Ухвала іменем україни 20 квітня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів за участю секретаря судового засідання прокурора захисника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
розглянувши в судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0014954, за касаційною скаргою захисника ОСОБА_6 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 09 лютого 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 21 вересня 2015 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Смільчинців Лисянського району Черкаської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останнього разу за вироком Деснянського районного суду м. Києва від 18 листопада 2013 року за ч. 1 ст. 358, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 190, ст.ст. 70, 71 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК.

в с т а н о в и л а:

За вказаним вироком ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 186 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ч. 4 ст. 70 за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного за вироком Деснянського районного суду м. Києва від 18 листопада 2013 року у виді позбавлення волі на строк роки 6 місяців, більш суворим, призначеним даним вироком, ОСОБА_7 остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 21 вересня 2015 року цей вирок залишено без зміни.

Згідно з вироком суду ОСОБА_7 12 вересня 2013 року приблизно о 16.00 год., знаходячись на другому поверсі дошкільного навчального закладу «Зернятко», розташованого на вул. Алма-Атинській, 39-б у м. Києві, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, таємно повторно викрав зі стола в кабінеті вихователя-методиста ОСОБА_8 мобільний телефон «Самсунг» та гаманець, який лежав у сумці потерпілої, спричинивши матеріальну шкоду у розмірі 952 грн. Даючи далі, ОСОБА_7 заховав викрадене майно в кишеню, після чого направився до виходу з кабінету. При цьому був помічений потерпілою ОСОБА_8 , яка зайшла в кабінет. Усвідомлюючи, що його дії із заволодіння чужим майном стали носити відкритий характер, утримуючи при собі викрадене майно, став тікати з місця події по сходах на перший поверх дитячого садка, а потерпіла стала наздоганяти його з вимогою припинити злочинні дії. Однак, ОСОБА_7 , утримуючи викрадене майно, маючи реальну можливість ним розпорядитися, на вимоги потерпілої не реагував, намагався залишити приміщення садка, однак був затриманий охоронцем та одним із батьків відвідувачів дитячого садка.

У касаційній скарзі захисник просить скасувати судові рішення на підставі істотних порушень вимог кримінального процесуального закону і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Зазначає, що прокурор в обвинувальному акті всупереч п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК не відобразив фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правової кваліфікації злочину з посиланням на положення закону, статті закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення, через що, на думку захисника, обвинувачення ОСОБА_7 фактично не пред`явлено, що унеможливлювало судовий розгляд. На ці порушення не звернули уваги суди першої та апеляційної інстанцій.

Заслухавши доповідь судді, доводи захисника на підтримання своєї скарги, доводи прокурора, котрий заперечував проти задоволення скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню на таких підставах.
Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права у межах касаційної скарги.
Твердження захисника про невідповідність обвинувального акта вимогам ст. 291 КПК є безпідставними.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, обвинувальний акт містить усі відомості, передбачені ч. 2 зазначеної норми закону, в тому числі повний виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статтю (частину статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Відповідність обвинувального акта вимогам кримінального процесуального закону згідно зі ст. 314 КПК була предметом перевірки суду першої інстанції під час підготовчого судового засідання 30 січня 2014 року за участю обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_6 , які не заперечували проти призначення судового розгляду і не висловлювали жодних доводів щодо невідповідності обвинувального акта вимогам ст. 291 КПК. За таких обставин місцевий суд призначив судовий розгляд на підставі цього обвинувального акта і розглянув кримінальне провадження в межах пред`явленого обвинувачення. Свої висновки про доведеність винуватості, правильність кваліфікації дій ОСОБА_7 суд обґрунтував належними, допустимими й достатніми доказами в їх сукупності.

Суд апеляційної інстанції розглянув доводи, наведені в апеляційних скаргах обвинуваченого та його захисника, з дотриманням вимог закону дав на них вмотивовані відповіді, з якими у свою чергу погоджується і суд касаційної інстанції. Вирок місцевого суду відповідає положенням статей 370, 374 КПК, а ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК, є законними, обгрунтованими та вмотивованими.

За викладених обставин колегія суддів не вбачає істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, на які вказує у скарзі захисник, при постановлені судових рішень щодо ОСОБА_7 , а тому в задоволенні касаційної скарги захисника ОСОБА_6 слід відмовити.

Керуючись статтями 433436 КПК, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 09 лютого 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 21 вересня 2015 року щодо ОСОБА_7 без зміни.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3