АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 607/889/15-кГоловуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/789/206/16 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.1 ст.125 КК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2016 р. Колегія суддів судової палати в кримінальних справах апеляційного суду Тернопільської області в складі:

Головуючого - ОСОБА_2

Суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

потерпілої ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 березня 2016 року, -
ВСТАНОВИЛА:
цим вироком
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Сокаль Львівської області, жителя АДРЕСА_1 , -
визнано винним і засуджено за ч.1 ст.125 КК України, та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.
Згідно вироку суду, 20 листопада 2014 року, біля 09 год. 40 хв. ОСОБА_9 , перебуваючи в дворі будинку АДРЕСА_2 в ході конфлікту із ОСОБА_7 , тримаючи однією рукою одну секцію металевої брами, іншою рукою за плече ОСОБА_7 умисно наніс їй один удар вказаною секцією воріт у ліву гомілку, внаслідок чого спричинив їй легкі тілесні ушкодження.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 просить вирок Тернопільського міськрайонного суду від 03.03.2016р. скасувати, а кримінальне провадження закрити.
Вважає вказаний вирок незаконним та таким, що підлягає скасуванню в зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
Так, органами досудового розслідування встановлено конкретні факти та дії ОСОБА_10 свідчать про наявність в нього прямого умислу на спричинення потерпілій тілесних ушкоджень.
Однак, як вбачається із вироку суду від 03.03.2016 року, суд аналізуючи зібрані у справі докази, встановив інші факти та прийшов до переконання про наявність в діях ОСОБА_10 непрямого умислу на спричинення ОСОБА_11 тілесних ушкоджень.
Таким чином, суд з власної ініціативи практично змінив обвинувачення ОСОБА_12 (суб`єктивну сторону злочину) та фактичні обставини справи, якими попередньо досудове розслідування обгрунтовувало вину ОСОБА_10 у спричиненні тілесних ушкоджень ОСОБА_7 , що є неприпустимим.
Також, в порушення ч.3 ст.373 КПК України обвинувальний вирок стосовно ОСОБА_13 грунтується на припущеннях суду.
Заслухавши суддю-доповідача, потерпілу ОСОБА_7 , яка заперечує проти задоволення апеляційної скарги, прокурора, який вважає вирок суду законним, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляції, провівши судові дебати, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляція захисника не підлягає до задоволення виходячи з наступного.
Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Висновки суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому злочину за обставин, вказаних у вироку, відповідають матеріалам кримінального провадження і грунтуються на досліджених в судовому засіданні доказах, яким суд дав правильну юридичну оцінку, вірно кваліфікуючи його дії за ч.1 ст.125 КК України.
Доводи обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_8 в апеляційних скаргах про те, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і не підтвердженні доказами його винуватості, є безпідставними.
Не зважаючи на невизнання своєї вини обвинуваченим ОСОБА_9 та що стосується тверджень захисника ОСОБА_8 , в апеляційній скарзі, про те що у обвинуваченого ОСОБА_9 не було умислу на вчинення кримінального правопорушення, то колегія суддів відноситься до них критично, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, а його вина повністю доводиться сукупністю доказів, які були проаналізовані та оцінені судом першої інстанції у судовому засіданні та повністю їх спростовують.
Показами потерпілої ОСОБА_7 , з яких вбачається, що 20 листопада 2014 року біля 09 год. 30 хв. під час конфлікту з ОСОБА_9 знаходячись в дворі будинку по АДРЕСА_2 біля секції воріт, ОСОБА_9 , тримаючи за ворота, штовхнув їх в її сторону та вдарив ними в гомілку лівої ноги.
Дані покази потерпілої узгоджуються з показами свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , які вказали, що 20 листопада 2014 року біля 09год.30 хв. в дворі будинку по АДРЕСА_2 під час конфлікту між ОСОБА_9 та ОСОБА_7 , які знаходились по різні секції воріт, ОСОБА_9 , вдарив секцією воріт в ліву ногу потерпілу ОСОБА_16 .
Показами свідка ОСОБА_17 , що бачила конфлікт між ОСОБА_9 та ОСОБА_7 , які стояли по різну сторону воріт один навпроти одного. Підійшовши ближче, ОСОБА_7 повідомила, що ОСОБА_9 вдарив її в ногу секцією воріт та показала почервоніння і подряпину на нозі.
Вказані покази є послідовними, взаємодоповнювальними та такими, що узгоджуються з протоколом проведення слідчого експерименту від 16 грудня 2014 року та таблицею ілюстрацій, згідно якого потерпіла ОСОБА_7 показала механізм спричинення їй тілесних ушкоджень ОСОБА_9 , протоколом проведення слідчого експерименту від 16 грудня 2014 року та таблицею ілюстрацій, згідно якого свідок ОСОБА_14 показав механізм спричинення потерпілій ОСОБА_18 тілесних ушкоджень ОСОБА_9 , та відповідають висновку судово-медичної експертизи №1760 від 21 листопада 2014 року, згідно якого при судово-медичній експертизі у ОСОБА_7 виявлений синець із садном на його тлі лівої гомілки. Зазначені вище ушкодження виникли від дії тупого предмета приблизно за 1-2 доби до експертизи, що підтверджується їх характером і властивостями, належать до легких. Утворення зазначених вище ушкоджень за повідомлених ОСОБА_7 при експертизі обставин не виключається.
