Ухвала
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянула 18 липня 2016 року в м. Києві у судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції на ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 11 квітня 2016 року щодо ОСОБА_4 , постановлену у кримінальному провадженні № 0011514,

в с т а н о в и л а:
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 23 вересня 2015 року

ОСОБА_4 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Києва, мешканця АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України не судимого,

звільнено від кримінальної відповідальності на підставі ч. 4 ст. 309 КК України, а кримінальне провадження за ч. 1 ст. 309 КК України закрито.

Згідно з обвинувальним актом, ОСОБА_4 обвинувачувався у тому що він, 30 липня 2015 року о 09 годині, перебуваючи біля буд. 4А по вул. Курнатовського в м. Києві, знайшов на землі поліетиленовий пакет, що містив особливо небезпечний наркотичний засіб канабіс, тим самим незаконно його придбав та в подальшому, зберігаючи при собі без мети збуту, переніс до місця свого помешкання за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 11 квітня 2016 року ухвалу суду першої інстанції залишено без зміни.

У касаційній скарзі прокурор не погоджується із ухвалою суду апеляційної інстанції та ставить питання про її скасування. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд належним чином не перевірив доводів його апеляційної скарги щодо відсутності у матеріалах кримінального провадження підтверджень вживання ОСОБА_4 наркотичних засобів або психотропних речовин, що свідчить про відсутність у останнього наркотичної залежності, а тому його звернення до лікувального закладу є лише метою уникнути кримінальної відповідальності. Вказане, на думку скаржника, обґрунтовує неправильне застосування судом положень ч. 4 ст. 309 КК України та безпідставне звільнення ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності.
Перевіривши дотримання скаржником порядку, строків касаційного оскарження та відповідність касаційної скарги вимогам закону, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ч. 4 ст. 309 КК України, особа, яка добровільно звернулася до лікувального закладу і розпочала лікування від наркоманії, звільняється від кримінальної відповідальності, за дії передбачені ч. 1 ст. 309 КК України.

Суд відповідно до положень кримінального закону, вирішуючи питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності із зазначених вище підстав, повинен переконатися в існуванні всіх умов передбачених ч. 4 ст. 309 КК України та з`ясувати наступні обставини: чи вчинено особою злочин, передбачений ч. 1 ст. 309 КК України; чи добровільно особа звернулася до лікувального закладу; чи розпочала лікування.

Як убачається зі змісту ухвали суду першої інстанції, захисник ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_4 заявив клопотання про закриття кримінального провадження щодо останнього на підставі ч. 4 ст. 309 КК України.

На підтвердження своїх вимог захисником надано суду довідку №14 від 17 серпня 2015 року видану Київською міською наркологічною лікарнею «Соціотерапія», зі змісту якої вбачається, що ОСОБА_4 добровільно звернувся та пройшов курс лікування від наркотичної залежності у період часу з 04 серпня 2015 року по 17 серпня 2015 року з діагнозом психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання опіоїдів.

Судом також з`ясовано позицію ОСОБА_4 , який клопотання захисника підтримав та вказав, що звернувся до лікувального закладу виключно з метою вилікуватися від наркотичної залежності.

Враховуючи викладене, належними чином, оцінивши вищевикладені обставини та не встановивши даних, які б свідчили про бажання обвинуваченого ухилитися в такий спосіб від кримінальної відповідальності, суд

дійшов висновку про можливість звільнити ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності, а кримінальне провадження відносно нього закрити.

З висновками суду першої інстанції обґрунтовано погодився і апеляційний суд та постановив ухвалу про залишення апеляційної скарги прокурора без задоволення, із зазначенням мотивів прийнятого рішення.
Твердження прокурора про те, що ОСОБА_4 звернувся до лікувального закладу вимушено, з метою уникнення кримінальної відповідальності за вчинений злочин є необґрунтованими.
Як убачається зі змісту судових рішень, прокурором, відповідно до ст. 22 КПК України, якою закріплено принцип змагальності у кримінальному провадженні, в судових засіданнях в суді першої та апеляційної інстанції не надано жодних підтверджень на спростування наданої винним довідки з лікувального закладу та не доведено того, що особа звернулася за лікуванням, щоб ухилитися у такий спосіб від кримінальної відповідальності.
Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України, є законною та вмотивованою.
Враховуючи викладене, підстав вважати звільнення ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності на підставі ч. 4 ст. 309 КПК України необґрунтованим, колегія суддів не вбачає, а тому у задоволенні касаційної скарги прокурора слід відмовити на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України.

Керуючись ч. 2 ст. 428 КПК України, колегія суддів
у х в а л и л а :
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції на ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 11 квітня 2016 року щодо ОСОБА_4 , постановлену у кримінальному провадженні № 0011514.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_1