ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 1-кп/753/136/16
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" квітня 2016 р. Дарницький районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді: ОСОБА_1 ,
при секретарях: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження за обвинуваченням
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Чернігівської області, громадянина РФ, з середньою освітою, неодруженого, непрацюючого, без місця реєстрації, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , приватний будинок, несудимого,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,
за участю сторін кримінального провадження:
прокурорів: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

потерпілого: ОСОБА_7 ,

обвинуваченого: ОСОБА_4 ,

захисника: ОСОБА_8 ,

перекладача: ОСОБА_9 ,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_4 13 липня 2015 року приблизно о 22 год. 00 хв., знаходячись біля виходу з підземного переходу станції метро «Осокорки», що в м. Києві по проспекту Бажана, підійшов до ОСОБА_7 та вдарив його в обличчя лобовою частиною голови, від чого останній впав на землю. Після цього ОСОБА_4 відкрито викрав з кишені штанів ОСОБА_7 грошові кошти в сумі 250 грн., мобільний телефон «Самсунг», вартістю 374 грн. з сім-карткою мобільного оператора «Лайф», вартістю 20 грн., а всього на загальну суму 644 грн. 00 коп. та з місця вчинення злочину зник.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України не визнав, пояснивши, що в жовтні 2014 року потерпілий підійшов до нього та повідомив про свій день народження, однак грошей у нього не було. Обвинувачений, бажаючи допомогти ОСОБА_7 , відніс до ломбарду свій мобільний телефон, але з умовою, що коли появляться гроші, то потерпілий їх йому поверне, на що останній погодився. Отримавши 820 грн. за телефон, вони пішли до магазину «Сільпо», де придбали все необхідне та пішли святкувати. Після цього ОСОБА_4 неодноразово нагадував потерпілому про його борг, проте останній грошей не повертав.

Так, 13 липня 2015 року біля підземного переходу на станції метро Осокорки, ОСОБА_4 знову зустрів свого знайомого ОСОБА_7 , в якого поцікавився про повернення боргу в сумі 820 грн., на що останній повідомив про відсутність в нього грошей. Обвинувачений попросив дати хоча б на пляшку пиво, однак останній знову відмовив за відсутності коштів. Після цього, побачивши у правій кишені джинсів ОСОБА_7 200 грн., ОСОБА_4 витягнув їх та разом з ними впало ще 50 грн., у зв`язку з чим потерпілий почав обурюватися. Обвинувачений запитав у ОСОБА_7 , чому той обманює, після чого вдарив потерпілого в лоб. Потім ОСОБА_4 запропонував ОСОБА_7 піти вжити пиво, на що останній погодився, однак пізніше трохи відстав, а обвинувачений направився до магазину «Варус», де купив пиво та пішов до автомобіля «Москвич», який стояв під мостом, де разом з іншими знайомими вживав спиртні напої, коли приблизно через 40 хв. підійшли працівники поліції, витягнули його з цього автомобіля, здійснивши обшук без його дозволу та забрали кошти в сумі прибилзно 200-210 грн.

Яким чином біля вказаного автомобіля опинився мобільний телефон потерпілого, йому невідомо.

Крім того, обвинувачений зазначив, що в той день приблизно за 3 години до зустрічі з потерпілим вживав пиво та був напідпитку. Однак умислу на грабіж у нього не було, оскільки він хотів лише повернути свої гроші.

Не дивлячись на такі показання обвинуваченого ОСОБА_4 та не визнання вини, дослідивши та перевіривши в судовому засіданні докази, зібрані по справі, суд уважає повністю доведеною його винуватість у вчиненні інкримінованого йому злочині при викладених у обвинувальному акті обставинах, що підтверджується наступним.
Потерпілий ОСОБА_7 у судовому засіданні пояснив, що він перебуває з обвинуваченим у дружніх відносинах. Точної дати не пам`ятає, коли він біля метро «Осокорки» до нього підійшов обвинувачений у нетверезому стані з ще однією людиною та сказав, що він йому обіцяв пиво. Отримавши відповідь про відсутність коштів, ОСОБА_4 своїм лобом вдарив його по голові, від чого пішла кров в області брові, а обвинувачений з кишені штанів забрав гроші в сумі приблизно 200 грн. та мобільний телефон. Після цього ОСОБА_4 сказав йому, щоб він пішов разом з ними до магазину, щоб пити. Оскільки ОСОБА_7 розумів, що обвинувачений знаходиться не в адекватному стані, коли напідпитку, то погодився піти разом з ними, однак невдовзі відстав від них та пішов до підземного переходу, де зустрів товаришів, якім все розповів та викликав працівників поліції.
Крім того, ОСОБА_10 зазначив, що дійсно у 2014 році у нього не було грошей щоб відсвяткувати свій день народження та саме обвинувачений запропонував йому здати свій мобільний телефон до ломбарду, щоб відсвяткувати свято. При цьому, розмов про повернення коштів ніяких не було. Не висував обвинувачений таких претензій і в подальшому.
Чи віддавав обвинувачений насправді свій телефон до ломбарду, особисто він не бачив.
Також, потерпілий стверджував, що обвинувачений без будь-яких попереджень спочатку вдарив його, а потім забрав його гроші та телефон. При цьому, він боявся обвинуваченого, оскільки вже неодноразово потрапляв до лікарні через його дії в стані алкогольного сп`яніння.
Будь-яких претензій до ОСОБА_4 потерпілий не має, оскільки частину коштів йому було повернуто працівниками міліції, та не наполягав на позбавленні волі щодо останнього.
Суд ураховує, що показання потерпілого були послідовними, логічними, переконливими, не мають ніяких істотних суперечностей, які б давали підстави для сумнівів. Останнім були достатньо детально описані обставини по справі. Підстав обмовляти обвинуваченого у потерпілого не має, оскільки вони перебували у дружніх відносинах.

