В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
"24" листопада 2016 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі трьох професійних суддів:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

секретарів судових засідань ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

потерпілого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 12.04.2013 за № 0000331 за обвинуваченням

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, не одруженого, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) передбаченого ч. 3 ст. 289 КК України,

в с т а н о в и в :
Судом визнано доведеним, що приблизно на початку квітня 2012 року ОСОБА_10 в ході спілкування зі своїм знайомим ОСОБА_8 довідався про намір останнього на проведення косметичних ремонтних робіт з автомобілем марки «LEXUS LX470» номер кузова НОМЕР_1 (далі автомобіль), який за оплату відповідно до нотаріально посвідченої довіреності, зареєстрованої в реєстрі за №1925, був переданий йому в користування та розпорядження. Розраховуючи на можливість отримання грошової винагороди за посередницькі послуги у проведенні ремонтних робіт, ОСОБА_10 запропонував ОСОБА_8 довірити йому пошук робітників для проведення ремонту автомобіля та контролю за виконанням таких робіт.

Так, 05.04.2012, приблизно о 16.00 годині, перебуваючи біля будинку №1-Б, по вул. Шумського в м. Києві, ОСОБА_8 , розраховуючи на добропорядність ОСОБА_10 , щирість його дій та намірів, з метою організації та проведення ремонтних робіт, передав ОСОБА_10 автомобіль разом із свідоцтвом на реєстрацію транспортного засобу, виданого на ім`я ОСОБА_11 та ключем до нього, а також завдаток за проведення ремонтних робіт в сумі 200 доларів США, про що відібрав у останнього письмову розписку, де було визначено дату повернення автомобіля, а саме до 11.04.2012.

Отримавши від ОСОБА_8 автомобіль, ОСОБА_10 в колі своїх знайомих поцікавився можливістю проведення ремонтних робіт у осіб, які спеціалізуються на відповідних роботах з авто технікою, але не віднісся до зобов`язань, що виникли у нього перед ОСОБА_8 з повною відповідальністю і легковажно розраховуючи на неможливість настання будь-яких негативних наслідків, з метою розваги та отримання задоволення від можливості користатись автомобілем вирішив проводити своє дозвілля з використанням вказаного автомобіля. В подальшому, в наслідок недбалого поводження, автомобілю були завдані додаткові суттєві пошкодження, про які ОСОБА_10 . ОСОБА_8 не повідомив, та на проведення ремонтних робіт яких кошти останнім не надавались.

Так, не бажаючи повідомляти ОСОБА_8 про нові пошкодження автомобіля, усвідомлюючи, що провести ремонтні роботи за свій кошт він не має можливості, достовірно знаючи, що ОСОБА_8 користується та розпоряджається автомобілем на підставі нотаріально засвідченої довіреності, в той час як за формально-юридичною ознакою право власності на даний автомобіль в повному обсязі залишається за гр. ОСОБА_11 , у ОСОБА_10 виник злочинний умисел, направлений на незаконне заволодіння автомобілем з метою його подальшого продажу.

Реалізуючи свої злочинні наміри ОСОБА_10 , керуючись корисливими мотивами прийняв рішення не повертати ОСОБА_8 отриманий від нього автомобіль, а натомість, діючи таємно від останнього, продати його, таким чином, зловживаючи довірою ОСОБА_8 , незаконно заволодіти його автомобілем. Заздалегідь підготувавши неправдиву версію, щодо доручення йому продажу даного автомобіля, ОСОБА_10 поширив дану інформацію у колі своїх знайомих. На пропозицію придбати автомобіль відреагував ОСОБА_12 , який оцінивши технічний стан автомобіля вирішив придбати його за 15000 доларів США, та при цьому наполягав на офіційній процедурі перереєстрації автомобіля на його ім`я.

13.04.2012, в денний час доби, перебуваючи в кафе «Мрія», поблизу станції метро «Академмістечко» в м. Києві, ОСОБА_10 , виконуючи умови ОСОБА_12 щодо продажу останньому автомобіля, після узгодження в телефонній розмові з ОСОБА_11 процесу зняття автомобіля з реєстрації, отримав від останнього грошові кошти в сумі 15000 доларів США, після чого, ОСОБА_10 розпорядився автомобілем, яким незаконно заволодів, а саме передав у володіння ОСОБА_12 ключі та свідоцтво про реєстрацію на вказаний автомобіль марки LEXUS LX470» номер кузова НОМЕР_1 , разом з вказаним автомобілем, чим завдав потерпілому ОСОБА_8 матеріальної шкоди.

