Справа № 439/532/15-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/783/601/16 Доповідач: ОСОБА_2
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 липня 2016 року м. Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

розглянувши кримінальне провадження № 0000002 від 02 січня 2015 року про обвинувачення

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Варварівка Павлоградського району Дніпропетровської області, жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, із середньою-спеціальною освітою, працюючого електромонтером ВП «Рівненська дистанція електропостачання» ДТГО Львівської залізниці, розлученого, на утриманні одна малолітня дитина, раніше судимого 02.12.2014 р. Радивилівським районним судом Рівненської області по ст.185 ч.1 КК України на 200 годин громадських робіт, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_6

представника потерпілого-

адвоката ОСОБА_8

за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_8 в інтересах потерпілого ОСОБА_9 на вирок Бродівського районного суду Львівської області від 03 вересня 2016 року, -

в с т а н о в и л а :
цим вироком ОСОБА_6 визнано винним у вчинені злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами.
На підставі ст.ст.71,72 КК України частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Радивилівського районного суду Рівненської області від 02 грудня 2014 р. у виді 80 годин громадських робіт та остаточно визначено засудженому покарання у виді трьох років десять днів позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами.
В силу ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання, якщо він протягом двох років не вчинить нового злочину. На підставі п.п.2,3 ч.1 ст.76 КК України покладено на засудженого обов`язки: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції; повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи.
Вирішено питання з речовими доказами та судовими витратами.
Згідно з вироком обвинувачений ОСОБА_6 , 02 січня 2015 року приблизно о 03.00 год., в порушення вимог п.п. 2.1 (підпункту «а») та п.2.9 (підпункту «а») «Правил дорожнього руху України», які зобов`язують водіїв механічних транспортних засобів мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії та забороняють водіям транспортних засобів керувати транспортними засобами в стані алкогольного сп`яніння, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння і, не маючи посвідчення водія, керував автомобілем марки «ЗАЗ 110307», реєстраційний номер НОМЕР_1 , що зареєстрований за ОСОБА_10 та рухався автодорогою сполученням Київ - Чоп у напрямку м. Львів, їдучи по вказаній дорозі в темну пору доби, в умовах недостатньої видимості поза межами населеного пункту на мокрій дорозі на 462 км + 200 м. автодороги Київ - Чоп, на початку повороту дороги наліво, проявивши необережність, порушуючи вимоги п.п.1.2, 1.5, 1.10 (в частині значення термінів «безпечна швидкість», «перешкода для руху»), 2.3 (підпунктів «б» та «д» ); 12.1 ПДР України, що зобов`язують водіїв транспортних засобів рухатися по правій стороні проїзної частини дороги, рухатись як найближче до правого краю проїзної частини, своїми діями або бездіяльністю не створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків, бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі, не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху, під час вибору в установлених межах безпечної швидкості ураховувати дорожню обстановку і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, не вибравши безпечної швидкості руху та, не справившись з керуванням автомобіля на мокрій проїжджій частині дороги та початку поворот дороги наліво, виїхав на ліве узбіччя дороги по напрямку свого руху та виїхав за межі дороги у кювет, де автомобіль перевертався та зіткнувся з нерухомою перешкодою - деревом.
Внаслідок зіткнення автомобіля з деревом пасажир автомобіля ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження у вигляді перелому лобної кістки зліва, забою головного мозку легкого ступеня, забійної рани лобної ділянки голови справа, компресійно - фрагментарних переломів тіла третього та четвертого грудних хребців, перелому сьомого шийного хребця, компресії спинного мозку з порушенням функції, забою легень та середостіння, синяків правої кисті, лівого плеча та передпліччя, лівого колінного суглобу, які відповідно до висновку № 13/2015 від 15 січня 2015 року проведеної судово-медичної експертизи, відносяться до тяжкого тілесного ушкодження по ознаці небезпеки для життя в момент заподіяння.
Не погоджуючись із зазначеним вироком адвокат ОСОБА_8 в інтересах потерпілого ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу.
Адвокат у своїй апеляційній скарзі просить вирок Бродівського районного суду Львівської області від 09 вересня 2015 року скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років без звільнення його від відбування покарання.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт, не оспорюючи правильності кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_6 та доведеності його вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, разом з тим вважає вирок Бродівського районного суду Львівської області від 03 вересня 2015 року незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

