40 год. ОСОБА_7 , керуючи у стані алкогольного сп`яніння автомобілем Ford Focus (державний номерний знак НОМЕР_1 ), рухаючись зі швидкістю 70 км/год., яка перевищувала допустиму в населеному пункті швидкість, по вул. Жовтневій у м. Коростені у напрямку автодороги КиївКовель, порушив пункти 1.3, 2.3 (б), 12.1, 12.3, 12.4, 12.9 (а), 12.9 (б), 18.1 Правил дорожнього руху України, внаслідок чого на нерегульованому пішохідному переході навпроти будинку АДРЕСА_2 допустив наїзд на пішохода неповнолітню ОСОБА_6 , 1999 року народження, в результаті чого потерпілій було спричинено середньої тяжкості тілесних ушкоджень.
Апеляційний суд Житомирської області ухвалою від 20 жовтня 2015 року залишив без змін указаний вирок.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який частково підтримав касаційну скаргу і просив скасувати ухвалу апеляційного суду й призначити новий розгляд у цьому судді, пояснення потерпілої та засудженого, котрі заперечили обґрунтованість заявлених касаційних вимог, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши наведені у скарзі та в поданих на неї запереченнях доводи, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково на таких підставах.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, та кваліфікація діяння за ч. 1 ст. 286 КК у касаційній скарзі не оспорюються.
Ухвала апеляційного суду це рішення стосовно законності й обґрунтованості вироку чиухвали, що перевіряється в апеляційному порядку. Тому вона повинна відповідати тим же вимогам, що й рішеннясуду першої інстанції, тобто бути законною та обґрунтованою, як це передбачено ст. 370 КПК.
Зважаючи на приписи ст. 419 вказаного Кодексу суд апеляційної інстанції зобов`язаний проаналізувати й зіставити з наявними у справі та додатково поданими матеріалами всі доводи, наведені в апеляційній скарзі, і дати на кожен із них вичерпну відповідь, пославшись на відповідну норму права; при залишенні заявлених вимог без задоволення в ухвалі має бути зазначено належні правові підстави, на яких подану скаргу визнано необґрунтованою.

Відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Цих вимог закону апеляційний суд не дотримався.
Як убачається з матеріалів провадження, у поданій на вирок місцевого суду апеляційній скарзі прокурор, вказуючи на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, що полягала у непризначенні ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, просив апеляційний суд ухвалити новий вирок. При цьому наводив аргументи, майже аналогічні тим, що містяться у касаційній скарзі.
Залишаючи апеляційну скаргу прокурора без задоволення, суд апеляційної інстанції всупереч ст. 419 КПК не навів в ухваленому рішенні переконливих підстав для його прийняття, не дав вичерпної відповіді на доводи у скарзі щодо несправедливості обраного ОСОБА_7 заходу примусу, без призначення йому згаданого додаткового покарання.
Так, апеляційний суд, не погоджуючись із доводами прокурора, в ухвалі зазначив, що місцевий суд дотримався вимог статей 50, 65 КК і дійшов правильного висновку про можливість виправлення ОСОБА_7 без позбавлення права керувати транспортними засобами. Мотивуючи свою позицію, апеляційний суд послався на те, що вчинене кримінальне правопорушення відноситься до категорії злочинів невеликої тяжкості, за формою вини є необережним; на дані про особу ОСОБА_7 , який уперше притягається до кримінальної відповідальності, характеризується позитивно, на спеціальних обліках не перебуває, має на утриманні неповнолітню дитину та батьків, щиро розкаявся й активно сприяв розкриттю злочину, добровільно усунув заподіяну шкоду; крім того, суд послався на думку потерпілої та її законного представника, котрі просили не позбавляти ОСОБА_7 права керувати транспортними засобами.
Проте як убачається з ухвали, апеляційний суд залишив поза увагою і не проаналізував характеру та обсягу допущених засудженим грубих порушень Правил дорожнього руху. Цей суд, формально вказавши на наявність обтяжуючої покарання обставини вчинення діяння ОСОБА_7 у стані алкогольного сп`яніння, фактично її не врахував, не зіставив з іншими порушеннями, зокрема з перевищенням засудженим допустимої в населеному пункті швидкості та здійсненням наїзду на неповнолітню потерпілу на пішохідному переході.
Між тим, указані обставини мають значення при виборі заходу примусу і для забезпечення його мети. А сукупність цих обставин свідчить про те, що обране ОСОБА_7 покарання без позбавлення права керувати транспортними засобами очевидно не сприятиме запобіганню вчиненню нових правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху, як засудженим, так й іншими особами, про що слушно йдеться у касаційній скарзі.
Кримінальне правопорушення, передбачене ст. 286 КК, законодавцем віднесено до злочинів проти безпеки руху. Тому думка потерпілої та її представника щодо виду та розміру покарання сама по собі не є вирішальною в цьому питані.
Крім того, суд апеляційної інстанції залишив поза увагою те, що місцевий суд усупереч ст. 53 КК призначив ОСОБА_7 покарання у виді штрафу, визначивши його не у неоподатковуваних мінімумах доходів громадян, а у грошовій сумі.
Таким чином, апеляційний суд не дотримався приписів статей 407, 409 КПК, якими регламентовано повноваження цього суду та підстави для скасування оскаржуваних судових рішень.
Допущені порушення норм матеріального і процесуального права тягнуть за собою скасування ухвали щодо ОСОБА_7 на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК, із призначенням нового розгляду кримінального провадження в суді апеляційної інстанції.
Разом із тим, порушені в касаційній скарзі питання можна з`ясувати в ході апеляційного провадження, тому доводи прокурора про скасування водночас і вироку суду першої інстанції є неприйнятними.
Відтак, касаційну скаргу прокурора, зважаючи на викладені у ній доводи, слід задовольнити частково.
Під час нового розгляду апеляційному суду належить урахувати викладене, здійснити провадження з дотриманням глави 31 КПК, приписів ст. 439 цього Кодексу і ухвалити справедливе рішення, яке відповідає положенням ст. 370 КПК.
Якщо за наслідками такого розгляду апеляційний суд погодиться з висновком суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 в інкримінованому йому злочині, то за тих же даних про особу засудженого призначене ОСОБА_7 покарання без позбавлення права керувати транспортними засобами слід вважати явно несправедливим через м`якість.
Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК, суд
п о с т а н о в и в:
Касаційну скаргу прокурора задовольнити частково.
Ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 20 жовтня 2015 року щодо ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3