Крім того, такі показання потерпілого ОСОБА_7 узгоджуються з іншими доказами по справі, зокрема, з:

- показаннями в судовому засіданні свідка ОСОБА_11 , відповідно до яких останній працює інспектором патрульної служби в м. Києві. 13 липня 2015 року у вечірній час на лінію «102» надійшов виклик про побиття людини, викрадення мобільного телефону та грошей. Разом з ним на чергуванні був ще ОСОБА_12 . Коли вони під`їхали, то побачили потерпілого, який вказав на місце, де може перебувати обвинувачений. Так, вони поїхали до станції метро Осокорки, де біля мосту стояв автомобіль, в якому перебувало 4 особи. Потерпілий вказав на обвинуваченого як на особу, що вчинила відносно нього злочин. На їх прохання обвинувачений вийшов з машини, скинувши з кишені мобільний телефон Самсунг, який упізнав потерпілий;

- показаннями свідка ОСОБА_12 , з яких убачається, що він працює інспектором патрульної служби. Точної дати не пам`ятає, коли ним та його напарником було отримано виклик про побиття людини. Коли вони приїхали на місце, то побачили потерпілого з гематомою, який повідомив що знає людину, яка здійснила напад, та він може перебувати в машині біля станції метро Осокорки. Коли вони підійшли до машини, то потерпілий впізнав обвинуваченого, як особу, яка вдарила його, викрала приблизно 200 грн. та мобільний телефон Самсунг. Коли обвинувачений вийшов з машини, то свідок побачив, як той щось викидає з кишені. Підійшовши ближче, побачили, що це мобільний телефон;

- даними, які містяться у протоколі прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 14 липня 2015 року, відповідної до яких ОСОБА_7 , будучи попередженим про кримінальну відповідальність за ст. 383 КК України, вказав на застосування відносно нього фізичного насильства та викрадення мобільного телефону Самсунг з грошима;

- даними, які містяться у протоколі пред`явлення особи для впізнання від 14 липня 2015 року, відповідно до яких ОСОБА_7 у присутності двох понятих вказав на ОСОБА_4 , як на особу, яка відкрито викрала в нього гроші в сумі 250 грн. та мобільний телефон;

- даними, які містяться у висновку спеціаліста від 24 липня 2015 року, відповідно до яких визначено вартість мобільного телефону «Самсунг» - 374 грн.;

- даними, які містяться у постанові від 14 липня 2015 року про визнання речовими доказами мобільного телефону «Самсунг»;

- даними протоколу огляду місця події від 13 липня 2015 року, відповідно до яких об`єктом огляду є земельна ділянка, що знаходиться в 10 метрах від підземного переходу до станції метро «Осокорки», на якій знаходиться мобільний телефон «Самсунг» чорного кольору.

Крім того, стороною обвинувачення на підтвердження винуватості ОСОБА_4 у вчинені злочину відносно ОСОБА_7 у якості доказу також було надано протокол огляду місця події від 14 липня 2015 року, відповідно до якого об`єктом огляду є земельна ділянка, на якій стоїть ОСОБА_13 та при огляді кишень шортів якого було виявлено грошові кошти в сумі 192 грн. і чек з магазину «Варус».

У подальшому ОСОБА_13 було затримано та ним виявився ОСОБА_4 .

Разом з тим, суд уважає, що доводи захисника про недопустимість цього доказу заслуговують на увагу, у зв`язку з чим вказаний протокол огляду місця події від 14 липня 2015 року не може бути покладений в основу обвинувального вироку з огляду на таке.

Згідно з вимогами ч. 2,3 ст. 214 КПК України досудове розслідування розпочинається з моменту внесенні відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Здійснення досудового розслідування до внесення відомостей до реєстру або без такого внесення не допускається. Огляд місця події у невідкладних випадках може бути проведений до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, що здійснюється негайно після завершення огляду. З урахуванням наведеного, огляд місця події є єдиною слідчою дією, що у невідкладних випадках може проводитись до початку внесення даних про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Відповідно до обвинувального акту та реєстру матеріалів досудового розслідування відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань були внесені після проведення протоколу огляду місця події 14 липня 2015 року.

