УКРАЇНА
Апеляційний суд Житомирської області

Справа №287/207/16-к Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч.2 ст. 240 КК України Доповідач ОСОБА_2

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 жовтня 2016 року
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:
головуючого-судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря: ОСОБА_5 ,
прокурора: ОСОБА_6 ,
обвинувачених: ОСОБА_7 ,
ОСОБА_8 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора Коростенської місцевої прокуратури ОСОБА_9 на вирок Олевського районного суду Житомирської області від 08 червня 2016 року, яким
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, на утриманні має двох малолітніх дітей, не працюючого, не інваліда, не депутата, не військовозобов`язаного, не судимого,
визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15 ч.2 ст.240 КК України та призначено покарання за ч.2 ст.15 ч.2 ст.240 КК України із застосуванням ч.1 ст.69 КК країни у виді штрафу у розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 510.00 (п`ятсот десять) грн.
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та жителя АДРЕСА_2 , українця, громадянина України, з вищою освітою, не одруженого, не працюючого, не інваліда, не депутата, не військовозобов`язаного, не судимого,
визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15 ч.2 ст.240 КК України та призначено покарання за ч.2 ст.15 ч.2 ст.240 КК України із застосуванням ч.1 ст.69 КК країни у виді штрафу у розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 510.00 (п`ятсот десять) грн.
До набрання вироком суду законної сили обрано засудженим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 запобіжний захід - особисте зобов`язання з`являтися за кожною вимогою до суду.
Згідно вироку суду ОСОБА_7 та ОСОБА_8 визнані винними за засуджені за те, що ОСОБА_7 , діючи умисно, за попередньою домовленістю з ОСОБА_8 , з корисливих мотивів, в порушення п.2-5 Порядку «Про надання спеціальних дозволів на користування надрами», затвердженого Постановою КМУ від 30 травня 2011 року № 615, п.3-4 Положення «Про порядок надання гірничих відводів», затвердженого постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 59, не маючи спеціального дозволу користування надрами та відповідного гірничого відводу, необхідність яких передбачена ст.19 Кодексу України «Про надра», прибули об 06 годині 00 хвилин 11.05.2016 року, до ділянки лісового масиву, яка розташована за с.Обище Олевського району Житомирської області, на відстані близько 1 км., праворуч в східному напрямку від ґрунтової дороги, де реалізуючи свій умисел, спрямований на незаконне видобування бурштину із вказаної вище ділянки лісового масиву, без оформлення в установленому порядку документів, що посвідчують право на земельну ділянку, самовільно, за допомогою бензинової водяної мотопомпи, марки «НYONDAY», моделі «НY 100» призначеної для подачі води під тиском та обладнання до неї, шляхом гідророзмиву ґрунту намагалися незаконно видобути каміння бурштину-сирцю, який відповідно до Закону України «Про державне регулювання видобутку, виробництва і використання дорогоцінного каміння та контроль за операціями з ним» від 18.11.1997 року, постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліків корисних копалин загальнодержавного та місцевого значення» від 12 грудня 1994 року № 827 (у редакції Кабінету Міністрів України від 13 січня 2012 року) відноситься до корисних копалин загальнодержавного значення, є дорогоцінним камінням органогенного утворення, проте не довели свій злочинний намір до кінця з причин, які не залежали від їхньої волі, оскільки безпосередньо під час спроби незаконного видобування каміння бурштину-сирцю, цього ж дня, тобто 11.05.2016 року, об 11 годині 00 хвилин були затримані працівниками відділення поліції Коростенського ВП ГУНП в Житомирській області.
