Справа №485/391/15-к 01.06.2016

У Х В А Л А
1 червня 2016 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області
в складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4
за апеляційними скаргами прокурора відділу прокуратури Миколаївської області ОСОБА_5 , потерпілої ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7
на вирок Снігурівського районного суду Миколаївської області від 04 лютого 2016 року у відношенні
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Снігурівка Миколаївської області, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
- обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України.
Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_9
потерпіла ОСОБА_6
представник потерпілої ОСОБА_10
обвинувачений ОСОБА_8
захисник ОСОБА_7 .
Короткий зміст вимог апеляційних скарг.
Прокурор ОСОБА_5 просить вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у виді 6 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
Потерпіла ОСОБА_6 просить вирок змінити та перекваліфікувати дії ОСОБА_8 на ч.2 ст. 286 КК України.
Захисник ОСОБА_7 просить вирок скасувати та кримінальне провадження закрити. Зменшити суму в рахунок відшкодування майнової шкоди на користь потерпілої ОСОБА_6 до 7000 грн., а у задоволенні вимоги про стягнення моральної шкоди відмовити.
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.
Вироком Снігурівського районного суду Миколаївської області від 04 лютого 2016 року ОСОБА_8 засуджений за ч.1 ст. 286 КК України до покарання у виді 2 років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк один рік.

На підставі ст. 12, ст. 49 ч.1 п. 2, ст. 74 ч.5 КК України його звільнено від кримінального покарання у зв`язку із закінченням строків давності.

Постановлено стягнути з ОСОБА_8 на користь:

- держави в особі Департаменту фінансів Миколаївської міської ради м.Миколаєва кошти, витрачені на стаціонарне лікування потерпілих від злочину ОСОБА_6 та ОСОБА_11 у розмірі 2888 грн. 44 коп. ;

- потерпілої ОСОБА_6 в рахунок відшкодування майнової шкоди - 19 118 грн. 93 коп., моральної шкоди 80 000 грн.;

- витрати, пов`язані із залученням експертів, в сумі 20 481 грн. 75 коп.

Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги.
Прокурор ОСОБА_5 вважає вирок незаконним, оскільки висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження. На думку апелянта, суд не взяв до уваги докази, що могли істотно вплинути на його висновки, та дійшов помилкового висновку про заподіяння потерпілим ОСОБА_12 та ОСОБА_6 тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

Зазначає, що відповідно до висновків повторної комісійної судово-медичної експертизи у потерпілих виявлено наявність тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості.

Апелянт не оспорює ці висновки, але просить врахувати, що на момент судового розгляду у потерпілих наявні тілесні ушкодження саме середнього ступеню тяжкості після проходження ними тривалого лікування. Але експертами не вирішувалися питання про тяжкість тілесних ушкоджень, заподіяних безпосередньо кримінальним правопорушенням у зв`язку із встановленням їх тяжкості висновками комісійних (комплексних) судово-медичних експертиз від 11.11.2008 року № 100-К та 101-К, за висновками яких потерпілим спричинено тяжкі тілесні ушкодження, та які суд не врахував.

На думку апелянта, є хибним висновок суду про спричинення потерпілим тілесних ушкоджень середньої тяжкості. Тому вважає за необхідне під час апеляційного розгляду повторно дослідити обставини, встановлені під час судового провадження, та дослідити висновки комісійної (комплексної) судово-медичної експертизи від 11.11.2008 року № 100-к та № 101-к, висновки повторної комісійної судово-медичної експертизи від 08.12.2015 року, а також допитати судово-медичних експертів ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 .

Потерпіла ОСОБА_6 вважає, що кваліфікація дій ОСОБА_8 за ч.1 ст. 286 КК України є невірною, та його дії слід кваліфікувати за ч. 2 ст. 286 КК України.

На думку апелянта, суд, перекваліфіковуючи дії ОСОБА_8 на ч.1 ст. 286 КК України, не врахував висновки комісійних (комплексних) судово-медичних експертиз від 11.11.2008 року № 100-к і 101-к, комісійної експертизи № 48-к від 06.05.2011 року, за висновками яких їй було спричинено тяжкі тілесні ушкодження. Вважає, що суд, не визнаючи ці докази належними, безпідставно послався на порушення Правил проведення комісійних судово-медичних експертиз у бюро СМЕ.

Просить врахувати пояснення експертів, які в суді висновки підтвердили і пояснили, що на момент проведення експертиз визначили ступінь тяжкості ушкоджень вірно.

Оспорює висновки повторної судово-медичної експертизи, вважаючи, що вона призначена і проведена з порушенням норм КПК, оскільки проведена у тій ж самій установі та тими ж експертами, що проводили попередні експертизи.

Також зазначає, що на дослідження експерта надавалися не її рентгенівські знімки. Вона надавала слідчому 12 знімків, які містили написи з її ім`ям та датою проведення. Однак, знімків, які надавалися для проведення останньої повторної експертизи було 13, вони не підписані та не співпадали із розмірами, вказаними у квитанціях про їх оплату.

Захисник ОСОБА_7 вважає, що вирок суду є незаконним у зв`язку із невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. На думку апелянта, суд не врахував пояснення ОСОБА_8 щодо фактичних обставин справи.

