№1-кс/760/3959/16
(№760/3860/16-к)

11. 04. 2016 року слідчий суддя Солом`янського районного суду міста Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , розглянувши в залі суду, в м. Києві клопотання адвоката ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_4 - про скасування арешту майна,
До слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва надійшло клопотання адвоката ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_4 - про скасування арешту майна.
Дане клопотання обґрунтоване тим, що ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 01.03.2015 року №760/3860/16-к було накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 .
Заявник зазначає, що на сьогоднішній день власником вищевказаної квартири є ОСОБА_4 , яка не має жодного відношення до кримінального провадження в межах якого було накладено арешт на зазначену квартиру.
Заявник зазначає, що ОСОБА_4 набула право власності на арештовану квартиру на законних підставах, згідно з Договором іпотеки та Договорами про відступлення права вимоги за Договором іпотеки, а тому накладення арешту на квартиру, на думку заявника, є протиправним.
В зв`язку із зазначеним заявник просив слідчого суддю арешт, накладений на квартиру АДРЕСА_1 ,. яка належить ОСОБА_4 скасувати.
Представник заявник адвокат ОСОБА_3 в судовому засіданні подане клопотання про скасування арешту підтримав, просив слідчого суддю про задоволення клопотання.
Слідчий СВ Солом`янського УП ГУ НП у м. Києві ОСОБА_5 в судовому засіданні проти задоволення клопотання заперечувала, просила відмовити в задоволенні клопотання.
Слідчий суддя, заслухавши пояснення учасників процесу, вивчивши та дослідивши матеріали, якими обґрунтовується клопотання, приходить до наступного висновку.
Судовим розглядом на підставі доводів клопотання встановлено, що ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 01.03.2015 року №760/3860/16-к було накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 .
Розділом 6 Договору іпотеки передбачено право іпотекодержателя, у разі порушення ОСОБА_8 свого основного зобов`язання, продати заставлену квартиру (п. 6.5.2) або набути право власності на заставлену квартиру (п. 6.5.1).
Вбачається, що у зв`язку з не погашенням суми боргу ОСОБА_4 звернула стягнення на предмет іпотеки (квартиру) на підставі договору іпотеки шляхом прийняття вказаної квартири у власність, про що ОСОБА_8 , ОСОБА_6 і ОСОБА_7 було достовірно відомо.
Вбачається, що на сьогоднішній день власником вищевказаної квартири є ОСОБА_4 , що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27.01.2016 року №52164918, яка міститься в матеріалах клопотання.
Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до ч.1.2 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, у разі якщо до такої юридичної особи може бути застосовано захід кримінально-правового характеру у вигляді конфіскації майна, можливості відчужувати певне його майно за ухвалою слідчого судді або суду до скасування арешту майна у встановленому цим Кодексом порядку. Відповідно до вимог цього Кодексу арешт майна може також передбачати заборону для особи, на майно якої накладено арешт, іншої особи, у володінні якої перебуває майно, розпоряджатися будь-яким чином таким майном та використовувати його.
Слідчий суддя або суд під час судового провадження накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що вони відповідають критеріям, зазначеним у частині другій статті 167 цього Кодексу. Крім того, у випадку задоволення цивільного позову суд за клопотанням прокурора, цивільного позивача може вирішити питання про накладення арешту на майно для забезпечення цивільного позову до набрання судовим рішенням законної сили, якщо таких заходів не було вжито раніше.
Згідно до ч.1 ст.174 КПК України, підозрюваний, обвинувачений. їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.
Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необгрунтовано.
Встановлено, що гр. ОСОБА_4 не перебуває в статусі підозрюваного чи обвинуваченого в кримінальному провадженні, в межах розслідування якого, за клопотанням слідчого СВ Солом`янського УП ГУ НП у м. Києві ОСОБА_5 було накладено арешт на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Окрім того вбачається, що арештована квартира не є об`єктом злочинних посягань.
Також вбачається, що про підозру у вчиненні будь-якого злочину ОСОБА_4 не повідомлялось.
Встановлено, що ОСОБА_4 набула право власності на арештовану квартиру на законних підставах, згідно з Договором іпотеки та Договорами про відступлення права вимоги за Договором іпотеки.
За змістом положень ст. 3 КПК України, при застосуванні будь-якого заходу забезпечення кримінального провадження має бути забезпечено дотримання прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, умов, за яких жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Статтею 22 КПК України передбачено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Зазначені положення Конституції України кореспондуються із ч. 1 ст. 9 КПК України, відповідно до якої, під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.
Статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Вищевказані положення кримінального процесуального Закону кореспондуються із ст. 41 Конституції України та ст.ст. 316, 317, 321 ЦК України, відповідно до яких ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Окрім цього, згідно положень статті 1-ї Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Частиною 1 ст. 170 КПК України встановлено, що арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, можливості відчужувати певне його майно за ухвалою слідчого судді або суду до скасування арешту майна у встановленому цим Кодексом порядку.
Положеннями КПК України передбачені два самостійні інститути забезпечення заходів кримінального провадження шляхом накладення арешту на майно, а саме: 1. накладання арешту на майно підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду завдану їх діями з метою забезпечення можливої конфіскації майна або цивільного позову (ст.170 КПК України); 2. накладання арешту на речі та документи, які мають режим тимчасово вилученого майна (ч.5 ст171, ч.2 ст. 167 КПК України).
Однак, у відповідності до положень ч.3 ст.170 КПК України, арешт може бути накладено на нерухоме і рухоме майно, майнові права інтелектуальної власності, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковому вигляді, цінні папери, корпоративні права, які перебувають у власності підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, і перебувають у нього або в інших фізичних, або юридичних осіб з метою забезпечення можливої конфіскації майна або цивільного позову.
Таким чином, обов`язковими передумовами вирішення питання про наявність підстав для арешту майна в порядку ст. 170 КПК України є наявність у кримінальному провадженні спеціальних суб`єктів: підозрюваного або обвинуваченого, а у визначених законом випадках також особи, яка несе цивільну відповідальність за їх дії, а також наявність спеціальної мети - забезпечення можливої конфіскації майна або цивільного позову.
Згідно зі ст. 42 КПК України, підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому ст.ст. 276 279 КПК, повідомлено про підозру або особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення; обвинуваченим є особа, обвинувальний акт щодо якої передано до суду в порядку, передбаченому ст. 291 КПК України.
Таким чином, з вищевикладеного вбачається, що арешт може бути накладений виключно на майно підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Майно, належне іншим особам, у тому числі юридичним, арештові не підлягає.
В порушення вищевказаних вимог Закону, арешт накладено на майно ОСОБА_4 , яка не має жодного статусу у кримінальному провадженні, в межах розслідування якого було накладено арешт на квартиру.
Враховуючи вищевказане вбачається, що майно, яке належить ОСОБА_4 , а саме квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , на даний час, не підлягає арешту, а тому клопотання про скасування арешту є обґрунтованим та підлягає задоволенню.
На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 174, 372 КПК України,-
Клопотання задовольнити.
Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 01. 03. 2016 року по справі №1-кс/760/2350/16 (№760/3860/16-к) на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_4 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Слідчий суддя: ОСОБА_1