В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи кваліфікації та доведеності дій обвинувачених, просив вирок суду відносно ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в частині призначеного покарання скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, у зв`язку невідповідністю призначеного покарання, тяжкості кримінального правопорушення та особам обвинувачених та ухвалити новий вирок, яким визнати винними ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.2 ст.240 КК України та призначити їм покарання за ч.2 ст. 15, ч. 2 ст. 240 КК України у виді двох років обмеження волі. На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 та ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком на один рік, поклавши на них передбачені ст. 76 КК України. Вказує, що призначене судом покарання обвинуваченим ОСОБА_7 , та ОСОБА_8 не відповідає вимогам ст. 65 КК України. При призначенні їм покарання суд невірно застосував положення ст.69 КК України, не врахувавши, що відповідно до п.1 ч.1 ст. 66 КК України щире каяття або сприяння розкриттю злочину не є сукупністю тих обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, а є однією з обставин, яка пом`якшує покарання. Той факт, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , вперше притягуються до кримінальної відповідальності, вчинили кримінальне правопорушення, яке у відповідності до ст.12 КК України відноситься до кримінальних правопорушень середньої тяжкості, по місцю проживання характеризуються виключно позитивно, по місцю колишньої роботи позитивно, їхній вік, наявність у ОСОБА_7 двох малолітніх дітей 2013 та 2015 років народження, повне визнання своєї провини, обставина, яка у вироку зазначена як пом`якшуюча обставина, відсутність обтяжуючих обставин, відсутністю завданої шкоди довкіллю і державі тяжких наслідків, є характеризуючими обставинами, але аж ніяк не підставами для застосування ст.69 КК України. Призначаючи покарання у виді штрафу, суд не врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до категорії середньої тяжкості, осіб обвинувачених, які на день винесення вироку ніде не працювали, заподіяння шкоди довкіллю, яка полягає у пошкодженні верхнього шару ґрунту та не проведенні у подальшому рекультивації порушених земель, та те, що призначене судом покарання створює сприятливі умови для вчинення нових злочинів із використанням предметів злочинної діяльності.
В запереченнях на апеляційну скаргу прокурора обвинувачені просять залишити її без задоволення, а вирок суду щодо них без зміни. Вказують на те, що апеляційна скарга прокурора є безпідставною та необгрунтованою, а вирок суду щодо них є законним і справедливим.
Заслухавши доповідь судді, прокурора, який підтримав свою апеляційну скаргу, обвинувачених, які заперечили проти задоволення апеляційної скарги прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню.
Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.15 ч.2 ст.240 КК України відповідає обставинам кримінального провадження та ґрунтується на сукупності зібраних та належним чином оцінених судом доказах.
Відповідно до вимог ст.65 КК України суд, при призначенні покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Відповідно до ст.69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини стаття) Особливої частини цього Кодексу або перейти до іншого більш м`якого виду основного покарання не зазначеного в санкції статті особливої частини цього Кодексу за цей злочин.
Відповідно до п. 2 Постанови пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» призначаючи покарання у виді штрафу або виправних робіт і визначаючи розмір та строки відповідного покарання, суди мають враховувати майновий стан підсудного, наявність на його утриманні неповнолітніх дітей, батьків похилого віку тощо.
В п. 8 зазначеної Постанови вказано, що призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, або не призначення обов`язкового додаткового покарання (ст. 69 КК) може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.
Перевіркою матеріалів провадження встановлено, що суд при призначенні обвинуваченим покарання зазначених вимог закону дотримався.
ОСОБА_8 та ОСОБА_7 вчинили замах на злочин проти довкілля, який відноситься до категорії злочинів середньої тяжкості. Суд першої інстанції під час розгляду справи в повній мірі встановив та врахував пом`якшуючі покарання обставини: щире каяття у вчиненому злочині та активне сприяння у розкритті злочину. Обставини, які обтяжують покарання обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 судом першої інстанції не встановлено.
