Справа № 563/523/16-к
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
02.06.2016 року Корецький районний суд
Рівненської області
в складі: головуючого судді ОСОБА_1
секретар судового засідання ОСОБА_2
з участю: прокурора ОСОБА_3
потерпілого ОСОБА_4
обвинуваченого ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м.Корець кримінальне провадження №0000411 від 22 грудня 2015 року по обвинуваченн
ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 та проживає в АДРЕСА_1 , робітника КП «Добробут», із середньою освітою, розлученого, громадянина України, раніше судимого: 16 листопада 2011 року Корецьким районним судом Рівненської області за ч.2 ст.307 КК України до 2 (двох) років позбавлення волі; 17 лютого 2012 року Корецьким районним судом Рівненської області за ч.2 ст.309 КК України, на підставі ч.4 ст.70 КК України до 2 (двох) років 6 (шість) місяців позбавлення волі,
у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України,
в с т а н о в и в :

20 грудня 2015 року близько 16 год. 00 хв. в будинку АДРЕСА_2 , ОСОБА_5 в ході суперечки, яка виникла на ґрунті особистих неприязних стосунків з ОСОБА_4 , умисно завдав останньому один удар кулаком правої руки в район щелепи та наніс декілька ударів ногами в район лівого боку тулуба ОСОБА_6 . Внаслідок чого ОСОБА_5 спричинив тілесні ушкодження ОСОБА_4 у вигляді: закритої травми грудної клітки, травматичного перелому VI-VII-VIII ребер зліва, посттравматичною консолідацією лівого купола діафрагми, забою поперекової ділянки та передньої черевної стінки ліворуч, крововилива на лівій боковій поверхні грудної клітки з садном на його фоні, які згідно із висновку судово-медичної експертизи №1386 від 22 січня 2016 року в сукупності як за єдиним механізмом виникнення відносяться до тяжких тілесних ушкоджень по критерію небезпеки для життя
Обвинувачений ОСОБА_5 свою вину у вчиненні злочину визнав повністю та дав суду показання про те, що 20 грудня 2015 року близько 16 год. 00 хв. в будинку АДРЕСА_2 , в ході суперечки, яка виникла на ґрунті особистих неприязних стосунків з ОСОБА_4 , умисно завдав останньому один удар кулаком правої руки в район щелепи та наніс декілька ударів ногами в район лівого боку тулуба.
У вчиненому щиро кається. З потерпілим помирились. Просить суворо не карати.
В судовому засіданні потерпілий ОСОБА_4 підтвердив, що дійсно, ОСОБА_5 в ході суперечки, яка виникла на ґрунті особистих неприязних стосунків, завдав йому один удар кулаком правої руки в район щелепи та декілька ударів ногами в район лівого боку тулуба. Жодних претензій до обвинуваченого ОСОБА_5 не має, оскільки з ним помирились. Просить обвинуваченого суворо не карати та призначити йому покарання непов`язане з позбавленням волі.
Обвинуваченим ОСОБА_5 не оспорюються докази стосовно фактичних обставин справи, які об`єктивно доводять вчинене ним інкримінованого злочину.
Суд, відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України та за згодою обвинуваченого, потерпілого, представника державного обвинувачення, вважає за можливе визнати недоцільним дослідження доказів щодо фактичних обставин справи, які не оспорюються учасниками судового провадження.
При цьому, суд переконався у тому, що обвинувачений правильно розуміє зміст всіх обставин справи, які б підлягали б доказуванню і ним не заперечуються. Сумніву у добровільності та істинності його позицій не має. Обвинуваченому роз`яснено, що він при відмові від дослідження доказів щодо фактичних обставин справи буде позбавлений можливості оспорювати їх в апеляційному порядку. Усвідомивши це, обвинувачений наполіг на істинності позиції у визнанні винуватості і викладених обставинах кримінального провадження.
Суд приходить до висновку, що вина обвинуваченого доведена, його дії правильно кваліфіковані за ч.1 ст.121 КК України, як умисне нанесення тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння.
При призначенні обвинуваченому покарання суд у відповідності до ст.65 КК України враховує сукупність обставин, при яких вчинено злочин, характер і ступінь суспільної небезпечності вчиненого, особу обвинуваченого, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.
Даний злочин у відповідності до ст.12 КК України є тяжким злочином.
Пом`якшуючими покарання обставинами суд визнає щире розкаяння, визнання вини та активне сприяння розкриттю злочину.
Обтяжуючих покарання обставин судом не встановлено.
