справа №619/792/16-к
провадження №1-кп/619/165/16
УХВАЛА
18 квітня 2016 року м. Дергачі

Дергачівський районний суд Харківської області
у складіголовуючого - суддіОСОБА_1
за участю:секретаря судового засіданняОСОБА_2
прокурораОСОБА_3
обвинуваченогоОСОБА_4

розглянувши у підготовчому судовому засіданні обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000979 по обвинуваченню:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харків, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ;
у вчиненні злочинів, передбачених ч.4 ст.296, ч.1 ст.122 КК України, -

встановив:
29 лютого 2016 року до Дергачівського районного суду Харківської області надійшов обвинувальний акт у відношенні ОСОБА_4 за фактом скоєння злочинів, передбачених ч.4 ст.296, ч.1 ст.122 КК України, внесеного в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000979 від 08.06.2015 року.

У судовому засіданні прокурор та обвинувачений вважали, що підстави для повернення обвинувального акту відсутні.

Суд дійшов до висновку про повернення обвинувального акту прокурору з наступних мотивів.

Відповідно до п.5 ч.2 ст.291 КПК України, обвинувальний акт має містити такі відомості: виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Формулювання обвинувачення повинно ґрунтуватися на обставинах, які свідчать про наявність доведених даних про подію (час, місце, спосіб) злочину, форму вини, мотив і мету його вчинення, факти, які впливають на ступінь його тяжкості, тощо.

Правова кваліфікація дій особи повинна містити не тільки посилання на окрему статтю та її частину, а й точне формулювання, зокрема об`єктивної сторони та кваліфікуючих ознак.

Відсутність в обвинувальному акті формулювання обвинувачення та правової кваліфікації дій особи унеможливлює якісний і повний її захист.

Наприклад, у рішенні Європейського суду з прав людини від 26 червня 2008 року, ухваленому у справі «Ващенко проти України», зазначено: «Обвинувачення для цілей п.1 ст.6 конвенції може бути визначене як офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про вчинення цією особою правопорушення, яке нормою загального характеру визнається осудним і за яке встановлюється відповідальність карного та попереджувального характеру (п.51)».

У рішенні Європейського суду з прав людини від 25 липня 2000 року, ухваленому у справі «Маттоціа проти Італії», детальніше прописано: «Обвинувачений у скоєнні злочину має бути негайно і детально поінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь детальності інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту. У цьому відношенні обсяг та доречність наданої обвинуваченому інформації слід оцінювати крізь призму положення, закріпленого у п.«b» ч.3 ст.6 конвенції».

Відповідно до п.13 ч.1 ст.3 КПК України обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом про кримінальну відповідальність, яке висунуте в порядку, встановленому цим кодексом.

Разом з цим ч.1 ст.337 КПК України передбачено, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в його межах, крім випадків, передбачених цією статтею.

Отже, розгляд справи без формулювання обвинувачення є неможливим, а винесене рішення буде вважатися незаконним. Адже відповідно до ч.3 ст.374 КПК у разі визнання особи виправданою або винуватою в мотивувальній частині вироку зазначається формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів, статті відповідного закону, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений, адже правова норма кваліфікації має відповідати формулюванню обвинувачення.

В обвинуваченні викладені фактичні обставини кримінального правопорушення та зазначено: «Таким чином, ОСОБА_4 , вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.122 КК України, тобто, спричинення умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження».

При цьому у ч.1 ст.122 КК України зазначено: «Умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 цього Кодексу, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я або значну стійку втрату працездатності менш як на одну третину».

Таким чином, формулювання обвинувачення не містить посилання на те, що було спричинено потерпілій ОСОБА_5 : тривалий розлад здоров`я чи значна стійка втрата працездатності менш як на одну третину.

До того ж посилання у обвинувальному акті на те, що ОСОБА_4 вчинив «кримінальні правопорушення», передбачені ч.4 ст.296, ч.1 ст.122 КК України, є некоректними.

