Ухвала
іменем україни

25 жовтня 2016 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддівОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря
судового засіданняОСОБА_4 ,
в режимі відеоконференції
засудженогоОСОБА_5 ,
прокурораОСОБА_6 ,
потерпілогоОСОБА_7 ,
представника потерпілихОСОБА_8 ,

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження № 0001005 за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_9 на вирок Апеляційного суду Львівської області від 08 квітня 2016 року,
в с т а н о в и в:
За вироком Жовківського районного суду Львівської області від 25 січня 2015 року
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Львова, жителя АДРЕСА_1 , зареєстрованого там само, такого, що не має судимості,
засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.
На підставі ст. 75 зазначеного Кодексу засудженого звільнено від відбування покарання з випробуванням зі встановленням іспитового строку тривалістю 3 роки й покладено на нього обов`язки, передбачені пунктами 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 цього Кодексу.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_5 на користь держави 10 954,50 грн у рахунок відшкодування процесуальних витрат, пов`язаних із залученням експерта.

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 23 вересня 2014 року приблизно о 20.20 год., керуючи мотоциклом Musstang MT 150-6 (державний номерний знак НОМЕР_1 ), рухаючись автодорогою Київ-Чоп у напрямку до м. Києва, при проїзді її ділянки у с. Малехові Жовківського району Львівської області в районі перехрестя з вул. В. Стуса проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, порушив вимоги пунктів 1.5, 1.10 (в частині значення терміну «небезпека для руху»), п. 2.3 «б», «д», 11.2, 12.3 Правил дорожнього руху: наавтодорозі, яка має дві смуги для руху в одному напрямку, не вів керований ним мотоцикл у правій смузі якнайближче до правого краю проїзної частини, при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, позначеного інформаційно-вказівними дорожніми знаками 5.35.1 «Пішохідний перехід» дод. 1 та горизонтальною дорожньою розміткою 1.14.1 дод. 2 «зебра» Правил дорожнього руху, по якому справа наліво по ходу ОСОБА_5 руху проїзну частину дороги переходив пішохід ОСОБА_11 , з моменту, коли мав об`єктивну можливість виявити останнього, не вжив своєчасних заходів до зменшення швидкості руху керованого ним транспортного засобу аж до зупинки і такими своїми діями створив аварійну обстановку, в результаті якої на своєму мотоциклі наїхав на вказану особу. Внаслідок таких дій ОСОБА_5 пішохід ОСОБА_11 помер.

Апеляційний суд, частково задовольнивши апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_7 , скасував вирок місцевого суду в частині призначення покарання зі звільненням від його відбування на підставі ст. 75 КК України і 08 квітня 2016 року ухвалив свій вирок, яким призначив покарання ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. У решті вирок залишив без змін.
Як убачається зі змісту касаційної скарги, засуджений ОСОБА_9 , посилаючись на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість (без застосування ст. 75 КК України), просить скасувати вирок апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. На думку скаржника, цей суд на відміну від місцевого не дотримався вимог ст. 65 КК України і дійшов необґрунтованого висновку про неможливість досягти мети виправлення засудженого без ізоляції від суспільства.
На касаційну скаргу засудженого потерпілий ОСОБА_7 подав заперечення, в яких просить залишити вирок апеляційного суду без зміни, а касаційну скаргу без задоволення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого ОСОБА_9 на підтримання доводів, викладених у касаційній скарзі, думку прокурора, потерпілого та представника потерпілих, які заперечили проти задоволення скарги засудженого, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши зазначені доводи, суд касаційної інстанції дійшов такого висновку.

Подія злочину, доведеність винуватості ОСОБА_5 у його вчиненні, кримінально-правова кваліфікація діяння за ч. 2 ст. 286 КК України у касаційному порядку не оскаржуються.

Загальні засади призначення покарання (ст. 65 зазначеного Кодексу) наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду й розміру він, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема, у справі «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів та меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду тощо.

Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» від 23 грудня 2005 року № 14 при призначенні покарання за ст. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину.

У цьому кримінальному провадженні апеляційний суд керувався саме вказаними нормами матеріального права при призначенні ОСОБА_12 покарання.

Так, при ухваленні свого вироку в частині призначення покарання суд апеляційної інстанції, виходячи з факту вчинення ОСОБА_9 тяжкого злочину, врахував конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, всі дані про особу винного (раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем проживання та роботи, є особою молодого віку), обставини, що пом`якшують покарання (щире каяття у вчиненому й активне сприяння розкриттю злочину), відсутність обставин, які б його обтяжували, інші обставин справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру та тяжкості вчиненого і пом`якшив ОСОБА_9 основне покарання до мінімального розміру санкції кримінального закону, за яким його засуджено, мотивовано визнавши його необхідним та достатнім для виправлення засудженого. При цьому зазначений суд урахував тяжкість наслідків вчиненого у виді загибелі людини, категоричну позицію потерпілих щодо призначення винному заходу примусу, який необхідно відбувати реально, оскільки ОСОБА_13 ні на досудовому слідстві, ні під час судового розгляду, жодним чином не намагався відшкодувати завдану злочином шкоду незважаючи на те, що після смерті потерпілого залишилися двоє дітей, а тому суд не знайшов підстав для застосування положень ст. 75 КК України.

З такими висновками апеляційного суду погоджується й суд касаційної інстанції і вважає, що доводи скаржника про наявність достатніх підстав для застосування ст. 75 КК України є неприйнятними, оскільки наведені у скарзі обставини були враховані при обранні виду та розміру покарання, і з огляду на встановлені у кримінальному провадженні факти їх не можна визнати достатніми підставами для звільнення винного від відбування покарання з випробуванням.

З урахуванням наведеного вирок апеляційного суд є законним, обґрунтованим та вмотивованим, відповідає положенням ст. 420 КПК України, а тому касаційна скарга засудженого не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 433, 436 КПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Вирок Апеляційного суду Львівської області від 08 квітня 2016 року щодо ОСОБА_10 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3