Вказаних висновків суд дійшов з урахуванням пояснень обвинуваченого ОСОБА_10 , який будучи допитаним в судовому засіданні свою вину у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) передбаченого ч. 3 ст. 289 КК України, визнав повністю, дав покази, підтвердив обставини скоєння кримінального правопорушення, викладені в установочній частині вироку, зокрема в частині часу, місця та способу вчинення, щиро розкаявся у вчиненому.

Крім повного визнання своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення просив суд визнати недоцільним дослідження доказів в частині обставин вчинення цього злочину, так як повністю погоджується з встановленими під час досудовим розслідуванням справи обставинами.

Покази обвинуваченого в судовому засіданні послідовні і логічні, а тому не викликають сумнівів суду у правильності розуміння ним змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції.

За таких обставин, суд переконавшись, що учасники процесу, вірно розуміють зміст обставин провадження, відсутності сумнівів в добровільності їх позицій, у відповідності до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого, дослідженням, зібраних досудовим слідством матеріалів, що характеризують особу обвинуваченого, тих, що мають відношення до вирішення питання цивільного позову потерпілого та його думку, тих, що стосуються вирішення питання про долю речових доказів, а також інших доказів, в яких викладені та посвідчені відомості, що мають значення для встановлення фактів і обставин даного кримінального провадження та інших з метою правильної кваліфікації дій обвинуваченого у відповідності до положень Кримінального Кодексу України.

Тож, враховуючи наведене, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, у межах ч. 3 ст. 349 КПК України, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку,приходить до висновку про повну доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) передбаченого ч. 3 ст. 289 КК України, за обставин, встановлених судом.

А тому, суд кваліфікує дії ОСОБА_10 за ч. 3 ст. 289 КК України, оскільки він вчинив незаконне заволодіння транспортним засобом, що завдало великої матеріальної шкоди.

Так, як згідно пунктів 15-18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» незаконне заволодіння транспортним засобом (ст. 289 КК слід розуміти як умисне, протиправне вилучення його з будь-якою метою у власника або законного користувача всупереч їх волі (з місця стоянки чи під час руху) шляхом запуску двигуна, буксирування, завантажування на інший транспортний засіб, примусового відсторонення зазначених осіб від керування, примушування їх до початку чи продовження руху тощо. Таке заволодіння може бути вчинене таємно або відкрито, шляхом обману чи зловживання довірою, із застосуванням насильства або погроз.
Цей злочин визнають закінченим з моменту, коли транспортний засіб почав рухатись унаслідок запуску двигуна чи буксирування, а якщо заволодіння відбувається під час руху транспортного засобу, - з моменту встановлення контролю над ним.
Відповідно до частин 2, 3 ст. 289 КК та п. 3 примітки до цієї статті матеріальну шкоду слід визнавати значною в разі заподіяння реальних збитків на суму від 100 до 250 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а великою - на суму
понад 250 таких мінімумів.
При вирішенні питання про те, чи були збитки реальними,
необхідно виходити з положень п. 1 ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України, де зазначено, що такими збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, що вона зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.
Відповідно до абз. 1 п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року N 10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності», розмір майна, яким заволоділа винна особа в результаті вчинення відповідного злочину, визначається лише вартістю цього майна, яка виражається у грошовій оцінці. Вартість викраденого майна визначається за роздрібними (закупівельними) цінами, що існували на момент вчинення злочину. За відсутності зазначених цін на майно його вартість може бути визначено шляхом проведення відповідної експертизи.

У цій ситуації сума реальних збитків, виходячи з того, що потерпілому ТЗ взагалі не повернутий, складається з його вартості станом на 05.04.2012, тобто 235793, 56 грн. (а.п. 35-38 том № 3), що є великою шкодою та визначена шляхом проведення відповідної експертизи, що у повній мірі кореспондується з положеннями вищевказаних ППВСУ.

Щодо доводів представника потерпілого в частині безпідставної кваліфікації дій обвинуваченого за ст. 289 КК України з огляду на наявність у його діях, на її думку, ознак складу злочину за ст. 190 цього ж Кодексу (а.п. 59-64 том № 2, а.п. 193-198 том № 3), то вони, виходячи з положень Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті»,Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року N 10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності», є такими, що не випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту, тобто не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом».

Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують його покарання.

Те, що згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Так, обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, відповідно до ст.ст. 67 КК України не встановлено.

Обставиною, що пом"якшує покарання, згідно ст.66 КК України, є щире каяття.

