Ухвала іменем україни 22 серпня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних
і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу заступника прокурора Закарпатської області на вирок Іршавського районного суду Закарпатської області від 22 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 19 травня 2016 року щодо ОСОБА_4 ,

в с т а н о в и л а:

Вироком Іршавського районного суду Закарпатської області від 22 березня 2016 року
ОСОБА_4 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки без позбавлення права керувати транспортними засобами.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_4 звільнено від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 2 роки та покладенням на нього обов`язків, передбачених пунктами 2, 3 ч. 1 ст. 76 цього Кодексу.

За обставин встановлених судом та детально наведених у вироку ОСОБА_4 визнано винуватим і засуджено за те, що 28 листопада 2015 року, близько 02 год., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем марки «ВАЗ 21053» д.н.з НОМЕР_1 без посвідчення водія, рухаючись в межах населеного пункту с. Білки у темну пору доби, зі швидкістю, яка не дала йому змоги безпечно контролювати рух автомобіля, не врахував дорожню обстановку і стан транспортного засобу, в результаті чого втратив керованість автомобілем та допустив виїзд на смугу зустрічного руху з послідуючим наїздом на бетонну огорожу. В результаті даного ДТП пасажир переднього сидіння неповнолітній ОСОБА_5 отримав середнього ступеня тяжкості тілесні ушкодження, що призвели до тривалого розладу здоров`я більше як 21 день, а пасажир заднього сидіння ОСОБА_6 отримав тяжкі, небезпечні для життя тілесні ушкодження.
Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 19 травня 2016 року вказаний вирок районного суду щодо ОСОБА_4 залишено без змін.

У касаційній скарзі прокурор, не заперечуючи доведеності винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК УКраїни, порушує питання про скасування судових рішень щодо ОСОБА_4 і призначення нового розгляду в суді першої інтенції з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність. Обґрунтовуючи свої вимоги стверджує, що суд апеляційної інстанції, всупереч вимогам ст. 419 КПК України при перевірці доводів апеляційної скарги прокурора належним чином не перевірив їх, обґрунтованих відповідей не дав, прийнятого рішення про законність вироку суду першої інстанції в частині призначеного покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України відносно ОСОБА_4 , не мотивував.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи наведені в касаційній скарзі, дослідивши додані до неї копії судових рішень, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на нижчевикладене.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Висновоки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК України в касаційній скарзі прокурора не оспорюються.
Із долученої до касаційної скарги копії вироку районного суду вбачається, що судовий розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_4 проводився відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України, оскільки засуджений повністю визнав свою вину, погодився з правильністю кваліфікації своїх дій за обставин, встановлених досудовим розслідуванням, не оспорювали фактичних обставин кримінального правопорушення як засуджений, так і прокурор.

Що стосується доводів прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та м`якість призначеного ОСОБА_4 покарання у зв`язку з його звільненням на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими.
Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправленнята попередження нових злочинів.
Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК, суд при виборі покарання зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Статтею 75 КК України визначено, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

З мотивувальної частини вироку слідує, що призначаючи покарання ОСОБА_4 районний суд, обираючи його вид та розмір урахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який згідно ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, дані про особу винного, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, позитивно характеризуються за місцем проживання, молодий вік, стан здоров`я, відсутність цивільного позову та претензій потерпілих, визнав обставинами, які пом`якшують покарання визнання вини, щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, обтяжують - вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння. Зваживши на зазначене, суд дійшов правомірного висновку про можливість звільнення засудженого від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

Суд апеляційної інстанції, перевіряючи кримінальне провадження за апеляцією прокурора щодо неправильного застосування ст. 75 КК України, відповідно до вимог ст. 419 КПК України, належним чином перевірив її доводи та додатково врахувавши, пом`якшуючі покарання обставини, а саме що ОСОБА_4 добровільно відшкодував завдані збитки і наполегливе прохання представника неповнолітнього потерпілого ОСОБА_7 не позбавляти волі засудженого, обґрунтовано залишив вирок в частині звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням без змін.

Із такими висновками судів погоджується і колегія суддів та вважає, що покарання, призначене ОСОБА_4 із застосуванням ст. 75 КК України є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів. Переконливих доводів про необхідність призначення засудженому більш суворого покарання у касаційній скарзі прокурора не наведено.

У даному провадженні, як видно з наданих копій судових рішень, не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання ОСОБА_4 призначено з порушенням визначених у законі загальних засад, як не встановлено й даних, які б свідчили, що у провадженні неправильно застосовано кримінальний закон.
З огляду на викладене, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які свідчать про необхідність відкриття касаційного провадження і перевірки його матеріалів, а з касаційної скарги та долучених до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення касаційної скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою заступника прокурора Закарпатської області на вирок Іршавського районного суду Закарпатської області від 22 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 19 травня 2016 року щодо ОСОБА_4 .

Ухвала оскарженню не підлягає.
С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3