Ухвала
іменем україни

16 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4

розглянувши у судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0002925 за обвинуваченням
ОСОБА_5
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця м. Кременчук Полтавської області , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого по АДРЕСА_2 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_6

за касаційною скаргою захисника ОСОБА_7 на вироки Центрально-міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 серпня 2015 року та Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 жовтня 2015 року щодо ОСОБА_5 ,

в с т а н о в и л а :

Як вбачається зі змісту касаційної скарги захисник ставить питання про зміну вироків апеляційного та районного судів та призначення ОСОБА_5 покарання із застосуванням ст. 75 КК України. Зазначає, що його підзахисний вину визнав, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочинів, приймав заходи для часткового відшкодування шкоди потерпілим, раніше не судимий, позитивно характеризується, має на утриманні двох малолітніх дітей. Вважає, що виправлення та перевиховання ОСОБА_5 можливе без ізоляції від суспільства.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який не підтримав вимоги скарги, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вироком Центрально-міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 серпня 2015 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 3 ст. 186 КК України на 4 роки позбавлення волі.

Вирішені питання про речові докази, судові витрати та цивільні позови у провадженні

За епізодом відкритого викрадення чужого майна вчиненого 29.10.2014 року щодо потерпілої ОСОБА_8 ОСОБА_5 виправдано.

Апеляційним судом Дніпропетровської області вирок суду першої інстанції скасовано в частині призначеного покарання і постановлено свій вирок від 20 жовтня 2015 року, яким ОСОБА_5 призначено покарання за ч. 3 ст. 186 КК України 5 років позбавлення волі.

В решті вирок суду першої інстанції залишено без зміни.

Вироком районного суду, який скасовано в частині призначеного покарання апеляційним судом з ухваленням свого вироку, засуджений також ОСОБА_9 , судові рішення щодо якого у касаційному порядку не оскаржуються.

ОСОБА_5 визнаний винним у тому, що він 24.09.2014 року приблизно о 1 год. 20. хв. за попередньою змовою із ОСОБА_9 пошкодили вікно та проникли до будинку АДРЕСА_3 , звідки відкрито викрали грошові кошти та майно потерпілої ОСОБА_10 на загальну суму 13400 грн.

11.10.2014 року приблизно о 2 год. 30 хв. ОСОБА_5 за попередньою змовою із ОСОБА_9 пошкодили вікно та проникли до будинку АДРЕСА_4 , звідки повторно відкрито викрали грошові кошти та майно потерпілої ОСОБА_11 на загальну суму 7875 грн.

17.10.2014 року приблизно о 1 год. 20. хв. ОСОБА_5 за попередньою змовою із ОСОБА_9 пошкодили вікно та проникли до будинку АДРЕСА_4 , звідки повторно відкрито викрали грошові кошти та майно потерпілої ОСОБА_12 на загальну суму 2670 грн.

23.10.2014 року приблизно о 23 год. 20 хв. ОСОБА_5 за попередньою змовою із ОСОБА_9 пошкодили вхідні двері та проникли до будинку АДРЕСА_5 , звідки повторно відкрито викрали грошові кошти та майно потерпілої ОСОБА_13 на загальну суму 3300 грн.

01.11.2014 року приблизно о 4 годині, ОСОБА_5 за попередньою змовою із ОСОБА_9 пошкодили вхідні двері та проникли до будинку АДРЕСА_6 , звідки повторно відкрито викрали грошові кошти та майно потерпілої ОСОБА_14 на загальну суму 4384 грн.

Також органом досудового розслідування ОСОБА_5 та ОСОБА_9 обвинувачувалися у відкритому викраденні майна потерпілої ОСОБА_8 , однак це обвинувачення свого підтвердження в судовому засіданні не знайшло і ОСОБА_5 та ОСОБА_9 виправдано.

Як убачається зі змісту касаційної скарги, доведеність винності ОСОБА_5 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 186 КК України, кваліфікація його дій та виправдання по епізоду від 29.10.2014 року щодо потерпілої ОСОБА_8 у касаційному порядку не оспорюються.

Що стосується доводів захисника про несправедливість призначеного покарання, то колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд при призначенні покарання повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання, а згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Суд першої інстанції, постановляючи вирок щодо ОСОБА_5 ці вимоги закону врахував не в повній мірі, на що звернув увагу суд апеляційної інстанції.

Скасовуючи вирок в частині призначеного покарання, суд апеляційної інстанції погодився із видом покарання, яке обрано судом першої інстанції, разом з тим вказав, що мінімальне покарання, передбачене санкцією статті обвинувачення не відповідає ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі засудженого, який ніде не працює, вчинив п`ять епізодів відкритого викрадення чужого майна, що мали зухвалий характер, супроводжувалися проникненням до домівок в нічний час, вчинялися щодо жінок похилого віку, за виключенням ОСОБА_10 .
Апеляційний суд врахував конкретні обставини та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, взяв до уваги, що ОСОБА_5 за місцем проживання характеризується позитивно, раніше до кримінальної відповідальності не притягався, щиро розкаявся, вжив заходи до часткового відшкодування шкоди, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, не працює.

З урахуванням усіх обставин справи, даних про особу винного, серед яких й ті, про які йдеться у касаційній скарзі, суд апеляційної інстанції, розглядаючи справу в межах апеляції прокурора та своїх повноважень, дійшов обґрунтованого висновку про можливість призначення ОСОБА_5 покарання, наближеного до мінімальної межі, передбаченої санкцією статті обвинувачення.

На думку колегії суддів, призначене апеляційним судом покарання, передбачене санкцією статті обвинувачення, є законним, справедливим, воно сприятиме перевихованню ОСОБА_5 та попередженню вчинення ним нових правопорушень.
Враховуючи тяжкість вчиненого ОСОБА_5 злочину, кількості його епізодів та конкретні обставини вчинення, колегія суддів не вбачає підстав для застосування ст. 75 КК України і вважає, що виправлення та перевиховання засудженого можливе лише в умовах ізоляції від суспільства.
Вироки районного та апеляційного судів відповідають вимогам статей 374, 420 КПК України і підстав вважати їх невмотивованими, колегія суддів не вбачає.
Доводи касаційної скарги і матеріали провадження не містять даних про порушення вимог кримінального процесуального чи неправильне застосування кримінального законів для зміни або скасування судових рішень, а тому підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.

Керуючись ст. ст. 434, 436 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Вироки Центрально-міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 серпня 2015 року та Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 жовтня 2015 року щодо ОСОБА_5 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3