Вважає безпідставним посилання суду на висновок автотехнічної експертизи № 1379 від 20.02.2015 року, оскільки в матеріалах кримінального провадження є інші висновки автотехнічної експертизи № 7044 від 08.09.2008 року (проведена експертом ОСОБА_16 ) та № 1/185 від 30.07.2008 року (проведена експертом ОСОБА_17 ), які є протилежними висновкам експертизи від 20.02.2015 року. Вважає безпідставною відмову суду у виклику та допиту експертів ОСОБА_16 та ОСОБА_17 .

Крім того, зазначає, що при проведенні автотехнічної експертизи № 1379 від 20.02.2015 року експерт не у повному обсязі врахував усі наявні дані. Зокрема, експерт не врахував висновок комісійної судово-медичної експертизи № 137-к, де зазначено, що у момент зіткнення потерпілий ОСОБА_11 рухався та змінював напрямок руху. Зазначене, на думку апелянта, ставить під сумнів показання потерпілого про те, що він не змінював напрямок руху та не перебігав дорогу перед транспортним засобом ОСОБА_8 . Крім того, досліджуючи показання свідка ОСОБА_18 , експерт не звернув уваги на той факт, що ОСОБА_18 самого зіткнення не бачив.

Вважає необґрунтованим висновок суду про недостовірність показань свідка ОСОБА_19 .

На думку апелянта, є невірним висновок суду про порушення ОСОБА_8 п. 2.9 «а» ПДР необґрунтованим. Просить врахувати, що ОСОБА_8 факт вживання ним спиртного не визнав. Вважає, що дослідження на вживання алкоголю проведено із порушенням методичних рекомендацій проведення та дослідження крові, оскільки кров у ОСОБА_8 вилучена 16.11.2007 року, а направлена на дослідження 21.11.2007 року, і не встановлено, в яких умовах зберігалась кров ОСОБА_8 . Вважає безпідставною відмову суду від допиту в якості свідка слідчого ОСОБА_20 для з`ясування питання щодо температурного режиму зберігання крові.

Зазначає, що висновок автотехнічної експертизи № 1/40 від 06.05.2010 року не підтверджує вину ОСОБА_8 , оскільки у ньому наявні дані, що не відповідають обставинам провадження.

Оспорює висновки суду про визначення розміру моральної шкоди у розмірі 80 000 грн., зазначаючи про відсутність підстав для стягнення шкоди у такому розмірі, а також про визначення розміру майнової шкоди в сумі 19 118 грн. 93 коп., посилаючись на відсутність доказів на підтвердження необхідності понесених потерпілою витрат.

Також оспорює висновки суду про стягнення з обвинуваченого витрат за проведення експертиз у сумі 20 481 грн. 75 коп., оскільки не усі експертизи покладені в обґрунтування вироку, а психологічна експертиза у відношенні бабусі потерпілої ОСОБА_6 не має значення у справі.

Узагальнений виклад заперечень представника потерпілої - ОСОБА_10 .
Представник потерпілої - ОСОБА_10 , у запереченнях на апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 зазначає, що апеляційна скарга є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. Вважає, що усі доводи ОСОБА_7 судом перевірені, а висновки суду щодо розміру майнової та моральної шкоди вважає обґрунтованими.

Встановлені судом першої інстанції обставини.
16 листопада 2007 року, близько 00 годин 45 хвилин, в м. Снігурівка Миколаївської області, ОСОБА_8 в порушення вимог п. 2.9а Правил дорожнього руху України, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керував технічно справним транспортним засобом - автомобілем марки "ВАЗ-21063", реєстраційний номер НОМЕР_1 , та рухався по мокрій, освітленій проїзній частині вулиці Леніна в бік вулиці Суворова. Не дотримуючи вимог п.п. 2.3 "б", 12.1 Правил дорожнього руху України, ОСОБА_8 проявив неуважність, не стежив за дорожньою обстановкою, не реагував на її зміну, і під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху не враховував дорожньої обстановки, щоб мати змогу постійно контролювати рух транспортного засобу та безпечно керувати ним.
В цей час, попереду у попутному напрямку, у районі будівлі Центру зайнятості, по проїзній частині ближче до правого краю дороги, йшли пішоходи ОСОБА_11 та ОСОБА_6 . Грубо порушуючи п.п. 12.3, 13.1, 13.3 Правил дорожнього руху України, при виникненні перешкоди для руху, яку об`єктивно був спроможний виявити, ОСОБА_8 не вжив заходів до зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди з дотриманням безпечної дистанції та безпечного інтервалу, щоб не створювати небезпеки для дорожнього руху, внаслідок чого вчинив наїзд на потерпілих.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди потерпілій ОСОБА_6 спричинено тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості у вигляді закритого перелому кісток лівої гомілки середньої-нижньої третини, закритого перелому правої променевої кістки в типовому місці, перелому голівки ліктьової кістки праворуч, а також гематоми потиличної області зліва, рани на підборідді.
Потерпілий ОСОБА_11 отримав середнього ступеню тяжкості тілесні ушкодження - закритий перелом обох кісток лівої гомілки зі зміщенням в середній і нижній третині, крім того, рани в області голови, носу, саден на обличчі, крововиливу в клітчатку правої орбіти.
Порушення обвинуваченим вимог п.п.2.3б,12.1,12.3,13.1,13.3 Правил дорожнього руху України знаходяться в прямому причинному зв`язку з наслідками, що настали.
Судом першої інстанції ОСОБА_8 визнаний винним у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілим середньої тяжкості тілесні ушкодження, та його дії кваліфіковані за ч.1 ст. 286 КК України.
Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.
Заслухавши доповідь судді, захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 на підтримку апеляційної скарги захисника, а також прокурора, потерпілу ОСОБА_6 та її представника ОСОБА_10 на підтримку апеляційних скарг прокурора та потерпілої, заперечення учасників судового провадження на подані апеляційні скарги, вивчивши матеріали кримінального провадження, повторно дослідивши докази на підтвердження цивільного позову, обговоривши викладені в апеляційних скаргах доводи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги прокурора відділу прокуратури Миколаївської області ОСОБА_5 та потерпілої ОСОБА_6 задоволенню не підлягають, а апеляційна скарга захисника ОСОБА_7 підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджені дослідженими судом доказами, які правильно оцінені та обґрунтовано покладені судом в основу вироку.