Суд першої інстанції вірно критично оцінив покази свідка ОСОБА_19 та свідка ОСОБА_20 , які вказували про те, що ОСОБА_9 воріт не штовхав, лише просив потерпілу відійти, а ОСОБА_7 сама підставила ногу, та надав їм правильну оцінку, вказавши, що вони спростовуються показами самого обвинуваченого, який вказав, що намагався відкрити ворота, тримаючи їх обома руками за дві секції та штовхаючи від себе, при тому, що з протилежної сторони, майже в притул до воріт, знаходилася потерпіла. При цьому, до моменту нанесення тілесних ушкоджень в ОСОБА_9 та ОСОБА_7 відбувалася розмова безпосередньо на місці конфлікту, що виключає можливість того, що потерпіла підставила ногу, підбігши до воріт, в той час, як ці ворота відкривав ОСОБА_9 , і як про це вказує свідок ОСОБА_20 у своїх показах.
Також, суд першої інстанції правильно не взяв до уваги покази обвинуваченого ОСОБА_9 про те, що у нього не було умислу наносити потерпілій тілесні ушкодження, оскільки, під час судового розгляду доведений факт, що обвинувачений штовхав секцію воріт в сторону від себе, при тому, що з протилежної сторони, майже в притул до воріт, знаходилася потерпіла.
Поряд з тим, факт вчинення ОСОБА_9 інкримінованого йому злочину стверджується протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 20 листопада 2014 року, згідно якого ОСОБА_7 просить притягнути до відповідальності ОСОБА_9 , який 20 листопада 2014 року біля 09 год. 40 хв. вдарив її секцією воріт, чим наніс тілесні ушкодження.
Посилання сторони захисту в апеляційній скарзі на те, що висновки суду викладені у вироку не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки суд з власної ініціативи змінив обвинувачення ОСОБА_9 , встановивши інші факти та прийшов до переконання про наявність в діях ОСОБА_9 непрямого умислу на спричинення ОСОБА_7 тілесних ушкоджень, є безпідставними та такими що не знайшли свого підтвердження, оскільки, як вбачається із вироку, судом першої інстанції правильно встановлена суб`єктивна сторона даного кримінального правопорушення.
Так, суд першої інстанції, оцінивши дії обвинуваченого ОСОБА_9 , врахувавши саму обстановку, яка передувала вчиненню кримінального правопорушення та конкретні обставини події, а саме розташування та відстань на якій потерпіла та обвинувачений знаходилися по відношенню до воріт, саму їх конструкцію, прийшов до вірного висновку, що обвинувачений ОСОБА_9 , штовхаючи секцію воріт в сторону ОСОБА_7 , передбачав суспільно небезпечні наслідки своїх дій, та допускав спричинення потерпілій тілесних ушкоджень, а саме про наявність в діях обвинуваченого прямого умислу на вчинення кримінального правопорушення.
Також суд першої інстанції дав правильну оцінку твердженням сторони захисту про те, що потерпіла сама спровокувала конфлікт між нею та обвинуваченим, та вірно вказав, що будь-який словесний конфлікт не надає право особі посягати на особисту недоторканість іншої особи.
Твердження сторони захисту про те, що незважаючи на приїзд працівників міліції за викликом ОСОБА_7 та з`ясування ними обставин та причин конфлікту до 11 години цього ж дня, відсутності відомостей про наявність в неї тілесних ушкоджень, в 10год.15хв., потерпілою вже подана заява в правоохоронні органи і відомості про це внесені в ЄРДР, спростовуються поясненнями потерпілої ОСОБА_7 в запереченнях на апеляційну скаргу, в яких вона вказує, що зверталась в правоохоронні органі в кінці дня та підтверджуються повідомленням ГУ НП в Тернопільській області №П-311 (ОП) від 22 04.2016 року, згідно якого звернення ОСОБА_7 по факту нанесення їй тілесних ушкоджень сусідом в дворі будинку по АДРЕСА_2 прийняте та зареєстроване Тернопільським ВПГУ НП в Тернопільській області в журналі єдиного обліку заяв і повідомлень про вчиненні кримінальні правопорушення та інші події ТВП за №20218 від 20.11.2014 року о 19год. 15 хв., зареєстроване в ЄРДР від 20.11.2014 року о 23 год. 01хв. за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.125 КК України.
Зважаючи на наведене, суд першої інстанції, всебічно, повно й неупереджено дослідивши всі обставини кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, прийшов до вірного висновку про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення та правильно кваліфікував його дії за ч.1 ст.125 КК України умисне спричинення легких тілесних ушкоджень.
Міра покарання обвинуваченому ОСОБА_9 призначена відповідно до вимог ст.ст. 50, 65 КК України.
Так, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_9 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який, згідно ст.12 КК України, відносяться до злочинів невеликої тяжкості, особу винного, зокрема те, що він раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується за місцем проживання, має на утриманні неповнолітню дитину, працює, конкретні обставини справи, відсутність обставин, які б пом`якшували чи обтяжували вину обвинуваченого та прийшов до переконання, що з метою виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_9 , йому слід призначити покарання в межах санкції статті у виді штрафу.
Дане покарання колегія суддів вважає необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_9 .
Порушень вимог кримінального процесуального чи кримінального законів, які тягнуть за собою безумовне скасування судових рішення та підстав для закриття кримінального провадження, колегією суддів не встановлено.
На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -
УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без задоволення.
Вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 березня 2016 року відносно ОСОБА_9 , яким його засуджено за ч.1 ст.125 КК України без змін.
Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.
Головуючий - підпис

Судді - два підписи
З оригіналом згідно:
Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_2