Апеляційний суд Рівненської області
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України
13 червня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі :

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі апеляційного суду апеляційну скаргу захисника-адвоката ОСОБА_5 на вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 21 березня 2016 року по кримінальному провадженню №0002418 стосовно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Будятичі Іванчівського району Волинської області, проживаючого по АДРЕСА_1 , громадянина України, не працюючого, раніше не судимого, обвинуваченого за ч.1 ст.115 КК України,

з участю прокурора Бернадської- ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника-адвоката ОСОБА_5 ,

в с т а н о в и л а :

В апеляційній скарзі захисник-адвокат ОСОБА_5 просить вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 21 березня 2016 року змінити, перекваліфікувавши дії обвинуваченого ОСОБА_6 з ч.1 ст.115 КК України на ст.124 цього Кодексу.

В обґрунтування заявлених вимог апелянт покликався на невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження. Так, згідно показів обвинуваченого, він застосував ніж не з метою позбавлення життя потерпілого, який напав на нього, а з метою захисту і наміром перехопити його руку, оскільки іншої можливості захистити себе не мав. Висновок судово-медичної експертизи підтверджує наявність на обличчі обвинуваченого ушкоджень, які виникли не менше ніж двох травматичних дій, що, на думку захисника, підтверджує покази обвинуваченого щодо застосування до нього насилля. Крім того, апелянт вказав, що згідно показів потерпілого, а також свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 між його підзахисним та потерпілим ОСОБА_11 виникали сварки на ґрунті вживання алкогольних напоїв, проте вони одразу мирились. Захисник зазначив, що судом не враховано суб`єктивне ставлення _______________________________________________________________________________________________

№ 11кп/787/337/ 2016 р. Головуючий в суді 1-ї інстанції ОСОБА_12

Категорія: ч. 1 ст.115 КК України Доповідач ОСОБА_1
обвинуваченого до настання наслідків у вигляді смерті, його підзахисний не мав умислу вбивати потерпілого.

Вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 21 березня 2016 року ОСОБА_6 визнаний винним та засуджений за ч.1 ст.115 КК України на 8 років позбавлення волі.

До вступу вироку у законну силу запобіжний захід залишено без змін тримання під вартою.

Вироком стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави 2795,04 грн. витрат на проведення експертиз.

Ні підставі ст.72 КК України, ОСОБА_6 зараховано в строк відбування покарання термін попереднього ув`язнення з 19.04.2015 року по 21.03.2016 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Судом вирішено питання стосовно речових доказів по справі.

Згідно вироку, ОСОБА_6 визнаний винним та засуджений за те, що 19 квітня 2015 року о 00 год. 25 хв., перебуваючи в квартирі АДРЕСА_2 , під час конфлікту з ОСОБА_13 , який виник на ґрунті особистих неприязних відносин, діючи умисно, наніс один удар плоским, односторонньо заточеним колюче-ріжучим знаряддям на зразок клинка ножа, в ділянку грудей ОСОБА_13 , чим спричинив йому тілесні ушкодження у вигляді рани на правій половині передньої поверхні грудей, що продовжується вираженим раневим каналом, що проходить через м`які тканини грудей, наскрізно через хрящову частину третього ребра справа, проникає в грудну порожнину, де м`які тканини грудей, наскрізно через хрящову частину третього ребра справа, проникає в грудну порожнину, де по його ходу виявлено ушкодження верхньої стінки серцевої сорочки, передньої стінки нижньої частини висхідного відділу аорти, де сліпо закінчується в її порожнині. Відповідно до висновку експерта № 214 виявлене у ОСОБА_13 проникаюче поранення грудей з ушкодженням аорти, за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння, відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень і перебуває в прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням його смерті.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи захисника-адвоката ОСОБА_5 та обвинуваченого ОСОБА_6 на підтримання апеляційної скарги, міркування прокурора ОСОБА_14 про безпідставність апеляційних доводів, дослідивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до переконання, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково з таких підстав.

Частина 1 статті 115 Кримінального кодексу України (далі - КК) передбачає відповідальність за вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій особі.

Умисне вбивство може бути вчинене з прямим умислом, коли винний усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачає його суспільно небезпечні наслідки у вигляді смерті і бажає її настання, або з непрямим умислом коли винний хоча не бажає настання смерті іншої людини, але свідомо припускає її настання.

За роз?ясненнями, які дав Пленум Верховного Суду України 07.02.2003 у п.2 своєї постанови №2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи», для відмежування умисного вбивства від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого (ч.2 ст.121 КК), суди повинні ретельно досліджувати докази, що мають значення для з?ясування змісту і спрямованості умислу винного. Питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб?єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до її настання характеризується необережністю.

Проте вказаних роз?яснень при постановленні вироку, суд першої інстанції не врахував.