Наведені захисником ОСОБА_7 доводи про недоведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого злочину та про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, позбавлені підстав.
В суді, заперечуючи вину, обвинувачений ОСОБА_8 стверджував, що він рухався зі швидкістю до 60 км/год з ввімкненим ближнім світлом фар, та на проїжджій частині дороги побачив двох пішоходів, які йшли ближче до правого узбіччя у попутному напрямку. Для їх об`їзду він прийняв вліво, але потерпілі несподівано почали бігти на переріз йому, тому він не мав технічної можливості уникнути зіткнення.

Однак ці пояснення ОСОБА_8 спростовується доказами, дослідженими судом першої інстанції.
З показань потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_21 , наведених у вироку, слідує, що в нічний час 16.11.2007 року вони йшли по вул.Леніна в бік вул.Суворова по правому краю проїзної частини, оскільки тротуар через дощ був залитий водою, та тримались ближче до правого узбіччя. Напрямку руху не змінювали.
Потерпілий ОСОБА_11 також пояснив, що шум працюючого двигуна автомобіля він почув та побачив світло його фар безпосередньо перед наїздом, і встиг лише озирнутися. Удар прийшовся по лівій нозі передньою частиною автомобіля, далі його закинуло на автомобіль, а потім впав на дорогу.
Потерпіла ОСОБА_6 теж пояснила, що почула шум автомобіля, який наближався позаду і вже був на відстані до них не більше 10-15 метрів. Убезпечитися наїзду можливості не мали. Удар передньою частиною автомобіля прийшовся їй зліва.
Наведені пояснення потерпілих є послідовними, що спростовує наведені захисником доводи в цій частині.
Показання потерпілих підтвердив в суді свідок ОСОБА_18 , який пояснив, що з відстані до 25 м він спостерігав, як по проїзній частині по правому краю в бік залізничного переїзду йшли чоловік та жінка, які не змінювали напрямок руху. Потім їх наздогнав та збив легковий автомобіль.
Судом також враховані показання свідка ОСОБА_19 в тій частині, що він, перебуваючи в якості пасажира в автомобілі під керуванням ОСОБА_8 , побачив двох пішоходів, які рухалися у попутному напрямку по правому краю дороги, приблизно на відстані одного метру від узбіччя і на яких обвинуваченим вчинено наїзд.
Показання свідка ОСОБА_19 про те, що потерпілі почали перебігати на інший бік дороги безпосередньо перед самим автомобілем, спростовуються показаннями потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_11 та свідка ОСОБА_18 . Крім того, судом встановлено, що свідок ОСОБА_19 та ОСОБА_8 перебували у дружніх стосунках. Про неспроможність показань цього свідка зазначали також експерти при проведенні автотехнічних експертиз №1/40 від 06.05.2010 року та № 1379 від 20.02.2015 року.
З огляду на наведене, суд вірно не врахував ці показання свідка, а тому доводи апелянта в цій частині не є слушними.
Показання потерпілих та свідків щодо обставин вчинення злочину узгоджується з даними протоколів огляду місця ДТП, а також огляду автомобіля ВАЗ-21063, які обґрунтовано враховані судом першої інстанції при ухваленні вироку, зокрема:
- згідно протоколу огляду місця ДТП, на вул. Леніна в м. Снігурівка на освітленій прямій ділянці дороги з асфальтобетонним покриттям шириною 13,5 м для двох напрямків руху, по одній смузі в кожному напрямку, виявлено автомобіль ВАЗ-21063, розташований передньою частиною на захід в 6.1 м від лівого краю проїзної частини, відстань до задньої частини рівна 7.4 м. Сліди шин та гальмування відсутні. Напрямок руху автомобіля зі сходу на захід, в бік залізничної колії та визначений по осипу скла на проїзній частині. На відстані 5 м поперед автомобіля зафіксована пляма бурого кольору, схожа на кров, щітку склоочищувача та осип скла. Позаду автомобіля на відстані 8.8 м та 7.4 м знайдено чоловічий кашкет і туфель (т.2, а.п. 38-47);
- згідно протоколу огляду автомобіля ВАЗ-21063, на ньому зафіксовано пошкодження у вигляді: деформації капоту в передній частині, на якому виявлена вм`ятина розміром 12х18 см; деформація даху автомобіля в передній верхній частині у вигляді вм`ятини розміром 23х14 см; лобове скло видавлене і потріскане на дрібні частини по всьому периметру; щітки передніх двірників відсутні; передній номерний знак зігнутий. Також виявлено: на капоті автомобіля - рештки волосся, на передній зовнішній декоративній рамці передніх лівих дверцят та на передній частині лобового скла навпроти водійського сидіння - плями бурого кольору, схожі на кров (т.2, а.п. 48-51).
За висновком судово-медичної експертизи речових доказів, на фрагменті скла з автомобіля ВАЗ-21063 виявлено кров людини, яка могла походити від ОСОБА_6 та ОСОБА_8 . Об`єкти, вилучені з капота та лобового скла автомобіля, є волоссям, що схоже з волоссям з голови ОСОБА_11 (т. 2, а.п. 91-94).