Суд враховує, що обвинувачений на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, має постійне місце реєстрації та проживання, прийнятну характеристику за місцем проживання, спосіб життя (раніше судимий, не одружений, не працює), що свідчить про те, що оточуюча його обстановка у сім`ї та побуті, виражає допустимі соціальні зв`язки; ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), а саме: його класифікацію за ст. 12 КК України, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; поведінку під час та після вчинення злочинних дій та вважає за необхідне призначити покарання у межах санкції ст. 289 КК України, у виді позбавлення волі та враховуючи, що останній 20.07.2015 був засуджений вироком Дарницького районного суду м. Києва за ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 189 КК України, з урахуванням положень ст. 70 цього Кодексу, до 6 років 6 місяців позбавлення волі вважає за необхідне на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, яка регламентує, що за правилами, передбаченими в частинах першій - третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому злочині, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку; у цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу, призначити остаточне покарання за сукупністю злочинів шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим.

Підстав для звільнення від відбування покарання з випробуванням, у відповідності до вимог ст. 75 КК України, або ж застосування ст. 69 КК України, чи норм ст. 69-1 КК України до обвинуваченого, суд не знаходить, у зв`язку з відсутністю передумов за яких дані правові норми мають змогу бути застосовані, та оскільки суд однозначно переконаний в тому, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, визначена даним вироком міра покарання, а саме у виді позбавлення волі у межах санкції ч. 3 ст. 289 КК України, є достатньою для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів (кримінальних правопорушень).

При вирішенні цивільного позову ОСОБА_8 до ОСОБА_10 про відшкодування шкоди, яка була завдана кримінальним правопорушенням (злочином), з уточненнями від 13.01.2015 (а.п. 13-15, 87-91 том № 1), суд виходить з наступного.
З самого цивільного позову випливає, що матеріальна шкода складається із вартості ТЗ такої ж марки, на цей час, додаткових витрат на ремонт ТЗ та на залучення іншого ТЗ, а саме 717646,59 грн. та моральної шкоди пережитої потерпілим в сумі 50000 грн. (а.п. 13-15, 87-91 том № 1, а.п. 243-246 том № 3).
У судовому засіданні сторона захисту, зокрема сам цивільний відповідач, вказала, що заявлений цивільний позов визнає у міру своєї вини.
Захисник обвинуваченого не оспорюючи факт наявності шкоди завданої позивачу вказала, що враховуючи конкретні обставини справи вважає суму збитків вказану у заяві про збільшення позовних вимог від 13.01.2015, такою, що не випливає з дій її підзахисного, як відповідача.
Тож, суд, заслухавши думку учасників процесу, дослідивши надані ними докази з точки зору належності і допустимості, та розглянувши сам спір у кримінальному провадженні, на підставі ч. 5 ст. 128 КПК України, за правилами, встановленими цим Кодексом та в частині процесуальних відносин, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, які цим Кодексом не врегульовані, застосувавши норми Цивільного процесуального кодексу України в частині, що не суперечать засадам кримінального судочинства, вважає за необхідне зазначити про таке.
Згідно п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) шкоди іншій особі.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до обвинуваченого.
Згідно ч. 1 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками зокрема є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України).

Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (ч. 1 ст. 1166 ЦК України).

Частина 2 статті 1166 ЦК України встановлює, що особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

У даному випадку, судом встановлено, що обвинувачений заволодів ТЗ, який належав потерпілому.
Згідно ст. 1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відповідно до абз. 1 п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року N 10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності», розмір майна, яким заволоділа винна особа в результаті вчинення відповідного злочину, визначається лише вартістю цього майна, яка виражається у грошовій оцінці. Вартість викраденого майна визначається за роздрібними (закупівельними) цінами, що існували на момент вчинення злочину, а розмір відшкодування завданих злочином збитків - за відповідними цінами на час вирішення справи в суді.

Згідно до ст. 1213 ЦК України, набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі, а у разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.
В цій ситуації повернення потерпілому безпідставно набутого майна в натурі є неможливим.
Вартість ТЗ такої ж моделі, згідно звіту про незалежну оцінку ринкової вартості, складає 473000 грн. (а.п. 4-19 том № 2).
Вказаний звіт суд вважає належним та допустимим доказом.
За таких умов, цивільний позов в частині відшкодування матеріальної шкоди підлягає до задоволення, як обґрунтований, саме у сумі 473000 грн., адже саме такою є реальна вартість майна згідно звіту про незалежну оцінку ринкової вартості.
Щодо позовних вимог цивільного позивача про відшкодування упущеної вигоди, то суд враховує таке.

