Справа № 464/8124/15-к Головуючий у 1 інстанції - ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/783/277/16 Доповідач - ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2016 року м. Львів
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:
головуючого-судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з участю секретаря ОСОБА_5 ,
розглянувши кримінальне провадження № 464/8124/15-к про обвинувачення
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Петропавловськ Камчатський Російської Федерації, проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,
за ч.2 ст. 186 КК України,
з участю обвинуваченого ОСОБА_7
захисника ОСОБА_8
прокурора ОСОБА_9
потерпілого ОСОБА_10
за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_8 на вирок Сихівського районного суду м. Львова від 08 грудня 2015 року,
в с т а н о в и л а :
Вироком Сихівського районного суду м. Львова від 08 грудня 2015 року ОСОБА_7 засуджений за ч.2 ст. 186 КК України на чотири роки позбавлення волі.
Строк відбування покарання ОСОБА_7 постановлено рахувати з 28 серпня 2015 року.
Запобіжний захід ОСОБА_7 до вступу вироку в законну силу залишено тримання під вартою.
ОСОБА_7 визнаний винним у тому, що він 28 серпня 2015 року о 05 год. 45 хв., будучи в стані алкогольного сп`яніння та знаходячись неподалік будинку № 7 на вул. Коломийській у м. Львові, побачив потерпілого ОСОБА_10 , в якого на плечі була сумка. Підійшовши до потерпілого, ОСОБА_7 попросив у нього сигарету, після чого шляхом застосування насильства, що не було небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, наніс потерпілому удар ногою в обличчя, від чого потерпілий впав на землю. Продовжуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_7 наніс лежачому потерпілому ще 4-5 ударів ногою в обличчя, чим спричинив йому легкі тілесні ушкодження, після чого повторно відкрито викрав, вирвавши у потерпілого, сумку вартістю 300 грн., в якій були п`ять збірників нот вартістю 100 грн., два ключа з магнітним брелком від квартири вартістю 100 грн. та хліб, який для потерпілого матеріальної цінності не становить, а всього майна потерпілого на загальну суму 500 грн. З викраденим ОСОБА_7 з місця вчинення злочину втік.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить судове рішення скасувати та винести справедливе рішення. Вирок вважає незаконним і покликається на такі доводи: матеріали кримінального провадження сфабриковані слідчим ОСОБА_11 , слідчий з моменту його затримання 28 серпня 2015 року розслідував справу з порушенням закону і з упередженим ставленням до нього; не надав йому адвоката; налаштував потерпілого проти нього, сказавши, що саме він його пограбував, та показавши його потерпілому перед впізнанням. Слідчий некоректно себе поводив, ображав його; сфабрикував показання його та потерпілого; не провів експертизи на наявність крові на його взутті та одязі, оскільки потерпілий говорив, що був весь у крові. Суд не взяв до уваги те, що потерпілий плутався в своїх показаннях, що в потерпілого відсутні до нього претензії. Суд був упередженим; не взяв до уваги його заяву про відвід прокурору; не врахував упереджене ставлення до нього прокурора й те, що прокурор впливав на потерпілого; відсутність доказів його вини у вчиненому та його показання, які спростовують його винуватість; проігнорував прохання потерпілого про звільнення його з-під варти. Мотиву вчиняти злочин у нього не було, оскільки він був звільнений з місць позбавлення волі та став на шлях виправлення, не порушував закон, з 2008 року по 2015 рік мав постійний заробіток, має сім`ю, малолітню дитину. Його не ознайомили з матеріалами справи в повному обсязі, чим порушили його права.
В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 просить вирок скасувати та постановити ухвалу про закриття провадження у справі через невстановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпання можливості їх отримання. В обґрунтування апеляційних вимог покликається на те, що вирок ухвалений з порушенням норм процесуального права та не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження. Як на докази вини обвинуваченого суд покликався на протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення; висновок медичного огляду; висновок судово-медичної експертизи, які не вказують на винуватість особи, а також на показання потерпілого. Отже доказом, який підтверджує винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, є показання потерпілого. На думку сторони захисту така позиція суду є необґрунтованою та незаконною. В матеріалах кримінального провадження відсутня сукупність доказів на підтвердження винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України, у вироку суду така сукупність також не обґрунтована. Показання потерпілого не можна вважати достатніми доказами, оскільки вони спростовуються показаннями обвинуваченого, і суд не навів конкретних доказів у вироку, які б спростовували показання обвинуваченого. У своїх показаннях потерпілий вказував, що, на його думку, його вдарив обвинувачений, тобто фактично він впізнавав особу з однієї людини і не мав альтернативи вибору. Також потерпілий вказав, що особа, яка його била, була вимазана в його крові, оскільки в нього (потерпілого) йшла кров носом. Згідно з протоколом затримання та інших наявних доказів в обвинуваченого не бралися змиви з тіла чи одягу на експертизу для встановлення наявності слідів крові тощо. З жодного документу не вбачається, що ОСОБА_7 мав на собі сліди крові чи такі сліди були на його одязі. В матеріалах справи відсутні будь-які докази винуватості ОСОБА_7 , показання свідків, експертизи змивів з рук та ніг, матеріали належно проведеного впізнання тощо. Також ні в обвинуваченого, ні біля нього, ні в його автомобілі, в якому він був затриманий, не було жодної викраденої у потерпілого речі, й за такий короткий проміжок часу від грабежу до затримання в ОСОБА_7 не було б можливості сховати чи іншим чином позбутися речей потерпілого.
