У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддівОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря судового засідання прокурора ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянувши в судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000589, за обвинуваченням

ОСОБА_6 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , такого, що не має судимостей,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК, за касаційною скаргою засудженого на вирок Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 червня 2015 року й ухвалу Апеляційного суду Київської області від 25 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

Зазначеним вироком ОСОБА_6 було засуджено за ч. 1 ст. 286 КК до покарання у виді штрафу в розмірі 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 5100 грн, із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.
На підставі п. «г» ст. 1, ст. 9 Закону України «Про амністію у 2014 році» його звільнено від основного і додаткового покарань.
Цивільний позов ОСОБА_7 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_6 на користь потерпілої у рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди 7032, 42 грн і 15 000 грн відповідно. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 25 серпня 2015 року вирок місцевого суду залишено без зміни.
За вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 12 квітня 2014 року приблизно о 22.00 год, керуючи технічно справним автомобілем MITSUBISHI LANCER, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по автошляху від с. Проців Бориспільського району до автодороги Бортничі-Ревне-Рогозів, проявив злочинну недбалість, неуважність та безпечність, порушив пункти 1.3, 1.4, 1.5, 2.3 б), 2.1 розділу 33 Правил дорожнього руху, виїжджаючи на головну дорогу, не надав переваги в русі транспортному засобу, який рухався по ній, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем ВАЗ 211440, реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_8 . У результаті цієї дорожньо-транспортної пригоди пасажирка автомобіля ВАЗ ОСОБА_7 отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості.

У касаційній скарзі з доповненням засуджений порушує питання про зміну судових рішень у частині задоволення цивільного позову та про відмову в задоволенні позовних вимог. Скаржник вказує на те, що місцевий суд усупереч вимогам кримінального процесуального й цивільного законів неправильно дійшов висновку про стягнення матеріальної та моральної шкоди із засудженого ОСОБА_6 , не врахувавши того, що згідно з договором про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів таке стягнення слід звернути на страховика. Зазначає, що рішення місцевого суду в цій частині є необґрунтованим, а суд апеляційної інстанції на це уваги не звернув і не навів в ухвалі відповідних мотивів.
Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, який заперечував проти задоволення скарги та вважав, що цивільний позов вирішено відповідно до вимог закону, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши викладені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 і кваліфікація його дій у касаційному порядку не оскаржуються. Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Доводи засудженого щодо порушень вимог кримінального процесуального закону при вирішенні судами цивільного позову є безпідставними.

Згідно з роз`ясненнями пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, котра на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
При визначенні належного відповідача за цивільним позовом місцевий суд встановив, що власником джерела підвищеної небезпеки автомобіля, на якому було вчинено ДТП, є ЗАТ «НВК ЕКОТЕХНОЛОГІЯ». Однак цей автомобіль був переданий ОСОБА_6 відповідно до договору оренди від 31 березня 2014 року № 02/14 та акта прийому-передачі орендованого автомобіля за договором, що покладає на останнього усю повноту відповідальності за негативні наслідки, пов`язані з використанням автомобіля. Отже, рішення про стягнення завданої шкоди саме з ОСОБА_6 відповідає вимогам закону.
Що ж стосується доводів засудженого про необхідність стягнення цивільного позову зі страхової компанії, з якою у нього укладено договір цивільно-правової відповідальності, то згідно зі ст. 128 КПК потерпіла особа має право пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану їй протиправними діяннями. При цьому законом передбачено, що у випадку, коли процесуальні відносини, які виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК. Отже, потерпіла ОСОБА_7 мала право обрати спосіб захисту свого порушеного права шляхом пред`явлення цивільного позову до винної особи, чим вона і скористалася.
Такі дії не суперечать положенням статей 12, 14 ЦК, відповідно до яких особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд та не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Нормами цивільного законодавства передбачено, що потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов`язання, незалежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди.
Оскільки позов до страхової компанії потерпілою ОСОБА_7 не заявлявся, більш того, потерпіла у суді наполягала на стягненні завданої їй шкоди саме з обвинуваченого, а питання залучення до участі у справі страхової компанії є правом, а не обов`язком суду, колегія суддів погоджується з висновками місцевого та апеляційного судів у частині стягнення цивільного позову з ОСОБА_6 . Такий висновок узгоджується і з правовою позицією Верховного Суду України у справі 6-2808 цс 15. Розмір відшкодування матеріальної і моральної шкоди відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості. За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про те, що касаційна скарга засудженого задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 433-436 КПК, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 червня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 25 серпня 2015 року щодо нього без зміни.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3