АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА

Справа №11кп/796/789/2016 Головуючий в першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач ОСОБА_2
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 квітня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:
- головуючого судді ОСОБА_2
- суддів ОСОБА_3

ОСОБА_4

- при секретарі ОСОБА_5
- з участю прокурора ОСОБА_6
- захисника ОСОБА_7
- обвинуваченого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві кримінальне провадження за апеляційною скаргою заступника прокурора м. Києва ОСОБА_9 на вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 21 січня 2016 року, згідно з яким:

- ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Києва, українець, громадянин України, з середньою-спеціальною освітою, одружений, який працює комірником у ТОВ «ВУДТАУН», зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий: 1) 30.01.2001 року Ватутінським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 141 КК України на 2 роки позбавлення волі з конфіскацією всього майна, належного на праві власності, з відстрочкою виконання покарання на 2 роки на підставі ст. 46-1 КК України; 2) 17.04.2003 року Дніпровським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 190, ч. 2 ст. 186 КК України на 4 роки позбавлення волі. На підставі ст. 71 КК України приєднано невідбуту частину покарання, призначеного вироком Ватутінського районного суду м. Києва від 30.01.2001 року та остаточно визначено покарання у виді 5 років позбавлення волі. Звільнений з місць позбавлення волі 06.02.2006 року на підставі постанови Гусятинського районного суду Тернопільської області від 30.01.2006 року, умовно-достроково з невідбутою частиною покарання строком на 1 рік 5 місяців 26 днів; 3) 15.11.2010 року Деснянським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 190, ч. 2 ст. 186, ст. 70 КК України на 5 років позбавлення волі; 4) 12.05.2011 року Оболонським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 190, ч. 4 ст. 70 КК України на 5 років позбавлення волі; звільнений з місць позбавлення волі на підставі постанови Ірпінського районного суду Київської області від 25.09.2013 року, умовно-достроково з невідбутою частиною покарання строком на 1 рік 7 місяців 8 днів,
- визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, та йому призначене покарання у виді 3 років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_8 звільнений від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 2 роки. Відповідно до ст. 76 КК України на ОСОБА_8 покладені обов`язки: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу органів кримінально-виконавчої інспекції; повідомляти органи кримінально-виконавчої інспекції про зміну місця проживання та роботи, періодично з`являтися для реєстрації в органи кримінально-виконавчої інспекції, -

В С Т А Н О В И Л А:

Згідно з вироком суду першої інстанції ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні повторного викрадення чужого майна (крадіжці), за таких обставин.

Так, ОСОБА_8 21.11.2015 року, приблизно о 10 годині 20 хвилин, перебуваючи за адресою: м. Київ, вул. Солом`янська, 16-Б та побачивши ліворуч від входу в супермаркет «Білла» велосипед марки «Келліс Твіст», вирішив таємно повторно викрасти вказане чуже майно.

Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на таємне, повторне викрадення чужого майна з метою власного матеріального збагачення, скориставшись тимчасовою відсутністю власника велосипеду «Келліс Твіст» ОСОБА_10 та впевнившись, що за його злочинними діями ніхто не спостерігає, підійшов до входу в супермаркет та таємно, діючи повторно, викрав чуже майно, яке належить потерпілому ОСОБА_10 , а саме велосипед «Келліс Твіст», вартістю 3.500 гривень, після чого залишив місце вчинення кримінального правопорушення та розпорядився викраденим на власний розсуд, чим завдав потерпілому ОСОБА_10 матеріальну шкоду на загальну суму 3.500 гривень.

В апеляційній скарзі, заступник прокурора м. Києва, не оспорюючи фактичні обставини справи, кваліфікацію злочинних дій обвинуваченого та доведеність його винуватості, просить вирок суду в частині призначеного ОСОБА_8 покарання скасувати у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що потягнуло за собою невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості, постановивши новий вирок, яким ОСОБА_8 призначити покарання за ч. 2 ст. 185 КК України у виді 3 років позбавлення волі. У решті вирок суду залишити без змін.