В ході апеляційного розгляду обвинувачений та його захисник адвокат ОСОБА_8 апеляційні скарги підтримали, покликаючись на викладені в них доводи, просять апеляційні скарги задоволити.
Обвинувачений ОСОБА_7 також пояснив, що українською мовою він володіє, з матеріалами кримінального провадження та аудіо-записом судового засідання суду першої інстанції знайомитись не бажає. Злочину він не вчиняв, а потерпілий щодо нього помилився.
Прокурор вважає винуватість обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України, доведеною, а апеляційні скарги необґрунтованими. Просить вирок суду залишити без зміни.
Потерпілий ОСОБА_10 пояснив, що обвинувачений винен у вчиненні злочину. ОСОБА_7 побив його, вирвав у нього сумку й побіг. Він викликав працівників міліції, а сам пішов у тому ж напрямку, що й ОСОБА_7 . Приблизно через 10 хвилин він побачив ОСОБА_7 й просив останнього віддати йому речі, але той пішов геть. Коли приїхали працівники міліції, він з ними об`їжджав район. Втретє побачив ОСОБА_7 орієнтовно через годину, ОСОБА_7 знаходився в машині. Він впізнав ОСОБА_7 по обличчю, статурі, одягу. Це точно був ОСОБА_7 . Зла обвинуваченому він не бажає й покладається на рішення суду.
Заслухавши доповідь судді, сторону захисту та сторону обвинувачення, обговоривши наведені в апеляційних скаргах доводи та дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з таких підстав.
Висновок суду про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України, за обставин, описаних у вироку, є обґрунтованим, вмотивованим і відповідає фактичним обставинам справи.
Такий висновок підтверджується сукупністю досліджених у судовому засіданні доказів, яким суд дав належну оцінку й навів у вироку, зокрема: показаннями потерпілого ОСОБА_10 про вчинення щодо нього злочину ОСОБА_7 , висновком судово-медичної експертизи № 388/15 від 02.09.2015, згідно з яким у потерпілого ОСОБА_10 були множинні синці та садна на обличчі, які заподіяні тупими предметами, могли утворитися 28 серпня 2015 року, не були небезпечними для життя на момент заподіяння та відносяться до легкого тілесного ушкодження. Судово-медичних даних, що тілесні ушкодження ОСОБА_10 отримав при самовільному падінні на площину, немає (т.2 а.с.46).
Суд першої інстанції всебічно, повно й неупереджено дослідив усі обставини справи в їх сукупності й дав оцінку доказам відповідно до ст. 94 КПК України.
З урахуванням наведеного колегія суддів визнає правильним висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України, а викладені в апеляційній скарзі доводи про невинуватість обвинуваченого та відсутність достатніх доказів для доведення його винуватості в суді не бере до уваги як безпідставні.
Апеляційні доводи сторони захисту про невідповідність вироку вимогам закону, висновків суду фактичним обставинам справи, неповноту судового розгляду та істотні порушення кримінального процесуального закону є безпідставними, й колегія суддів їх до уваги не бере, виходячи з наступного.
В ході судового розгляду суд першої інстанції з`ясував усі обставини, які мали істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення. На виконання вимог ст. 370 КПК України судом у вироку наведені належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Показання ОСОБА_7 про те, що злочину він не вчиняв, суд обґрунтовано не взяв до уваги й своє рішення мотивував у вироку.
Те, що під час події злочину не було очевидців, не спростовує правильності висновків суду, оскільки інші зібрані у справі належні й допустимі докази в їх сукупності були достатніми для ухвалення обвинувального вироку.