За змістом ч. 1 ст. 237 КПК України огляд місцевості, приміщення, речей та документів проводиться з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення. Проведення огляду чи обшуку особи положеннями ст. 237 КПК України не передбачено.
Водночас, згідно з вимогами ч. 1,3,4 ст. 208 КПК України визначено, що уповноважена особа має право затримати особу, підозрювану у вчиненні злочину, якщо цю особу застали на місці вчинення злочину, та може здійснити обшук затриманої особи з дотриманням правил, передбачених ч. 7 ст. 223 і ст. 236 цього Кодексу, якими регламентовано порядок проведення обшуку та, зокрема, визначено, що обшук особи здійснюється за рішенням слідчого чи прокурора з обов`язковою участю не менше двох понятих. Уповноважена службова особа, що здійснила затримання особи, повинна негайно повідомити затриманому зрозумілою для нього мовою підстави затримання та у вчиненні якого злочину він підозрюється, а також роз`яснити право мати захисника, отримувати медичну допомогу, давати пояснення, показання або не говорити нічого з приводу підозри проти нього, негайно повідомити інших осіб про його затримання і місце перебування відповідно до положень ст. 213 КПК України, вимагати перевірку обґрунтованості затримання та інші процесуальні права, передбачені КПК України.
Таким чином, фактично провівши особистий обшук ОСОБА_4 у ході огляду місця події, слідчий порушив вимоги кримінального закону, якими не передбачено можливості проведення такої слідчої дії до внесення даних до Єдиного реєстру досудових розслідувань.
Між тим, суд приходить до висновку, що таке порушення та визнання протоколу огляду місця події від 14 липня 2015 року недопустимим доказом не перешкоджає суду винести у справі обвинувальний вирок на підставі викладених у вироку інших допустимих та належних доказів.
Крім того, сам обвинувачений в судовому засіданні не заперечував, що дійсно забрав з кишені штанів потерпілого 250 грн.
Що стосується доводів обвинуваченого про відсутність в нього умислу на викрадення коштів у потерпілого, оскільки він лише хотів повернути свої гроші, то суд уважає їх такими, що не відповідають дійсності і спрямовані на уникнення останнім кримінальної відповідальності, оскільки вони були спростовані показаннями потерпілого та іншими доказами, які суд безпосередньо сприймав під час судового засідання, що узгоджуються між собою та не викликають у суду сумнівів.

При цьому потерпілий в судовому засіданні чітко та впевнено вказував про відсутність у нього з ОСОБА_4 будь-яких домовленостей про повернення коштів, які останній витратив на святкування його дня народження за особистою ініціативою.

Таким чином, суд повно і всебічно розглянувши кримінальне провадження, проаналізувавши та оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, у тому числі перевіривши і оцінивши усі доводи захисника та обвинуваченого ОСОБА_4 про його невинуватість, вважає, що фактичні обставини в кримінальному провадженні встановлені у спосіб, визначений кримінальним процесуальним законом, та винуватість останнього у вчиненні ним інкримінованого йому органом досудового розслідування злочину, при обставинах, викладених в обвинувальному акті, є доведеною та кваліфікує його дії за ч. 2 ст. 186 КК України як відкрите викрадення чужого майна, поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого.
Підстав для кваліфікації дій обвинуваченого за ст. 355 КК України або виправдання останнього, як про це просив захисник, суд не вбачає.
При призначенні ОСОБА_4 покарання, суд, ураховуючи тяжкість вчиненого злочину, те, що, відповідно до вимог ст. 12 КК України, він відноситься до тяжкого злочину, обставини вчинення злочину, дані про особу обвинуваченого, який не перебуває на обліку у лікарів психіатра та нарколога, раніше не судимий, але перебуває в міжнародному розшуку, відсутність обставин, що обтяжують та пом`якшують покарання, думку потерпілого, який просив суворо не карати, уважає за необхідне призначити останньому покарання у виді позбавлення волі, але не в максимальних межах, передбачених санкцією ч. 2 ст. 186 КК України.
Підстав для застосування до обвинуваченого ст. 75 КК України, як про це просили захисник та ОСОБА_4 , суд не вбачає, оскільки виправлення останнього, ураховуючи викладене можливо лише за умови його ізоляції від суспільства.
Долю речових доказів та процесуальних витрат вирішити у відповідності до вимог ч. 9 ст. 100 та ч. 2 ст. 124 КПК України.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 370, 374 КПК України, суд
з а с у д и в:
ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, і призначити йому покарання у виді 4 років позбавлення волі.
Запобіжний захід ОСОБА_4 до вступу вироку в законну силу залишити без зміни у виді тримання під вартою.

Строк відбування покарання ОСОБА_4 рахувати з 14 квітня 2016 року, зарахувавши на підставі ч. 5 ст. 72 КК України в строк відбуття покарання час його попереднього ув`язнення з 13 липня 2015 року по день набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Речові докази по справі, а саме: грошові кошти в сумі 192 грн., які передано під розписку ОСОБА_7 , залишити у власності останнього.
На вирок може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд м. Києва протягом 30 днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.
Суддя