Згідно висновку експертизи технічного стану транспортного засобу, на момент огляду ходова частина, рульове управління, гальмова система та система освітлення автомобіля ВАЗ-21063, знаходились у працездатному стані, несправностей не мали (т.2, а.п. 64-69).
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що при досудовому розслідуванні, яке тривало значний час, проведено декілька автотехнічних експертиз, висновки яких містяться в матеріалах кримінального провадження, які досліджені судом першої інстанції та яким надана відповідна оцінка. Зокрема, проведені наступні експертизи: № 1/185 від 30.07.2008 року (т.2, а.п. 128-136), № 7044 від 08.09.2008 року (т. 2, а.п. 143-149), № 1/40 від 06.05.2010 року (т. 2, а.п. 179-185), № 2343 від 01.11.2011 року (т. 2, а.п. 228-230) та № 1379 від 20.02.2015 року (т. 3, а.п. 30-47).
При ухваленні вироку судом першої інстанції обґрунтовано враховані лише висновки судово-автотехнічних експертиз № 1/40 від 06.05.2010 року та № 1379 від 20.02.2015 року, а щодо неприйняття інших висновків наведено відповідні мотиви.
Зокрема, згідно висновку експертизи №1/40 від 06.05.2010 року, дії водія при дорожньо-транспортній пригоді не відповідали вимогам п.п. 12.1, 13.1 Правил дорожнього руху України (далі ПДР).
Відповідно до висновку експертизи № 1379 від 20.02.2015 року, з моменту виявлення у смузі "свого" руху пішоходів, водію автомобіля ВАЗ необхідно було керуватися вимогами, викладеними в п.12.3 ПДР.
При умові руху автомобіля зі швидкістю, допустимої в умовах місця ДТП, згідно п.12.4 ПДП - 60 км/год, водій автомобіля ВАЗ, мав технічну можливість запобігти наїзду на пішоходів. Тому дії водія автомобіля ВАЗ не відповідали п.п. 12.3, 12.4 ПДР, і з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з настанням ДТП.
Так як пішоходи йшли в попутному з автомобілем напрямку, то згідно п.1.10 ПДР були перешкодою для руху автомобіля і водієві у своїх діях необхідно було керуватися вимогами, викладеними в п.п.13.1, 13.3 ПДР. Водій мав технічну можливість запобігти наїзду на пішоходів, зробивши безпечне їх випередження (обгін), а тому дії водія не відповідали п.п. 13.1, 13.3 ПДР, і з технічної точки зору знаходяться у причинному зв`язку з настанням ДТП.
Експерт ОСОБА_22 при судовому розгляді підтримав наведені висновки.
Поклавши в основу обвинувального вироку зазначені висновки експертиз, суд першої інстанції врахував, що при проведенні цих експертиз в повній мірі враховані дані, що відображені у протоколі огляду місця події та схеми ДТП, враховані показання потерпілих та свідка ОСОБА_18 , а у дослідницькій частині висновку експерт ОСОБА_22 (експертиза № 1379 від 20.02.2015 року) обґрунтував наведеними розрахунками технічну неспроможність показань ОСОБА_8 і свідка ОСОБА_19 .
Що стосується висновків автотехнічних експертиз № 7044 та № 1/185 про відсутність в діях ОСОБА_8 порушень Правил дорожнього руху, що потягло ДТП, то ці висновки експертиз ґрунтуються в цілому лише на показаннях водія ОСОБА_8 та свідка ОСОБА_19 , без врахування інших фактичних даних обставин кримінального провадження, про що у своїх висновках № 2343 від 01.11.2011 року (т. 2, а.п. 228-230) зазначив експерт ОСОБА_16 , який також проводив експертизу № 7044 від 08.09.2008 року.
З огляду на наведене, доводи обвинуваченого та його захисника ОСОБА_7 про те, що дорожньо-транспортна пригода сталася з вини потерпілих через недотримання п.4.14 ПДР України, є хибними.
Хоча суд першої інстанції не задовольнив клопотання захисника про допит експертів ОСОБА_17 та ОСОБА_16 за висновками експертиз №1/185 та № 7044 відповідно, але ці висновки досліджені судом першої інстанції, є зрозумілими, їм надана оцінка, а тому підстав для допиту цих експертів, в тому числі при апеляційному розгляді, про що заявляв клопотання захисник, немає.
Що стосується висновку автотехнічної експертизи № 1/40 від 06.05.2010 року, в ньому містися посилання на фактичні дані даного кримінального провадження, які враховані експертом. В дослідницькій частині експерт, посилаючись на дані, що містяться у протоколі огляду місця події, також зазначив дані, які не стосуються даного кримінального провадження (т.2, а.п. 181 зв.), що фактично є опискою, і ці дані ніяким чином не враховані при наданні відповідних висновків. Тому доводи захисника ОСОБА_7 про безпідставність прийняття судом до уваги цих висновків, не є слушними.
В результаті з`ясування обставин кримінального правопорушення та перевірки їх доказами, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що в результаті порушення обвинуваченим правил безпеки дорожнього руху за керування транспортним засобом заподіяння потерпілим тяжких тілесних ушкоджень не знайшло свого підтвердження, з огляду на наступне.
При прийнятті рішення суд першої інстанції обґрунтовано врахував наступні висновки судово-медичних експертиз:
- відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 13 від 06.02.2008 року, у ОСОБА_23 мали місце тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому кісток лівої гомілки середньої-нижньої третини, закритого перелому правої променевої кістки в типовому місці, перелому голівки ліктьової кістки справа, гематоми потиличної області зліва, рани на підборідді. Перелом кісток гомілки утворився в результаті дії з великою силою тупого твердого предмету з обмеженою контактуючою поверхнею, яким міг бути бампер автомобіля. Переломи правої променевої кістки та голівки правої ліктьової кістки утворилися в результаті дії тупих твердих предметів, можливо в результаті падіння на дорогу після зіткнення з автомобілем. Гематома в потиличній області зліва утворилася в результаті дії тупого твердого предмета, можливо від удару об тверді частини кузова автомобіля. Рана на підборідді утворилася в результаті дії тупого твердого предмета, невиключно в результаті падіння на дорогу після зіткнення з автомобілем.
Вказані переломи кісток по критерію тривалості розладу здоров`я віднесені експертом до категорії тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості (т.2, а.п. 97-98);
- відповідно до висновку повторної комісійної судово-медичної експертизи № 134-К від 08.12.2015 року, у ОСОБА_6 встановлено такий, що зрісся, перелом кісток лівої гомілки з незначним порушенням функції лівого гомілковостопного суглоба, який утворився в результаті дорожньо-транспортної пригоди 16.11.2007 року. Спричинені тілесні ушкодження віднесені комісією експертів до категорії середнього ступеню тяжкості (т.3 а.п.197-209);
- згідно висновку судово-медичної експертизи №10 від 17.03.2008 року, у ОСОБА_11 мали місце тілесні ушкодження: закритий перелом обох кісток лівої гомілки зі зміщенням в середній і нижній третині, рана в області голови, рана в області носа, садна на обличчі, крововилив в клітчатку правої орбіти, які виникли в результаті дії з великою силою тупих твердих предметів з обмеженою контактуючою поверхнею, якими могли бути виступаючі частини кузова автомобіля. Перелом кісток гомілки по критерію тривалості розладу здоров`я відноситься до категорії тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості (т.2, а.п. 100-101);

- згідно висновку №126-К повторної комісійної судово-медичної експертизи від 08.12.2015 року, в ОСОБА_11 на час проведення дослідження, мається зрощений перелом кісток лівої гомілки з незначним порушенням функції лівого гомілковостопного суглоба, що утворився в результаті дорожньо-транспортної пригоди 16.11.2007 року. Зазначені тілесні ушкодження відносяться до середнього ступеню тяжкості (т.3 а.п.211-223).
Отже, з огляду на вище приведені висновки судово-медичних експертиз про спричинення потерпілим ОСОБА_23 та ОСОБА_11 тілесних ушкоджень середньої тяжкості, суд кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_8 за ч.1 ст. 286 КК України.
Суд першої інстанції достатньо обґрунтував, з яких підстав не враховує представлені стороною обвинувачення висновки комісійної (комплексної) судово-медичної експертизи від 11 листопада 2008 року №№100-К та 101-К (т.2, а.п.152-156, 159-162) та комісійної експертизи №48-К від 06.05.2011 року (т.2, а.п.213-222) про спричинення потерпілим тяжких тілесних ушкоджень.
Як слідує з висновків цих експертиз, на момент експертного дослідження, у зв`язку зі сповільненою консолідацією (зрощуванням) перелому лівої великої гомілкової кістки і формуванням хибного суглоба стійка втрата загальної працездатності у потерпілої ОСОБА_6 складала 40%.
У ОСОБА_11 визначено втрату загальної працездатності в об`ємі 60% через не зрощення закритого перелому кісток лівої гомілки.
Ступінь тяжкості тілесних ушкоджень, що відносяться до категорії тяжких, визначено за ознакою стійкої втрати загальної працездатності більше ніж на 1/3 (згідно п.2.1.1г Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних пошкоджень, затверджених наказом МОЗ України №6 від 17.01.1995 року).
При наданні цих висновків, члени комісії зазначили, що наслідок ушкодження на час проведення експертизи не визначився, а рішенням МСЕК ОСОБА_6 встановлено 3 групу інвалідності, ОСОБА_11 - 2 групу інвалідності на період активного лікування строком до 2009 року.
За поясненнями потерпілого ОСОБА_11 , у наступному він до МСЕК не з`являвся. При переогляді 09.06.2009 року ОСОБА_6 у зв`язку з успішним результатом та закінченням лікування інвалідом не визнана (за інформацією обласного центру МСЕК від 29.01.2016 року).
Судом першої інстанції допитаний експерт ОСОБА_14 , який висновки наведених експертиз № 100-К та №101-К не підтримав, та пояснив, що ці висновки надані до того, як наслідок ушкодження визначився, і у потерпілих були встановлені фіксуючі механізми у місцях переломів. Експертна комісія виходила з загальної практики, коли у більшості аналогічних випадків зрощування гомілкових кісток при формуванні хибного суглобу у наступному не відбувається. У даному випадку у обох потерпілих має місце зрощення перелому кісток гомілки, тому він погодився з висновками повторних комісійних судово-медичних експертиз №126-К та №134-К від 08.12.2015 року.
В суді першої та апеляційної інстанції експерт ОСОБА_15 пояснив, що при проведенні попередніх експертиз тяжкість тілесних ушкоджень у потерпілих визначалася за діагнозом МСЕК, без урахування того, що він не був остаточним. При проведенні комісійної експертизи у 2011 року додаткові матеріали не були витребувані, потерпілі не обстежувалися, і експертиза проводилася лише по медичним документам. В подальшому, при обстеженні потерпілих у 2015 році діагноз псевдоартроз не підтвердився.
В свою чергу, в суді першої інстанції експерт ОСОБА_13 підтвердив висновки повторних комісійних судово-медичних експертиз №126-к та № 134-К від 08.12.2015 року, з якими погодилися експерти ОСОБА_14 та ОСОБА_15 .
Отже, судом першої інстанції висновки судово-медичних експертиз №100-К, №101-К та №48-К обґрунтовано визнані неналежними доказами.
Тому наведені прокурором та потерпілою доводи щодо незгоди з висновками суду про врахування висновків судово-медичних експертиз, якими визначено ступінь тяжкості спричинених потерпілим тілесних ушкоджень як середньої тяжкості, є безпідставними. Заявлене прокурором клопотання про необхідність виклику та повторного допиту при апеляційному розгляді експертів ОСОБА_13 та ОСОБА_14 не мотивовано, не містить переліку питань, з яких експерти підлягають повторному допиту. Щодо виклику експерта ОСОБА_24 до суду апеляційної інстанції, то в цій частині клопотання задоволено з огляду на пояснення представника потерпілої про те, що вона була позбавлена можливості поставити питання даному експертові через не ознайомлення на той момент з усіма матеріалами кримінального провадження.
Потерпіла ОСОБА_6 , оспорюючи висновки повторної комісійної судово-медичної експертизи № 134-К від 08.12.2015 року, вважає їх необґрунтованими, зазначає про її проведення з порушенням норм КПК, а також про врахування експертами рентгенівських знімків у кількості 13 штук, які їй не належать.

Однак, ці доводи підтвердження не знайшли, оскільки як слідує з мотивувальної частини повторної комісійної судово-медичної експертизи №134-К, на експертизу надано 13 рентгенівських знімків на ім`я ОСОБА_25 . При цьому, останній знімок зроблено 17.11.2015 року у рентген-кабінеті міської лікарні № 3, та надійшов на експертизу з печаткою та підписом лікаря (т.4, а.п. 199,209).

Відповідно до протоколу виїмки від 25.04.2012 року (т. 2, а.п. 224) у представника потерпілої ОСОБА_26 вилучені для приєднання до матеріалів кримінального провадження 12 рентгенівських знімків, отриманих нею в Снігурівській ЦРЛ (т. 2, а.п. 223). Отже, оскільки до проведення експертизи від 08.12.2015 року було 12 знімків, і ще додатково знімок зроблено 17.11.2015 року, а всього для проведення повторної експертизи було надано 13 знімків, які були підписані на ім`я потерпілої, відсутні підстави вважати, що комісії експертів надані знімки, які потерпілій не належали, про що остання зазначає в апеляційній скарзі.

Посилання потерпілої на допущені порушення норм КПК при призначенні та проведенні повторних комісійних судово-медичних експертиз №126-к та № 134-К від 08.12.2015 року, про їх проведенні тими же експертами, що проводили попередні експертизи, є голослівними, оскільки вони проведені іншими експертами.
Перешкод для проведення повторних експертиз в тій же експертній установі, в даному випадку експертами обласного бюро судово-медичних експертиз, немає, що позбавляє підстав доводи потерпілої в цій частині.
Доводи захисника ОСОБА_7 про відсутність достатніх даних на підтвердження перебування обвинуваченого ОСОБА_8 у стані алкогольного сп`яніння спростовуються висновками судово-хімічного дослідження № 26 «ж» від 26.11.2007 року, згідно яким у крові ОСОБА_8 виявлено етиловий спирт у концентрації 0,74 проміле (т.2, а.п. 55-56).
Суд першої інстанції надав належну оцінку доводам захисника ОСОБА_7 в цій частині, і аналогічні доводи вона наводить в апеляційній скарзі. Як слідує зі змісту акту судово-хімічного дослідження крові ОСОБА_8 , у крові виявлений етиловий спирт, що перевищує допустиму норму. У акті вказано про відібрання проби безпосередньо після ДТП 16.11.2007 року о 03:10 медичним працівником у лікарні, і цей зразок був належним чином упакований та доставлений слідчим для проведення експертизи.
Висловлюючи в суді першої інстанції вимогу про необхідність допиту в якості свідка слідчого ОСОБА_20 для з`ясування питання щодо температурного режиму зберігання крові, захисник не навела дані, які б підтверджували її доводи про зберігання проб в неналежних умовах, тобто її доводи є припущеннями. В експертизі не наведено будь-яких зауважень щодо предмету дослідження. Тому відсутні будь-які сумніви щодо правильності висновків судово-хімічної експертизи. Отже, суд обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання про допит слідчого з питання, яке ставить захисник.
Отже, усі пояснення обвинуваченого судом першої інстанції перевірені, дії обвинуваченого вірно кваліфіковані за ч.1 ст. 286 КК України. Тому відсутні вважати висновки суду такими, що не відповідають обставинам кримінального провадження, про що висловили доводи усі апелянти, і відсутні підстави для кваліфікації дій обвинуваченого за ч.2 ст. 286 КК України, як просять прокурор та потерпіла.

Покарання обвинуваченому ОСОБА_8 призначено відповідно до вимог ст. ст. 65-67 КК України, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, даних про особу винного, який має молодий вік, одружений, на його утриманні перебуває малолітня дитина, працевлаштований, характеризується виключно позитивно, до кримінальної відповідальності притягується вперше.

Обставини які пом`якшують покарання для обвинуваченого, суд не встановив, а обставиною, яка обтяжує покарання, є вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.

Відповідно до п.5 ст.74 КК України судом прийнято правильне рішення про звільнення ОСОБА_8 від покарання, з підстав, передбачених ст.49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення його до кримінальної відповідальності.

Враховуючи наведене, а також з огляду на безпідставність вимог прокурора та потерпілої про перекваліфікацію дій обвинуваченого на ч.2 ст.286 КК України, подані ними апеляційні скарги задоволенню не підлягають.
Захисник оспорює висновки суду про визначення розміру моральної шкоди у розмірі 80 000 грн, зазначаючи про відсутність підстав для стягнення шкоди у такому розмірі. Однак суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду в цій частині, оскільки прийняте рішення в частині вирішення цивільного позову про стягнення моральної шкоди суд належним чином обґрунтував, зазначивши у вироку, що при визначенні розміру моральної шкоди суд врахував глибину моральних страждань потерпілої, пов`язаних з заподіянням їй середньої тяжкості тілесних ушкоджень, тривалості лікування, та вимушеність змін у звичайному укладі її життя.

Тому суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для зменшення суми стягнення в рахунок відшкодування моральної шкоди, про що просить апелянт.

В той же час, є частково обгрунтованими доводи захисника ОСОБА_7 щодо розміру майнової шкоди, яка підлягає стягненню з обвинуваченого на користь потерпілої ОСОБА_6 , а також щодо розміру судових витрат, який підлягає стягненню з обвинуваченого, визначеного судом першої інстанції.

Судом першої та апеляційної інстанцій досліджений позов потерпілої та доповнення до нього, а також надані нею докази на підтвердження розміру заподіяної майнової шкоди (т.1, а.п.207-209, 210).

Приймаючи рішення про стягнення майнової шкоди, суд не конкретизував, які саме витрати потерпілої він вважає доведеними, та які саме понесені потерпілою витрати він стягує на її користь.

Разом з тим, дослідивши під час апеляційного розміру докази на підтвердження заявленого цивільного позову про відшкодування майнової шкоди (копії квитанцій, що містяться в матеріалах кримінального провадження, та надані потерпілою їх оригінали), суд апеляційної інстанції вважає, що позовні вимоги є частково обгрунтованими та на користь потерпілої ОСОБА_6 підлягають стягненню наступні витрати, які документально підтверджені, а саме: у зв`язку із пошкодженням належного їй одягу в сумі 1025 грн (т.1, а.п. 207-209,210), витрати на здійснення рентгену 44 грн (т.2, а.п. 27), на медикаменти 1183,27 грн (т.2, а.п. 24-26,28-29,31), на анестезію 200 грн (т.2, а.п. 22), на операції -3800 грн (т.2, а.п. 21,) та 3500 грн (т.4, а.п. 101); витрати, понесені особисто потерпілою на поїздки до лікарні в сумі 102 грн (6 поїздок по 17 грн), а також після операції до місця проживання в сумі 200 грн (т.4, а.п. 100), а всього на суму 10 054 грн 27 коп.

Що стосується вимог потерпілої про стягнення на її корись витрат на поїздки до лікарні, які понесла ОСОБА_26 (бабуся потерпілої, яка була її представником), а також витрат на поїздки її та ОСОБА_26 до суду та у зв`язку із оскарженням дій слідчого, то ці вимоги не випливають з пред`явленого обвинувачення та підлягають доказуванню в порядку цивільного судочинства. Крім того, при вирішенні позовних вимог в цій частині судом не враховано, що відповідно до вимог ч.4 ст. 121 КПК витрати, пов`язані із прибуттям до місця досудового розслідування або судового провадження представника несе особа, яку він представляє.

При вирішенні цивільного позову судом першої інстанції також не враховано вимоги ч. 2 ст. 120 КПК України, згідно якої витрати, пов`язані з оплатою допомоги представника потерпілого, які надають правову допомогу за договором, несе відповідно потерпілий, цивільний позивач.

Як вбачається із позовних вимог потерпілої, вона просить стягнути з обвинуваченого витрати на адвокатів в сумі 3500 грн. Крім того, під час апеляційного розгляду просила додатково стягнути 7200 грн, понесених на правову допомогу, та в рахунок відшкодування витрат на проведення рентгенівського знімку, зробленого 17.11.2015 року, але під час розгляду кримінального провадження судом першої інстанції свої позовні вимоги в цій частині не збільшувала, тобто ці вимоги не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

До матеріалів кримінального провадження долучені квитанції про оплату гонорару адвокатам (т.1, а.п. 234, 211, т.2, а.п. 20, 34). Проте, у матеріалах кримінального провадження відсутні достатні дані на підтвердження зазначених витрат, а також розрахунок таких витрат. Надані документи апеляційний суд оцінює, виходячи із вимог щодо оформлення безготівкових та готівкових розрахунків, і вважає, що потерпілою ОСОБА_6 не надано належних доказів на підтвердження витрат на правову допомогу адвокатам.

Тому апеляційний суд не погоджується із рішенням суду першої інстанції про стягнення витрат на правову допомогу, тим більше, що суд не конкретизував, в якій саме сумі ці витрати стягнені.

З огляду на наведене, підлягає зменшенню сума стягнення з ОСОБА_8 на користь потерпілої ОСОБА_6 в рахунок відшкодування майнової шкоди до 10054 грн 27 коп, тобто до суми, яка підтверджена документально.

Наведені захисником ОСОБА_7 доводи щодо зменшення розміру процесуальних витрат, які підлягають стягненню з обвинуваченого за проведення експертиз, теж є частково обгрунтованими.

Суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованим стягнення з обвинуваченого витрат, пов`язаних із залученням експертів для проведення судово-автотехнічних експертиз, всього в сумі 10163 грн 75 коп. (дві експертизи вартістю 486 грн 78 коп кожна, 3914 грн 73 коп та 1968 грн 96 коп).

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що постановою від 10.07.2012 року ст.слідчим СУ УМВС України в Миколаївській області були призначені судово-психологічні експертизи на предмет з`ясування тяжкості моральної шкоди та встановлення грошового еквіваленту в рахунок її відшкодування, спричиненої ОСОБА_6 , а також представнику потерпілої ОСОБА_26 , і вартість кожної експертизи склала 5159 грн (т.3, а.п. 58, 67).

Суд апеляційної інстанції вважає, що ці експертизи були призначені слідчим безпідставно, постанова слідчого не має мотивування, яке значення має даний вид експертизи для розслідування справи, а питання, що були поставлені слідчим перед експертом, не входять до кола питань, які підлягають з`ясуванню при розслідуванні даної категорії справи. На момент призначення експертиз цивільний позов не подавався, а був пред`явлений значно пізніше - 25.05.2015 року. Крім того, для з`ясування обставин кримінального провадження не має значення, чи заподіяна моральна шкода, та в якому розмірі бабусі потерпілої ОСОБА_26 . Також потреби щодо з`ясування спричинення моральної шкоди потерпілій ОСОБА_6 та визначення її розміру не було, оскільки його розмір визначає безпосередньо особа, якій спричинена ця шкода.

За наведених підстав, враховуючи, що слідчим призначені судово-психологічні експертизи на предмет з`ясування тяжкості моральної шкоди та встановлення її грошового еквіваленту безпідставно, суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованим рішення суду щодо стягнення з обвинуваченого процесуальних витрат на їх проведення. Вартість кожної експертизи складає 5159 грн, а всього в сумі 10318 грн. Тому підлягає зменшенню сума стягнення з ОСОБА_8 в рахунок відшкодування процесуальних витрат, пов`язаних із залученням експертів, до 10163 грн 75 коп.

Отже, апеляційна скарга захисника ОСОБА_7 підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :
Апеляційні скарги прокурора відділу прокуратури Миколаївської області ОСОБА_5 та потерпілої ОСОБА_6 залишити без задоволення, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Снігурівського районного суду Миколаївської області від 04 лютого 2016 року у відношенні ОСОБА_8 змінити в частині вирішення цивільного позову про стягнення з нього майнової шкоди та судових витрат.

Зменшити суму стягнення з ОСОБА_8 на користь потерпілої ОСОБА_6 в рахунок відшкодування майнової шкоди до 10054 грн 27 коп, та суму стягнення в рахунок відшкодування процесуальних витрат, пов`язаних із залученням експертів, до 10163 грн 75 коп.

В решті зазначений вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, і може бути оскаржена в касаційному порядку в колегію суддів Судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3