Колегія суддів не ставить під сумнів достовірності показань потерпілого ОСОБА_10 в суді першої інстанції та в апеляційному суді, які є логічними, послідовними та узгоджуються між собою. Висновок судово-медичної експертизи № 388/15 від 02.09.2015 підтверджує показання потерпілого щодо характеру, способу та давності заподіяних йому тілесних ушкоджень.
Будь-яких підстав вважати, що потерпілий ОСОБА_10 (який несе кримінальну відповідальність за дачу суду завідомо неправдивих показань) помиляється щодо особи обвинуваченого чи оговорює останнього, знаходячись під впливом слідчого, прокурора, немає. Отже суд першої інстанції підставно покликався у вироку на дані докази, оскільки вони беззаперечно доводять вину ОСОБА_7 у вчиненні злочину.
Та обставина, що в обвинуваченого чи в автомобілі, в якому він був затриманий, не було викрадених речей, за наявності інших доказів не виключає скоєння ОСОБА_7 злочину.
Те, що не було віднайдено викрадене майно - предмети злочину, а також не були проведені необхідні, на думку сторони захисту, слідчі дії, не призвело до неправильності висновків суду, оскільки інші зібрані у справі належні й допустимі докази в їх сукупності були достатніми для ухвалення обвинувального вироку.
Твердження обвинуваченого про порушення його процесуальних прав, упередженість слідчого, прокурора, суду колегія суддів вважає безпідставними й до уваги не бере.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що на стадії досудового розслідування ОСОБА_7 було роз`яснено право на захист (при цьому підозрюваний висловив бажання захищати себе самостійно) та призначено захисника.
Відповідно до ст. 290 КПК України органом досудового розслідування здійснене відкриття матеріалів стороні захисту; ОСОБА_7 та його захисник адвокат ОСОБА_8 ознайомились з матеріалами досудового розслідування.
Право ОСОБА_7 на захист та на ознайомлення з матеріалами кримінального провадження було забезпечено і на стадії судового розгляду.
Заявлений обвинуваченим відвід прокурору вирішений судом першої інстанції відповідно до вимог ст.ст. 77, 81 КПК України.
Щодо показань підозрюваного ОСОБА_7 та потерпілого ОСОБА_10 , даних на досудовому розслідуванні (які на думку обвинуваченого сфабриковані слідчим), то суд першої інстанції на виконання вимог ч.4 ст. 95 КПК України обґрунтував свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, й не покликався на показання, надані слідчому.
Відсутність у потерпілого ОСОБА_10 претензій до обвинуваченого є позицією потерпілого, який вибачив ОСОБА_7 , однак не є доказом невинуватості останнього у скоєнні злочину.
Така позиція потерпілого, а також сімейний стан обвинуваченого (на що в апеляційній скарзі покликається останній) враховані судом першої інстанції, який, визнавши ОСОБА_12 винним у вчиненні злочину, з дотриманням вимог ст. 65 КК України призначив обвинуваченому мінімальне покарання у виді позбавлення волі, передбачене санкцією ч.2 ст. 186 КК України.
Суд правильно дійшов висновку про необхідність обрання ОСОБА_7 покарання у вигляді позбавлення волі, неможливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства й своє рішення мотивував у вироку. Призначене ОСОБА_7 покарання у виді чотирьох років позбавлення волі є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, допущено не було.
Апеляційні скарги не містять правових підстав для зміни чи скасування вироку.
З огляду на викладене колегія суддів визнає апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника необґрунтованими. Вирок суду ухвалений з дотриманням вимог глави 29 КПК України, є законним, обґрунтованим та вмотивованим, і підстав для його зміни чи скасування немає.
Відповідно до ч.5 ст. 72 КК України зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. У строк попереднього ув`язнення включається, зокрема, строк тримання особи під вартою як запобіжний захід, обраний суддею, судом на стадії досудового розслідування або під час судового розгляду кримінального провадження.
Відповідно до ч.1 ст. 1 Закону України "Про попереднє ув`язнення" попереднє ув`язнення є запобіжним заходом, який у випадках, передбачених КПК України, застосовується щодо підозрюваного, обвинуваченого та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, до обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід тримання під вартою застосований з 28 серпня 2015 року. Отже ОСОБА_7 слід зарахувати у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 28 серпня 2015 року по 29 березня 2016 року (день набрання вироком законної сили) включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Керуючись ч.5 ст. 72 КК України, ст.ст. 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів
у х в а л и л а :
Вирок Сихівського районного суду м. Львова від 08 грудня 2015 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 без задоволення.
На підставі ч.5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_7 у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 28 серпня 2015 року по 29 березня 2016 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, засудженим в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

С у д д і :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4