Покарання обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_7 судом першої інстанції призначено із врахуванням вимог ст.65 КК України та застосуванням ст.69 КК України. При його визначенні, як вбачається з матеріалів провадження, судом першої інстанції враховано ступінь тяжкості вчиненого злочину. Судом враховано особу обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які вперше притягуються до кримінальної відповідальності, вчинили кримінальне правопорушення, яке у відповідності до ст.12 КК України відноситься до злочинів середньої тяжкості, за місцем проживання характеризуються позитивно, за місцем колишньої роботи позитивно, їхній вік, наявність на утриманні у ОСОБА_7 двох малолітніх дітей 2013 та 2015 років народження, тому з урахуванням вказаних вище декількох обставин, які пом`якшують покарання, а саме: щире каяття, активне сприяння у розкритті злочину та повне визнання своєї вини у вчиненому злочині, оскільки, як ОСОБА_7 , так і ОСОБА_8 , надали показання у судовому засіданні щодо обставин вчиненого ними кримінального правопорушення, показання їхні були логічними, послідовними і незміненими, що свідчить про їх не байдужість щодо вчиненого і наслідків, а також разом із конкретними обставинами справи, відсутністю обтяжуючих обставин, не завдали шкоди довкіллю і державі, що свідчить про те, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , як особи не являють собою підвищеної суспільної небезпеки, що також істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого, суд першої інстанції правильно прийшов до висновку про те, що зазначені обставини в їх сукупності дають можливість призначити ОСОБА_7 та ОСОБА_8 покарання із застосуванням ч.1 ст.69 КК України, тобто більш м`якого покарання, ніж встановленого в санкції статті, за якою вони притягуються до відповідальності, що буде в даному випадку на думку колегії апеляційного суду необхідним та достатнім для виправлення обвинувачених та попередження вчинення ними нових злочинів.
Посилання прокурора в апеляційній скарзі на ту обставину, що суд при призначенні покарання не врахував ту обставину, що вчинене нами кримінальне правопорушення відноситься до середньої тяжкості є також безпідставним, оскільки судом ця обставина врахована і в силу положень ст.69 КК України не є перешкодою для переходу до більш м`якого виду основного покарання ніж передбачено ч.2 ст.240 КК України.
Тому доводи апеляційної скарги про неправильне застосування Закону України «Про кримінальну відповідальність», зокрема ст.69 КК України, на нашу думку є безпідставними.
Зокрема слід зазначити що відповідно до ч.2 ст.66 КК України при призначенні покарання суд може визнати такими, що пом`якшують і інші обставини, не визначені в частині першій цієї статті.
Так, під час розгляду провадження в суді першої інстанції обвинувачені ОСОБА_7 і ОСОБА_8 надали показання щодо обставин вчиненого ними кримінального правопорушення, показання їхні були логічними, послідовними і незміненими, що свідчить про їх не байдужість щодо вчиненого і наслідків, а також разом із конкретними обставинами справи, відсутністю обтяжуючих обставин не завдали шкоди довкіллю і державі, що свідчить про те, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , як особи не являють собою підвищено суспільно-небезпечними особами, що також істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого. Суд визнав пом`якшуючими обставинами визнання вини, щире каяття, активне сприяння у розкритті злочину, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Судом також враховано особи винних та думку прокурора про можливість застосування до ОСОБА_7 і ОСОБА_8 ст.69 КК України.
Посилання прокурора в апеляційній скарзі на те, що щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину не є сукупністю тих обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, а є лише однією з обставин, яка пом`якшує покарання - це є лише припущенням прокурора, основаним на трактуванні положень ст.. 66 КК України . Разом з тим з аналізу змісту і практики застосування ст.. 69 КК України та враховуючи Рішення Конституційного Суду України від 0211.2004 року та роз`яснення постанови Пленуму ВСУ № 7 від 24.10.2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання» щодо самостійного значення складових загальної засади призначення покарання передбаченої п.3 ч.1 ст. 65 КК України, колегія суддів вважає, що кожна із обставин, передбачених п.1 ч.1 ст. 66 КК України, зокрема щире каяття або активне сприяння розкриттю злочину мають самостійні кримінально-правові значення і навіть якщо вони поєднуються у справі, слід визнавати не однієї, а двох пом`якшуючих покарання обставин.
Всі об`єктивні дані, які впливають на вид та розмір покарання бути враховані судом при призначенні обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 покарання за вчинені ним злочині і наведені вище.
Доводи прокурора по те, що призначене обвинуваченим покарання у виді штрафу не буде достатнім застереженням проти вчинення ними нових злочинів, є його припущенням, та не може бути безумовною підставою для визначення обвинуваченим іншого, більш суворого покарання.
З огляду на викладене, доводи прокурора про те, що судом неправильно застосовано Закон України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особам обвинувачених є необгрунтованими..
Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів, -
п о с т а н о в и л а:
Апеляційну скаргу прокурора прокуратури Житомирської області ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Олевського районного суду Житомирської області від 08 червня 2016 року відносно ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , - без зміни.
Ухвала може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її ухвалення.
Судді: