Ухвала
іменем україни
21 липня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
Головуючого ОСОБА_1 ,
суддівОСОБА_2 і ОСОБА_3 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_4 ,

розглянувши у судовому засіданні в режимі відеконференції кримінальне провадження щодо
ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Хотин Чернівецької області, мешканця м. Миколаєва,
за участю прокурораОСОБА_6 ,
засудженого ОСОБА_5 ,
ВСТАНОВИЛА:
З касаційною скаргою до суду касаційної інстанції звернувся засуджений ОСОБА_5 з вимогами про перевірку судових рішень щодо нього.

Вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12 листопада 2015 року засуджено ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років з конфіскацією 1/3 частини майна, яке належить йому на праві приватної власності.

У вироку вирішено питання щодо речових доказів.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 30 грудня 2015 року вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12 листопада 2015 року щодо ОСОБА_5 залишено без зміни.

ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 26 січня 2015 року приблизно о 16 годині 30 хвилин поблизу зупинки громадського транспорту «Південна» на пр. Миру в м. Миколаєві, в стані алкогольного сп`яніння, за попередньою змовою з невстановленою в ході досудового розслідування особою, з погрозою застосуванням насильства, небезпечного для життя чи здоров`я потерпілого ОСОБА_7 , зокрема діставши предмет, схожий на револьвер та погрожуючи ним, а також із застосуванням насильства, небезпечного для життя чи здоров`я цього потерпілого завдав потерпілому не менше трьох ударів предметом схожим на револьвер в область лобної частини голови, чим заподіяв легкі тілесні ушкодження, заволодів належним ОСОБА_7 телефоном «iPhone 4S», який потерпілий мав намір продати за 3 000 грн.

У касаційній скарзі засуджений посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та його особі, внаслідок суворості, просить змінити судові рішення, перекваліфікувати його дії з ч. 2 ст. 187 на ч. 2 ст. 186 КК України та ч. 2 ст. 125 КК України, призначити за цими законами покарання від відбування якого звільнити на підставі ст. 75 КК України.

Обґрунтовуючи скаргу засуджений стверджує, що попередньої змови з особою, яка заволоділа телефоном потерпілого він не мав, і в його діях відсутній розбій, оскільки пневматичний револьвер він дістав після того, як інша особа заволоділа телефоном ОСОБА_7 , та через те, що його став переслідувати потерпілий. Тілесні ушкодження потерпілому, за доводами касаційної скарги, засуджений заподіяв з метою уникнення затримання, а не під час нападу на потерпілого. Скаржник також стверджує, що зміст вироку не відповідає вимогам ст.ст. 370, 374 КПК України, оскільки містить суперечності, які судом не усунуто.

Крім того, ОСОБА_5 стверджує, що суд без урахування вимог ст. 65 КК України, призначив йому надто суворе покарання.

Заслухавши доповідача, засудженого, який підтримав свою касаційну скаргу, прокурора, який вважав судові рішення законними та обґрунтованими, перевіривши матеріали кримінального провадження, доводи, наведені у касаційній скарзі, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Висновок суду про вчинення ОСОБА_5 злочинних дій, за які його засуджено, ґрунтується на сукупності зібраних у встановленому законом порядку доказів, які були здобуті в судовому засіданні і наведені у вироку.
Доводи засудженого, наведені в касаційній скарзі про те, що у нього не було попередньої змови з іншою особою на заволодіння майном ОСОБА_7 , отже в його діях відсутній розбій, а також про те, що пневматичний револьвер він дістав через те, що його став переслідувати потерпілий, є непереконливими.
Зазначені доводи спростовано наданими в судовому засіданні показаннями потерпілого, узагальнений аналіз яких свідчить про те, що з метою заволодіння іншою особою телефоном ОСОБА_7 , ОСОБА_5 направив на потерпілого револьвер, що ОСОБА_7 сприймалось, як реальна погроза. Тобто револьвер було використано не з метою захисту від потерпілого, а саме з метою заволодіння його майном. При цьому дії ОСОБА_5 та іншої особи були узгодженими, а ОСОБА_5 виконав частину того обсягу дій, який він вважав необхідним для реалізації їх спільного з іншою особою умислу на вчинення розбою.
Наведені обставини узгоджуються з даними протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення, згідно якого ОСОБА_7 звернувся до правоохоронних органів із заявою про те, що 26.01.2015 року приблизно о 16 годині 30 хвилин на перехресті вул. Південної та проспекту Миру в м. Миколаєві невідомі особи, з застосуванням насильства, небезпечного для його життя та здоров`я, заволоділи мобільним телефоном; даними висновку експерта, згідно якого у ОСОБА_7 виявлено легкі тілесні ушкодження, що потягли короткочасний розлад здоров?я. Вказані обставини підтверджуються іншими матеріалами провадження, безпосередньо дослідженими в судовому засіданні.

За таких обставин дії ОСОБА_5 у вчиненні нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаним з застосуванням насильства небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу за ч. 2 ст. 187 КК України кваліфіковано правильно, а тому підстав для їх перекваліфікації на ч. 2 ст. 125 та ч. 2 ст. 186 КК України, немає.
Призначене ОСОБА_5 покарання не є суворим і відповідає вимогам ст. 65 КК України. При його обранні суд урахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом?якшують та обтяжують покарання. Підстав для звільнення засудженого від відбування покарання із застосуванням вимогст. 75 КК України, як на тому наголошено в касаційній скарзі, колегія суддів не вбачає.
Перевіркою матеріалів справи не встановлено процесуальних порушень, які ставили б під сумнів правильність висновків суду щодо доведеності вини ОСОБА_5 у вчиненні зазначеного у вироку кримінального правопорушення.
Не встановлено також й порушень, які на думку засудженого були допущені судом при складанні вироку. Судове рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 374 КПК України, воно містить формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів. В цій частині вироку наведено обставини, які визначають ступінь тяжкості вчинених ОСОБА_5 дій.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України. У ній наведено докладні мотиви постановленого рішення, усі доводи, що містяться в апеляційній скарзі засудженого проаналізовані та не залишені без відповіді. В ухвалі зазначені підстави, через які апеляційну скаргу ОСОБА_5 визнано необґрунтованою.
З урахуванням наведеного підстав для задоволення касаційної скарги засудженого не вбачається.

Керуючись ст.ст. 434, 436 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:
Вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 30 грудня 2015 року щодо ОСОБА_5 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого ОСОБА_5 без задоволення.

Ухвала набуває законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_8 ОСОБА_9 ОСОБА_10