В обґрунтування своїх доводів апелянт зазначає, що суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_8 покарання за вчинений ним злочин, не надав правової оцінки характеру та ступеню тяжкості скоєного кримінального правопорушення, даним про особу обвинуваченого, в результаті чого фактично безпідставно застосував положення ст. ст. 75, 76 КК України, тим самим необґрунтовано звільнивши ОСОБА_8 від відбування покарання, а відтак неправильно застосував кримінальний закон, який не підлягав застосуванню.

При цьому прокурор вказує, що судом першої інстанції не були враховані дані про підвищену суспільну небезпеку особи обвинуваченого, який раніше неодноразово засуджувався за вчинення злочинів проти власності, та, не зважаючи на застосування до нього положень ст. 46-1 КК України 1960 року з відстрочкою виконання покарання, а також умовно-дострокових звільнень з місць позбавлення волі, належних для себе висновків не зробив, діючи на думку апелянта, зухвало, ігноруючи можливість отримати нове суворе покарання, вчинив новий умисний корисливий злочин, що вказує на стійке прагнення ОСОБА_8 вести злочинний спосіб життя та його стале небажання перевиховуватися.

Розглянувши кримінальне провадження в межах поданої апеляційної скарги, заслухавши доповідь судді, вислухавши думку прокурора, який підтримав апеляційні вимоги заступника прокурора м. Києва та просив, задовольнивши їх, вирок суду в частині призначеного покарання скасувати; пояснення ОСОБА_8 та його захисника, які заперечували проти апеляційної скарги прокурора; провівши судові дебати та надавши останнє слово обвинуваченому; вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні ним повторного таємного викрадення чужого майна (крадіжки), за обставин, викладених у вироку; про юридичну кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 185 КК України, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені представленими сторонами провадження доказами, які досліджувались за згодою усіх учасників провадження, у тому числі і ОСОБА_8 , в порядку, передбаченому ст. 349 КПК України.
При цьому, суд першої інстанції, з`ясувавши правильне розуміння обвинуваченим та іншими учасниками провадження змісту фактичних обставин справи за відсутністю сумнівів у добровільності та істинності їх позиції, в тому числі і обвинуваченого, який повністю визнав себе винуватим у інкримінованому йому правопорушенні, роз`яснив всім учасникам судового розгляду, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці обставини.

Будь-яких порушень при вирішенні судом першої інстанції цих питань колегією суддів не встановлено, а тому фактичні обставини справи, доведеність винуватості ОСОБА_8 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні та юридична кваліфікація його дій не є предметом апеляційного розгляду, оскільки фактично не оспорюються будь-ким із учасників процесу, у тому числі і обвинуваченим. Відтак суд не проводить їх детальний аналіз та відповідно до ст. 404 КПК України перевіряє вирок суду лише в межах апеляційної скарги.

Що ж стосується апеляційних доводів прокурора щодо неправильного застосування кримінального закону, який, за твердженнями апелянта, не міг бути застосований до обвинуваченого, та призначення йому покарання, що не відповідає ступеню тяжкості та особі ОСОБА_8 внаслідок м`якості, то колегія суддів приходить до таких висновків.

Посилаючись на вимоги ст. 65 КК України та враховуючи тяжкість вчиненого кримінального правопорушення та його класифікацію за ст. 12 КК України, характер суспільної небезпеки скоєного ОСОБА_8 , дані про особу винуватого, який, будучи раніше неодноразово судимим за вчинення умисних корисливих злочинів, належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення та перевиховання не став і, маючи не зняту та не погашену в установленому законом порядку судимість, повторно вчинив новий умисний корисливий злочин; посередньо характеризувався за місцем проживання, не перебував на спецобліках у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога, займався суспільно-корисною працею, його сімейний стан, а також відсутність обставин, що обтяжують покарання, та обставин, що пом`якшують покарання, - щире каяття обвинуваченого та визнання винуватості у скоєному, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 2 ст. 185 КК України.

При цьому, з огляду на відношення обвинуваченого до вчиненого, відсутність претензій матеріального та морального характеру з боку потерпілого у зв`язку із поверненням йому викраденого майна, відсутність тяжких наслідків від злочину, декілька обставин, що пом`якшують покарання, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, а також вік та стан здоров`я ОСОБА_8 , суд, визнавши можливим виправлення обвинуваченого без відбування покарання, застосував до нього ст. 75 КК України із встановленням іспитового строку та покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Проте з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів повністю погодитись не може, виходячи з наступного.