Як пояснив апеляційному та місцевому суду обвинувачений ОСОБА_6 , він проживав в квартирі потерпілого ОСОБА_13 разом з потерпілим протягом трьох років. 19 квітня 2015 року вони прийшли додому і він став готувати вечерю. В квартиру зайшло двоє незнайомців, які побили його, дали термін для виселення звідси і вийшли. ОСОБА_13 , який лежав на дивані, встав та, взявши обценьки, вдарив ними по голові. Після цього ОСОБА_13 взяв зі столу пляшку щоб знову вдарити, але не встиг, оскільки ОСОБА_15 взяв зі стола ніж і відбив його руку. Відчувши, що ніж в щось вперся, то вийняв його і викинув. ОСОБА_13 сів на диван та попросив викликати «швидку допомогу», що він і зробив, попрохавши сусіда, щоб той викликав лікарів. Коли приїхали лікарі, він привів їх до ОСОБА_16 , який лежав на дивані. Помірявши пульс, лікарі викликали міліцію і забрали Грогуля в лікарню.

Наміру вбивати ОСОБА_16 не мав, це сталось випадково, оскільки оборонявся від нападу потерпілого.

Вказаним показанням суд першої інстанції належної оцінки не дав. Проте ці показання відповідають ряду інших показань.

Зокрема, під час слідчого експерименту, проведеного з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, обвинувачений ОСОБА_6 детально розказав і показав за яких обставин завдав потерпілому ОСОБА_13 удар ножем (т.1 а.230-233).

Згідно висновку судово-медичного експерта №302/214 від 05.06.2015 р. судово-медичні дані, встановлені в ході експертизи не суперечать показанням обвинуваченого ОСОБА_6 , даним при проведенні слідчого експерименту (т.1 а.с.124-128).

За висновком судово-медичної експертизи №325 від 20.04.2015 р. у ОСОБА_6 виявлено тілесні ушкодження у вигляді крововиливу з набряком м?яких тканин в лівій підочній ділянці, двох саден біля зовнішнього краю лівої брови й ці ушкодження відносяться до легких тілесних. Вказані ушкодження не характерні для нанесення власною рукою і могли виникнути в процесі боротьби (бійки) (т.1 а.с.121-122).

З висновку судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_13 від 05.06.2015 р. №214 вбачається, що на правій половині передньої поверхні грудей є рана, яка продовжується вираженим раневим каналом, який проходить через м?які тканини грудей (підшкірно-жирову клітковину, м?язи), наскрізно через хрящову частину третього ребра справа, проникає в грудну порожнину, де по його ходу виявлено ушкодження верхньої стінки серцевої сорочки, передньої стінки нижньої частини висхідного відділу аорти, де сліпо закінчується в її порожнині. Раневий канал має напрямок спереду-дозаду, дещо зверху-вниз та зліва-направо і довжину по зонду близько 5-6 см. Вказане ушкодження відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень і перебуває у прямому причинно-наслідковому зв?язку з настанням смерті ОСОБА_13 .

Рана спричинена одноразово, досить вираженою за силою дією плоским, одностороннє заточеним, колюче-ріжучим знаряддям на зразок клинка ножа.

Незадовго до смерті ОСОБА_13 вживав алкогольні напої у великій кількості і на момент настання смерті перебував в стані вираженої алкогольної інтоксикації, оскільки у крові з його трупа виявлено етиловий спирт в концентрації 4,35 проміллє (т.1 а.с.116-119).

За даними висновку судової психолого-психіатричної експертизи №185/15 від.21.05.2015 р. ОСОБА_6 на момент вчинення інкримінованого йому діяння будь-яким психічним захворюванням не страждав, усвідомлював свої дії і міг керувати ними, у тимчасово хворобливому стані не заходився. На даний час ОСОБА_6 яким-небудь психічним захворюванням не страждає, усвідомлює свої дії та може керувати ними. Застосування примусових заходів медичного характеру не потребує (т.1 а.с.200-203).

Разом з цим суд приймає як належні і допустимі докази, дані суду першої інстанції показання ряду свідків та потерпілого ОСОБА_13 .

Так, свідок ОСОБА_10 , який проживав по сусідству з ОСОБА_13 і ОСОБА_6 показав суду, що вночі 19.04.2015 ОСОБА_6 постукав до нього в двері та попросив викликати «швидку допомогу». Також цей свідок та інші сусіди-свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 показали суду, що Грогуль і ОСОБА_15 зловживали алкогольними напоями, між ними відбувались бійки. Свідок ОСОБА_17 показала, що у розмові з потерпілим ОСОБА_13 він скаржився на обвинуваченого ОСОБА_6 , який бив його, та показував тілесні ушкодження.

Аналогічного змісту показання дав суду і син потерпілого ОСОБА_11 , який не має до обвинуваченого претензій матеріального і морального характеру. У зв?язку з цим подав суду заяву, в якій зазначив, що не бажає брати участь в судових засіданнях і просить здійснити подальший розгляд за його відсутності (т.2 а.с.30).