На думку представника потерпілого ОСОБА_9 , суд першої інстанції абсолютно безпідставно та необґрунтовано дійшов до висновку, що для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів достатнім буде призначення основного покарання у мінімальній його межі у виді позбавлення волі, оскільки не врахував докази у справі та характеристику обвинуваченого, а саме:як встановлено в обвинувальному акті та підтверджено судом першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_6 вчинив злочин у стані алкогольного сп`яніння, що є обставиною яка обтяжує покарання; ОСОБА_6 є особою раніше судимою та на момент вчинення злочину відбував покарання призначене вироком Радивилівського районного суду Рівненської області від 02.12.2014 року у виді 200 годин громадських робіт; як встановлено судом, що обвинуваченому ОСОБА_6 посвідчення водія не видавалося, а отже такий керував транспортним засобом без права таким керувати.
Також, адвокат ОСОБА_8 вважає, що відповідно до абз. З п. З Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2003 року, досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.А відтак, на думку, апелянта молодий вік, який врахований судом як пом`якшуюча обставина, є лише обставиною, яка характеризує особу підсудного і не може вважатися обставиною, яка пом`якшує покарання.
Крім того, судом не встановлено, чи дійсно обвинувачений ОСОБА_6 щиро розкаявся у вчиненомукримінальному правопорушенні, оскільки посткримінальна поведінка обвинуваченого свідчить про протилежне. З моменту дорожньо-транспортної пригоди обвинувачений жодного разу не надав потерпілому допомоги та не відшкодував шкоди.
Апелянт також звертає увагу, що висновок суду про те, що «суд враховує думку потерпілого, який не наполягає на позбавленні волі обвинуваченого», є абсолютно безпідставним та необґрунтованим, оскільки як вбачається з журналів судового засідання потерпілий жодного разу не був присутній у судовому засіданні, показів у даній справі не надавав, оскільки тривалий час перебував на лікуванні.
В матеріалах справи міститься заява потерпілого від 04.08.2015 року. З даної заяви вбачається, що потерпілому ОСОБА_9 матеріальна шкода не відшкодована, та потерпілий просить визначити міру покарання, а саме відшкодовувати щомісячно в розмірі від 5 до 10 тисяч гривень.
Вказана заява не дає підстав для висновку про те, що потерпілий не наполягає на позбавленні волі обвинуваченого.
Зважаючи на вищевикладене, представник потерпілого вважає, що суд першої інстанції призначаючи покарання обвинуваченому невмотивовано та безпідставно звільнив його від відбування покарання з випробуванням.
Заслухавши суддю-доповідача, думку учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, прослухавши технічний запис судових засідань в порядку підготовки справи до апеляційного розгляду, та обговоривши наведені доводи апеляційних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга адвоката ОСОБА_8 в інтересах потерпілого ОСОБА_9 підлягає до часткового задоволення, а вирок суду першої інстанції скасуванню з ухваленням свого вироку, виходячи з наступних підстав.
Згідно із ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України, апеляційний суд переглядає судові рішення суду першої інстанції у межах апеляційної скарги. У зв`язку з цим, апеляційний суд не наводить доводів на підтвердження тих висновків суду першої інстанції, які не оскаржено в апеляційній скарзі.

Вирок суду першої інстанції в частині фактичних обставин справи, кваліфікації злочину та доведеності вини ОСОБА_6 , учасниками судового розгляду не оскаржуються, а тому апеляційним судом не перевіряються.

Дії ОСОБА_6 судом першої інстанції правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило тяжкі тілесні ушкодження потерпілому.

Відповідно до ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Суд, приймаючи рішення, у мотивувальній частині вироку зобов`язаний навести обставини, які визначають ступінь тяжкості вчиненого злочину, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, належним чином мотивувати своє рішення у разі звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням.

Підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції, відповідно до ч. 2 ст. 409 КПК України може бути невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Відповідно до ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість чи суворість.

Згідно зі ст. 75 КК України звільнення особи від відбування покарання з випробовуванням можливе, якщо суд, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Так, із матеріалів кримінального провадження вбачається, що при призначенні покарання ОСОБА_6 у виді позбавлення волі строком на три роки десять днів без позбавлення права керування транспортними засобамиз застосуванням ст. 75 КК України, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, обставини його вчинення, особу обвинуваченого, який вчинив тяжкий злочин, щиро розкаявся в скоєному, раніше судимий, за місцем проживання характеризується позитивно, має постійне місце праці, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, на утриманні має малолітню дитину, думку потерпілого, який не наполягає на позбавленні волі обвинуваченого.

На думку колегії суддів, звільняючи обвинуваченого від відбування призначеного покарання, суд першої інстанції не навів переконливих доводів на підтвердження свого висновку про можливість виправлення ОСОБА_6 без відбування покарання. Суд у вироку обмежився лише формальним перерахуванням даних, що характеризують особу обвинуваченого, обставин, що пом`якшують відповідно до статті 66 КК України покарання та врахувавши обставину, яка згідно із статтею 67 КК України обтяжує покарання, а саме, вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, прийшов до висновку про можливість виправлення та перевиховання обвинуваченого без ізоляції від суспільства, звільнивши ОСОБА_6 від призначеного покарання з випробуванням на підставі статті 75 КК України.
Крім того, суд посилається на думку потерпілого, в той час як останній не був присутній в судових засіданнях за станом здоров`я, про що подав письмову заяву (а.с. 43). Також, із вказаної заяви не вбачається, що потерпілий просить не позбавляти обвинуваченого ОСОБА_6 волі, він лише просить відшкодувати шкоду у розмірі від п`яти до десяти тисяч щомісячно, що в свою чергу може свідчити про те, що така ОСОБА_6 відшкодована не була.

У вироку також зазначається, що ОСОБА_6 твердить про відшкодування потерпілому близько 36 000 грн., разом з тим в матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які підтвердження такого, що також заперечив представник потерпілого адвокат ОСОБА_8 .

Зазначивши у вироку, як обставину, що пом`якшує покарання, те, що обвинувачений у вчиненому розкаявся та готовий понести покарання, суд першої інстанції належним чином не мотивував, в чому саме полягає це розкаяння, чи дійсно має місце критична оцінка обвинуваченим своєї протиправної поведінки, що характеризується щирим осудом цієї поведінки, повним визнанням своєї вини, висловленні жалю з приводу вчиненого та готовності нести покарання за вчинений злочин.

За даних обставин, доводи апеляційних скарг про те, що покарання призначено судом першої інстанції обвинуваченому за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Відповідно до ст. 420 КПК України, суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання та неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

Крім того, санкція ч.2 ст. 286 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції безпідставно прийшов до висновку про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 без відбування покарання у виді позбавлення волі, а тому вирок суду в частині застосування ст. 75 КК України підлягає скасуванню з постановлення апеляційним судом нового вироку, за яким обвинувачений має відбувати реально призначене йому за вироком суду першої інстанції покарання.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 420 КПК України колегія суддів,-

у х в а л и л а:
Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_8 в інтересах потерпілого ОСОБА_9 задовольнити частково.
Вирок Бродівського районного суду Львівської області від 03 вересня 2015 року в частині призначеного покарання скасувати.
Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України - 3 (три) роки позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами.
На підставі ч.1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднати невідбуте покарання за вироком Радивилівського районного суду Рівненської області від 02 грудня 2014 р. та призначити ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі строком 3 (три) роки 10 (десять) днів без позбавлення права керувати транспортними засобами.
У решті вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 залишити без змін.
Строк відбування покарання ОСОБА_6 обчислювати з часу приведення вироку до виконання.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення.
Касаційну скаргу на вирок може бути подано безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення
.
Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4