Доводи цивільного позивача про те, що даний ТЗ ним був придбаний за 38000 доларів США, а також ним було витрачено 200 доларів США і 40000 грн. на ремонті роботи ТЗ після його придбання, а тому потрібно відшкодувати саме цю суму є безпідставними так, як відшкодуванню підлягає реальна/дійсна вартість ТЗ на момент розгляду судом справи, тим паче, так суму не кореспондується із звітом про незалежну оцінку ринкової вартості ТЗ, який як раз і був наданий самим цивільним позивачем.
Щодо доводів цивільного позивача про необхідність стягнення з відповідача суми коштів витраченої ним за договором оренди від 20.04.2012, то вони є надуманими так, як не надано доказів об"єктивної необхідності у залученні потерпілим іншого ТЗ з побутових чи професійних потреб.

Рпазом з тим, вирішуєчи питання про розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує, за яких обставин і якими діями вона залдана, яким є ступень вини заподіювача, в якій грошовій сумі потерпілий вказує на пов"язані з нею втрати та з чого при цьому виходить.

Зокрема, статтею 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
У відповідності ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Зокрема, п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» N 4 від 31.03.95 регламентовано, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

За таких обставин суд, враховуючи наявність моральної (немайнової) шкоди у потерпілого, яка була завдана кримінальним правопорушенням (злочином), та виходячи з положень ст. 128 КПК України, та норм ЦК України, визначає розмір такої шкоди з урахуванням характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення), стану здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану та з урахуванням інших обставин, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості й вважає за необхідне стягнути з обвинуваченого/цивільного відповідача на користь потерпілої/цивільного позивача 15 000 гривень.

Запобіжний захід, як захід забезпечення кримінального провадження, у кримінальному провадженні, обвинуваченому не обирався та підстави для його визначення, на цьому етапі, відсутні, однак у порядку п. 12 ч. 1 ст. 537 КПК України є доречним до набрання цим вироком законної сили тимчасово залишити обвинуваченому у слідчому ізоляторі.

Процесуальні витрати у кримінальному проваджені, згідно обвинувального акта та реєстру, відсутні.

Питання речових доказів у кримінальному проваджені вирішено згідно положень ст. 100 КПК України.

Питання арештованого майна судом вирішено виходячи з положень п. 9 Розділу ХІ Перехідних положень КПК України (у редакції 2012 року) у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом, тобто згідно КПК України (у редакції 1960 року).
Керуючись ст. ст. 368-371, 373-374, 376 КПК України, суд

у х в а л и в :
ОСОБА_10 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні - вчиненні кримінального правопорушення (злочину) передбаченого ч. 3 ст. 289 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років з конфіскацією майна.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України призначити ОСОБА_10 остаточне покарання за сукупністю злочинів шляхом поглинання менш суворого покарання призначеного вироком Дарницького районного суду м. Києва від 20.07.2015 більш суворим за цим вироком у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років з конфіскацією майна.
Строк відбування покарання ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відраховувати з моменту приведення вироку до виконання.

В силу ст.ст. 70, 72 КК України, зарахувати ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відбуте частково покарання за вирокомДарницького районного суду м. Києва від 20.07.2015 за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу.
Тимчасово залишити ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у Київському слідчому ізолятора Управління Державної пенітенціарної служби України в м. Києві та Київській області, в рамках цього кримінального провадження до набрання вироком законної сили.

Цивільний позов ОСОБА_8 до ОСОБА_10 про відшкодування шкоди, яка була завдана кримінальним правопорушенням (злочином), - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_8 матеріальну шкоду у розмірі 473000 (чотириста сімдесят три тисячі) гривень 00 копійок та 15000 (п`ятнадцять тисяч) гривень, а всього 488000 (чотириста вісімдесят вісім тисяч) гривень.

В решті позовних вимог відмовити.

Накладений на підставі постанови старшого слідчого СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_13 від 25.06.2012 арешт на майно ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , де б воно не знаходилось і в чому б не виражалось залишити без змін, до моменту конфіскації майна останнього за цим судовим рішенням.

Речові докази: розписку залишити у матеріалах провадження, ТЗ «Лексус», д.н.з. НОМЕР_2 , - залишити у володінні власника.

Вирок може бути оскаржено протягом 30 днів з дня проголошення до Апеляційного суду м. Києва через Дніпровський районний суд м. Києва.
Копію судового рішення негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, прокурору, іншим учасникам судового провадження та не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Головуючий суддя: ОСОБА_1
Суддя: ОСОБА_2
Суддя: ОСОБА_3