Таким чином, як характер стосунків між обвинуваченим ОСОБА_6 і потерпілим ОСОБА_13 , так й обставини події, поведінка Київа після нанесення поранення Грогулю, свідчать про відсутність у нього умислу на вбивство потерпілого. Крім того, в обвинувальному акті немає посилання щодо наявності умислу та мотиву вбивства.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що дії ОСОБА_6 слід кваліфікувати за ч.2 ст.121 КК як умисне заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

Що стосується доводів захисту про необхідність зміни кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_6 на ст.124 КК - умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень у разі перевищення меж необхідної оборони, то вони позбавлені підстав.

Згідно роз?яснень, які дав Пленум Верховного Суду України у пунктах 2 і 5 та постанови № 1 від 26.04.2002 р. «Про судову практику у справах про необхідну оборону», згідно з ч.1 ст.36 КК необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Слід мати на увазі, що стан необхідної оборони виникає не лише в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, а й у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну. При розгляді справ даної категорії суди повинні з`ясовувати, чи мала особа, яка захищалася, реальну можливість ефективно відбити суспільно небезпечне посягання іншими засобами із заподіянням нападникові шкоди, необхідної і достатньої в конкретній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання.

Щоб установити наявність або відсутність ознак перевищення меж необхідної оборони, суди повинні враховувати не лише відповідність чи невідповідність знарядь захисту і нападу, а й характер небезпеки, що загрожувала особі, яка захищалася, та обставини, що могли вплинути на реальне співвідношення сил, зокрема: місце і час нападу, його раптовість, неготовність до його відбиття, кількість нападників і тих, хто захищався, їхні фізичні дані (вік, стать, стан здоров`я) та інші обставини.

Зважаючи на те, що місцем події є житло потерпілого і обвинуваченого, при цьому потерпілий ще й був у стані вираженої алкогольної інтоксикації, то доводи захисника щодо реальності небезпеки отримання від ОСОБА_13 удару пляшкою, як небезпечного посягання, позбавлені підстав.

Стаття 36 КК передбачає право на захист не від будь-якого протиправного злочину, а лише від суспільно небезпечного посягання. Доказів, які б свідчили, що потерпілий вчинив суспільно небезпечне діяння щодо ОСОБА_6 , у зв?язку з чим останній міг перебувати у стані необхідної оборони, в матеріалах справи нема. Ті протиправні дії, які за твердженням обвинуваченого ОСОБА_6 нібито вчинив потерпілий ОСОБА_13 , за своїм характером і об?єктивними проявами, не можуть розглядатись як такі, що досягли ступеню суспільної небезпечності і викликали у ОСОБА_6 стан необхідної оборони. Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_6 під час нанесення тілесного ушкодження потерпілому не перебував у стані необхідної оборони.

Згідно п.2 ч.1 ст.409 Кримінального процесуального кодексу України (далі -КПК), підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження. Статтею 411 КПК передбачено, що судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо:

1) висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду; 2) суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки; 3) за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші; 4) висновки суду, викладені у судовому рішенні, містять істотні суперечності.

Вирок та ухвала підлягають скасуванню чи зміні із зазначених підстав лише тоді, коли невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження вплинула чи могла вплинути на вирішення питання про винуватість або невинуватість обвинуваченого, на правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність, на визначення міри покарання або застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру.

Виходячи із зазначеного, вирок суду першої інстанції підлягає зміні в частині кваліфікації дій обвинуваченого за ч.2 ст.121 КК.

Разом з цим колегія суддів враховує, що у відповідно до положення ст.12 КК даний злочин віднесено до категорії тяжких, обвинувачений ОСОБА_6 характеризується посередньо за місцем проживання, не має судимості та не перебуває на обліку в лікаря-нарколога. Обставинами, які пом?якшують покарання суд визнає щире каяття у скоєному та провокуючу поведінку потерпілого, обтяжуючою - вчинення злочину у стані алкогольного сп?яніння.

За таких обставин колегія суддів вважає необхідним й достатнім для виправлення та попередження нових злочинів призначити мінімальне покарання, передбачене санкцією ч.2 ст.121 КК.

Враховуючи, що обвинувачений ОСОБА_6 попередньо ув?язнений з 19 квітня 2015 року по даний час, то згідно ч.5 ст.72 КК йому слід зарахувати строк попереднього ув?язнення з розрахунку один день попереднього ув?язнення за два дні позбавлення волі.

На підставі наведеного та керуючись статтями 404, 407, 418, 419 Кримінального процесуального кодексу України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 задовольнити частково.

Вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 21 березня 2016 року стосовно ОСОБА_6 змінити.

Вважати ОСОБА_6 засудженим за ч.2 ст.121 КК України на сім років позбавлення волі.

Відповідно до ч.5 ст.72 КК України зарахувати ОСОБА_6 строк попереднього ув?язнення у строк відбування покарання з 19 квітня 2015 року по 13 червня 2016 року з розрахунку один день попереднього ув?язнення за два дні позбавлення волі.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим - в той самий строк з дня вручення йому копії цієї ухвали.

С у д д і

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_18

Згідно з оригіналом.
Суддя-доповідач ОСОБА_1