Відповідно до змісту положень ст. 50 КК України, покарання за вироком суду, з-поміж інших завдань, має на меті не тільки кару, а повинно досягти мети виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так й іншими особами.
Згідно із вимогами ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання, у тому числі і у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням. При цьому суд зобов`язаний дотримуватись загальних засад призначення покарання, передбачених ст. 65 КК України, за якими особі, яка вчинила злочин, зокрема, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винуватого та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Разом з тим вимоги вказаних статей судом першої інстанції належним чином дотримані не були.

Так, як убачається із матеріалів справи, ОСОБА_8 раніше неодноразово вчиняв аналогічні корисливі злочини, направлені на особисте збагачення. При цьому, не зважаючи на те, що вперше був засуджений з відстрочкою виконання вироку та покладенням на нього відповідних обов`язків, які фактично не виконав та під час іспитового строку вчинив новий злочин, у подальшому неодноразово умовно-достроково звільнявся з місць позбавлення волі, обвинувачений у продовж фактично нетривалого строку знову скоїв кримінальне правопорушення проти власності, і саме з метою особистого збагачення, що беззаперечно свідчить про те, що ОСОБА_8 належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став та продовжив вести антисоціальний спосіб життя, намагаючись вирішувати свої проблеми за рахунок інших осіб та їх майна.

З огляду на наведене, а також враховуючи, що кримінальне правопорушення, що було вчинене обвинуваченим за ст. 12 КК України відноситься до категорії середньої тяжкості, колегія суддів приходить до висновку, що виправлення ОСОБА_8 неможливе без відбування призначеного йому покарання, а відтак суд першої інстанції безпідставно та в порушення вимог кримінального закону застосував до обвинуваченого положення ст. ст. 75, 76 КК України, які фактично не підлягали застосуванню.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції визнає обґрунтованими доводи апеляційної скарги прокурора в цій частині, у зв`язку із чим задовольняє їх із скасуванням вироку суду першої інстанції в частині призначеного покарання та ухваленням нового вироку, за яким ОСОБА_8 слід призначити покарання, яке слід відбувати реально.

При цьому, з огляду на те, що санкція ч. 2 ст. 185 КК України передбачає декілька видів покарань, колегія суддів відповідно до ч. 2 ст. 65 КК України, а також ч. 2 ст. 404 КПК України, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, відсутність обставин, що обтяжують покарання, та обставину, що пом`якшує покарання, - щире каяття ОСОБА_8 , дані про особу обвинуваченого, який серед іншого фактично позитивно характеризується за місцем проживання та роботи, під час відбування попередніх покарань неодноразово заохочувався, що було підставами, зокрема, для його умовно-дострокового звільнення, займається суспільно-корисною працею, одружений та на даний час утримує дружину, яка страждає на ряд захворювань та перенесла оперативне лікування, а також відсутність тяжких наслідків від злочинних дій ОСОБА_8 вважає можливим призначити йому покарання у виді арешту, що і передбачено санкцією ч. 2 ст. 185 КК України.

Саме таке покарання суд апеляційної інстанції вважає необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів, а тому апеляційні доводи прокурора про необхідність визначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, з огляду у тому числі і на відсутність будь-яких належних обгрунтувань з цього приводу в апеляційній скарзі, колегія суддів визнає безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають.

За таких обставин, керуючись ст. 404, 405, 407, 409, 411-413, 418, 420 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу заступника прокурора м. Києва ОСОБА_9 - задовольнити частково.

Вирок Печерського районного суду м. Києва від 21 січня 2016 року щодо ОСОБА_8 в частині призначеного покарання скасувати.

Постановити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 185 КК України призначити покарання у виді арешту строком на 3 місяці.

Строк покарання ОСОБА_8 рахувати з моменту звернення цього вироку до виконання.

В решті вирок Печерського районного суду м. Києва від 21 січня 2016 року залишити без зміни.

Вирок Апеляційного суду м. Києва може бути оскаржений у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Головуючий суддя ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4