Згідно п.7 ч.1 ст.3 КПК України, закон України про кримінальну відповідальність - законодавчі акти України, які встановлюють кримінальну відповідальність (Кримінальний кодекс України та закон України про кримінальні проступки).

Частиною 1 ст.11 КК України встановлено, що саме злочином є передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом злочину.

Згідно п.1 ч.4 ст.291 КПК України, до обвинувального акту додається реєстр матеріалів досудового розслідування.

Відповідно до ч.2 ст.109 КПК України реєстр матеріалів досудового розслідування повинен містити: 1) номер та найменування процесуальної дії, проведеної під час досудового розслідування, а також час її проведення; 2) реквізити процесуальних рішень, прийнятих під час досудового розслідування; 3) вид заходу забезпечення кримінального провадження, дату і строк його застосування.

Згідно ч.3 ст.110 КПК України, рішення слідчого, прокурора приймається у формі постанови. Постанова виноситься у випадках, передбачених цим Кодексом, а також коли слідчий, прокурор визнає це за необхідне.

Відповідно ст.103 КПК України процесуальні дії під час кримінального провадження можуть фіксуватися: 1) у протоколі; 2) на носії інформації, на якому за допомогою технічних засобів зафіксовані процесуальні дії; 3) у журналі судового засідання.

Як вбачається з обвинувального акту потерпілим від злочину є неповнолітній ОСОБА_6 .

Як вбачається з реєстру матеріалів досудового розслідування 10 червня 2015 року слідчим було винесено постанову про залучення законного представника неповнолітнього потерпілого.

Згідно ст.59 КПК України, якщо потерпілим є неповнолітня особа або особа, визнана в установленому законом порядку недієздатною чи обмежено дієздатною, до участі в процесуальній дії разом з нею залучається її законний представник. Питання участі законного представника потерпілого у кримінальному провадженні регулюється згідно з положеннями статті 44 цього Кодексу.

Відповідно до ч.5 ст.44 КПК України законний представник користується процесуальними правами особи, інтереси якої він представляє, крім процесуальних прав, реалізація яких здійснюється безпосередньо підозрюваним, обвинуваченим і не може бути доручена представнику.

У реєстрі матеріалів досудового розслідування відсутні дані про процесуальні дії чи процесуальні рішення слідчого щодо надання доступу до матеріалів досудового розслідування та ознайомлення з матеріалами кримінального провадження законним представником неповнолітнього потерпілого ОСОБА_6 .

Крім того, обвинувальний акт не містить інформацію про законного представника потерпілого ОСОБА_6 , що виключає можливість суду направлення судового виклику для його належного повідомлення.

Відповідно до п.3 ч.3 ст.314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти такі рішення: повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.

Таким чином, суд дійшов до висновку про повернення прокурору обвинувального акту.

Відповідно до ч.3 ст.315 КПК України, під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього Кодексу.
Відповідно до ч.6 ст.181 КПК Україниу разі необхідності строк тримання особи під домашнім арештом може бути продовжений за клопотанням прокурора.
Суд вважає, що наявні обставини, передбачені ч.1 ст.194 КПК України, для продовження застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту обвинуваченого ОСОБА_4 , оскільки він обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину. Також є достатньо підстав вважати, що ОСОБА_4 з огляду на його моральні якості може ухилитися від суду та не виконати його процесуальні рішення (ризик переховування).

У зв`язку з викладеним, суд продовжує застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту обвинуваченого ОСОБА_4 .

Керуючись ст.ст. 314 ч.3 п.3, 392 КПК України, суд -

постановив:
Повернути прокурору обвинувальний акт у відношенні ОСОБА_4 за фактом скоєння злочинів, передбачених ч.4 ст.296, ч.1 ст.122 КК України.

Запобіжний захід у вигляді домашнього арешту ОСОБА_4 вважати продовженим до 27 травня 2016 року.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Харківської області через Дергачівський районний суд Харківської області протягом семи днів з дня її оголошення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку не подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя ОСОБА_1