Ухвала іменем україни

16 червня 2016 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю прокурора ОСОБА_4 ,
секретаря ОСОБА_5
розглянула в судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001011, за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Апеляційного суду Київської області від 22 грудня 2015 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, проживаючого в АДРЕСА_1 , раніше судимого, останній раз 15 квітня 2015 року за ч. 2 ст. 309 КК України на 2 роки 6 місяців позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки,

в с т а н о в и л а:

вироком Броварського міськрайонного суду Київської області від 13 жовтня 2015 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України та призначено покарання 3 роки позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків до покарання за новим вироком приєднано 3 місяці невідбутого покарання у виді позбавлення волі за вироком Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 квітня 2015 року та остаточно призначено 3 роки 3 місяці позбавлення волі.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 22 грудня2015 року вирок міськрайонного суду щодо ОСОБА_6 залишено без зміни.

У касаційній скарзі прокурор ставить питання про скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Зокрема, прокурор посилається на те, що засуджений вчинив п`ять епізодів крадіжки майна, три із них до постановлення вироку Броварського міськрайонного суду від 15 квітня 2015 року, а два після ухвалення цього вироку. Тому, на думку прокурора призначаючи покарання засудженому суд повинен застосувати правила ч. 4 ст. 70 КК України. Відмовляючи у задоволенні апеляційної скарги прокурору, апеляційний суд не мотивував належним чином прийняте рішення, ухвала суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
ОСОБА_6 засуджено за те, що він вчинив п`ять епізодів таємного викрадення чужого майна, поєднаного із проникненням у сховище, вчинене повторно за наступних обставин.
18 березня 2015 року засуджений проник до будинку АДРЕСА_2 , звідки викрав металеві вироби, належні ОСОБА_7 на загальну суму 864, 50 грн.
У кінці березня 2015 року засуджений проник на територію домоволодінь ОСОБА_8 та ОСОБА_9 за адресами: АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 , звідки викрав майно потерпілих на загальну суму 1700 та 960 грн. відповідно.
В період із 26 квітня по 12 травня 2015 року двічі повторно проник на територію домоволодінь по АДРЕСА_5 та АДРЕСА_2 , звідки викрав майно належне ОСОБА_10 на загальну суму 1985,56 грн.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який не підтримав касаційну скаргу, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга прокурора не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Висновок суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_6 та кваліфікація його дій у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 3 ст. 185 КК України ґрунтується на сукупності доказів, зібраних відповідно до вимог КПК України та прокурором у касаційній скарзі не оспорюються.
Доводи касаційної скарги прокурора в якій ставиться питання про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність є необґрунтованими.
Суд належно мотивував свої висновки та призначив винному покарання відповідно до вимог ст. 65 КК України.
За матеріалами справи ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні п`яти епізодів таємного викрадення майна, вчиненого повторно, поєднаного з проникненням у сховище. Викрадення за трьома епізодами засудженим вчинено до постановлення вироку Броварського міськрайонного суду від 15 квітня 2015 року, а два викрадення після вироку під час іспитового строку, встановленим цим вироком.

Перевіряючи вирок місцевого суду, апеляційний суд послався на те, що епізоди злочинної діяльності ОСОБА_6 окремої кваліфікації не отримали, тому їх загальна кваліфікація за ч. 3 ст. 185 КК України давала суду підстави застосувати ст. 71 КК України.

Як правильно зазначив суд, відповідно до ч. 1 ст. 33 КК України сукупністю злочинів визнається вчинення особою двох або більше злочинів, передбачених різними статтями або різними частинами однієї статті Особливої частини цього Кодексу, за жоден із яких її не було засуджено.

У даному випадку, суд першої інстанції дійшов висновку про вчинення ОСОБА_6 п`яти тотожних злочинів, правильно кваліфікував дії засудженого за ч. 3 ст. 185 КК України за всіма епізодами крадіжок, а не за кожен із них окремо, оскільки вони підпадають під дію одного й того самого кримінального закону і повторної кваліфікації не потребують. Відповідно за кожен із епізодів не може бути призначено і окреме покарання.

З такою кваліфікацією погодився і прокурор, котрий не оспорював вирок суду в частині кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 3 ст. 185 КК України та не вимагав застосування ст. 70 КК України.

За змістом ст. 70 КК України правила призначення покарання за сукупністю злочинів застосовуються у випадках самостійної кваліфікації вчиненого як за різними статтями, так і за різними частинами однієї статті кримінального закону, якими передбачено відповідальність за окремі склади злочинів і які мають самостійні санкції. За епізодами злочинної діяльності або за окремими пунктами статті КК України, що не мають самостійної санкції, покарання не призначається.

Відповідно до роз`яснення, що містяться у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» (далі ППВСУ), за окремими епізодами злочинної діяльності, що не мають самостійної кваліфікації, покарання не призначаються.
Окрім того, згідно роз`яснень пункту 23 ППВСУ коли особа, щодо якої було застосоване звільнення від відбування покарання з випробуванням, вчинила до постановлення вироку в першій справі іншій злочин, за який вона засуджується до покарання, яке належить відбувати реально, застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань не допускається. За таких умов кожний вирок виконується самостійно.

У цьому зв`язку призначення ОСОБА_6 покарання за сукупністю злочинів за правилами ч. 4 ст. 70 КК України, як про це зазначається у касаційній скарзі прокурора не допускається, оскільки епізоди його злочинної діяльності вчинені до вироку від 15 квітня 2015 року окремої кваліфікації не отримали, крім того, за вироком Броварського міськрайонного суду від 15 квітня 2015 року засудженому призначено покарання із застосуванням ст. 75 КК України.

Разом із тим, після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання засуджений вчинив нові злочини, що давало право суду призначити засудженому покарання за ч. 3 ст. 185 КК України за усіма епізодами викрадень, і за сукупністю цього покарання та покарання за ч. 2 ст. 309 КК України за вироком Броварського міськрайонного суду від 15 квітня 2015 року і за сукупністю цих вироків за правилами ст. 71 КК України.
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає касаційну скаргу прокурора такою, що задоволенню не підлягає.
Ухвала Апеляційного суду Київської області від 22 грудня 2015 року відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Керуючись ст.ст. 433-436 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а ухвалу Апеляційного суду Київської області від 22 грудня 2015 року щодо ОСОБА_6 без зміни.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_11