Ухвала
іменем україни

02 серпня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: при секретарі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження у суді апеляційної інстанції, на вирок Апеляційного суду Одеської області від 15 грудня 2015 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000087, за обвинуваченням
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Дніпропетровська, що мешкає у АДРЕСА_1 , такого, що не має судимості,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК,
за участю прокурора ОСОБА_6 ,
в с т а н о в и л а:
Вироком Малиновського районного суду м. Одеси від 09 вересня 2015 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 1 ст. 286 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки з позбавленням права керування транспортними засобами.
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_5 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки та з покладенням на нього обов`язків, передбачених пунктами 2-4 ч. 1 ст. 76 цього Кодексу.
Вироком апеляційного суду, скасовано вирок суду першої інстанції в частині призначення ОСОБА_5 покарання. Постановлено вважати ОСОБА_5 засудженим до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік. На підставі ст. 75 КК ОСОБА_5 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки. В решті вирок залишено без зміни.
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати вирок апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Вказує на невідповідність вироку апеляційного суду вимогам п. 2 ч. 4 ст. 374 КК, оскільки резолютивна частина рішення не містить посилання на застосування положень ст. 76 КК під час звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням.
Згідно з вироком суду, 13 грудня 2014 року, близько 17.50 год, ОСОБА_5 , керуючи технічно справним автомобілем «SKODA FABIA», д.н.з. НОМЕР_1 , рухався зі швидкістю близько 43 км/г по асфальтованому, вологому дорожньому покриттю вулиці Малиновського в місті Одеса, де у порушення п. 2.3 «б», п. 12.1, п. 18.1 Правил дорожнього руху на нерегульованому пішохідному переході скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_7 , який перетинав проїжджу частину. В результаті дорожньо-транспортної пригоди потерпілому були спричинені тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення касаційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Доведеність винуватості та кваліфікація дій ОСОБА_5 , за ч. 1 ст. 286 КК у касаційній скарзі прокурора не оспорюються, а тому відповідно до вимог ст. 433 КПК колегією суддів не перевіряються.
Доводи прокурора про неправильне застосування апеляційним судом закону України про кримінальну відповідальність у зв`язку з не покладення на ОСОБА_5 обов`язків, передбачених ст. 76 КК при звільненні від відбування покарання з випробуванням, є необґрунтованими.
Згідно з вимогами ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 76 КК, суд у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням, може покласти на засудженого певні обов`язки.
Як убачається з вироку, апеляційний суд обрав ОСОБА_5 покарання у межах санкції ч. 1 ст. 286 КК та звільнив його від відбування покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк.
Поряд з цим, відсутність у вироку рішення суду про покладення на засудженого обов`язків, передбачених ст. 76 КК не є підставою для висновку про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, як про це йдеться у касаційній скарзі прокурора, оскільки така вимога за змістом норми цього закону не є безальтернативною.
Зі змісту ч. 1 ст. 76 КК випливає, що суд може не покладати на особу, звільнену від відбування покарання, жодних обов`язків, оскільки це є правом, а не обов`язком суду.
Отже, на думку колегії суддів, визначене ОСОБА_5 покарання не суперечить загальним засадам призначення покарання, передбаченим статтями 50, 65 КК, а також вимогам статей 75, 76 КК, а тому підстави для скасування рішення апеляційного суду за доводами касаційної скарги прокурора, відсутні.
Оскільки закон України про кримінальну відповідальність застосовано правильно, істотних порушень кримінального процесуального закону не встановлено, то касаційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК, колегія суддів
у х в а л и л а:
Вирок Апеляційного суду Одеської області від 15 грудня 2015 року щодо ОСОБА_5 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції без задоволення.
Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3