По місцю проживання обвинувачений характеризується посередньо. Натомість за місцем роботи зарекомендував себе з позитивної сторони.
На обліку у лікаря-психіатра та у лікаря-нарколога не перебуває.
Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_5 позитивно характеризується за місцем роботи, відшкодував збитки, претензій у потерпілого до нього немає, активно сприяв розкриттю злочину, щиро розкаявся у вчиненому, а також зважаючи на клопотання потерпілого щодо призначення покарання не пов`язаного з позбавленням волі, суд приходить до висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_5 можливе без ізоляції його від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України з покладенням обов`язків, передбачених ст.76 КК України.
Що ж стосується заявленого першим заступником керівника Здолбунівської місцевої прокуратури позову, то суд приходить до таких висновків.
Відповідно до ч.1 ст.129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
Особа, яка вчинила злочин, зобов`язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров`я на лікування потерпілого від цього злочину, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого, згідно із ч.1 ст.1206 ЦК України.
У відповідності до «Порядку обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнення з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання», затвердженого Постановою КМУ №545 від 16 липня 1993 року, а також до роз`яснень, що містяться в п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 07 липня 1995 року «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, та судових витрат», сума коштів, що підлягає відшкодуванню, визначається закладом охорони здоров`я, в якому перебував на лiкуваннi потерпілий, з урахуванням кiлькостi лiжко-днiв, проведених ним у стацiонарi, та вартості витрат на його лікування в день. Визначення суми витрат на лікування потерпілого за один ліжко-день провадиться виходячи з фактичної кількості ліжко-днів і загальної суми фактичних витрат за місяць (в якому проводилось лікування) на утримання лікувального закладу, за винятком витрат на капітальні вкладення, капітальний ремонт і придбання інвентарю та обладнання.
Витрачені на стаціонарне лікування кошти підлягають відшкодуванню у повному обсязі i зараховуються до вiдповiдного бюджету залежно від джерел фінансування закладу охорони здоров`я або на рахунок юридичної особи, якій належить останнiй.
В повідомленні КЗ «Рівненська обласна клінічна лікарня» Рівненської обласної ради від 29 квітня 2016 року за №184/01-26/16 зазначено, що потерпілий ОСОБА_4 знаходився на стаціонарному лікуванні у відділенні торакальної хірургії даного медичного закладу з 23 грудня 2015 року до 30 грудня 2015 року з діагнозом: ЗТГК, травматичних перелом 6-8 ребер зліва, пневмогемоторакс зліва. На лікування хворого ОСОБА_4 відповідно до рахунку №300 від 29 квітня 2016 року лікарнею витрачено 3 862 (три тисячі вісімсот шістдесят дві) грн. 48 коп. вартості ліжко-дня.
За таких обставин, позов першого заступника керівника Здолбунівської місцевої прокуратури пред`явлений в інтересах держави в особі Управління охорони здоров`я Рівненської обласної державної адміністрації КЗ «Рівненська обласна клінічна лікарня» Рівненської обласної ради про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, який в судовому засіданні визнав відповідач ОСОБА_5 підлягає задоволенню.
Речові докази та витрати на залучення експерта по кримінальному провадженню відсутні.
Керуючись ст.ст.349, 370, 374, 376 КПК України, суд
з а с у д и в:
ОСОБА_5 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України та призначити йому покарання 5 (п`ять) років позбавлення волі.
На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбуття покарання, встановивши іспитовий строк 3 (три) роки.
Зобов`язати ОСОБА_5 відповідно до вимог п.п. 2-4 ст.76 КК України:
-не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції;
-повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи та навчання;
-періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчу інспекцію.
Цивільний позов першого заступника керівника Здолбунівської місцевої прокуратури пред`явлений в інтересах держави в особі Управління охорони здоров`я Рівненської обласної державної адміністрації КЗ «Рівненська обласна клінічна лікарня» Рівненської обласної ради до ОСОБА_5 про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину задовільнити повністю.
Стягнути з ОСОБА_5 на користь Управління охорони здоров`я Рівненської обласної державної адміністрації 3 861 (три тисячі вісімсот шістдесят одну) грн.. 48 коп. в рахунок відшкодування понесених витрат на стаціонарне лікування потерпілого від кримінального правопорушення.
На вирок може бути подана апеляційна скарга в Апеляційний суд Рівненської області на протязі 30 (тридцяти) днів з моменту його оголошення через Корецький районний суд Рівненської області, а обвинуваченому в такому ж порядку і в такий же строк, але з моменту вручення йому копії вироку.
С у д д я :