Справа № 369/3296/16-к Головуючий у І інстанції Коцюрба
Провадження № 11-сс/780/161/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 21.04.2016

УХВАЛА
Іменем України
21 квітня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Київської області у складі:
головуючого судді - ОСОБА_1
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі - ОСОБА_4
за участю:
прокурора ОСОБА_5
представників заявника ОСОБА_6 , ОСОБА_7
заявника (третьої особи) ОСОБА_8
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали провадження за апеляційною скаргою представника заявника на ухвалу слідчого судді КиєвоСвятошинського районного суду Київської області від 12 квітня 2016 року, якою накладено арешт на нерухоме майно, що перебуває у приватній спільній сумісній власності ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 у кримінальному провадженні за №0015267 від 06.10.2015, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ст. 356, ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 190 КК України, -

В С Т А Н О В И Л А:
Ухвалою слідчого судді частково задоволено клопотання прокурора Києво-Святошинської місцевої прокуратури про арешт майна у кримінальному провадженні за №0015267 від 06.10.2015 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ст. 356, ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 190 КК України.

В ході досудового розслідування встановлено, що будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , є спірним об`єктом нерухомості, проданим за договором купівлі продажу від 16.12.2015 ОСОБА_8 та її неповнолітнім дітям. Тому, з метою попередження настання наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню до встановлення обставин по справі, суд наклав арешт на будинок та заборонив розпоряджатися житловим нерухомим об`єктом.

На ухвалу слідчого судді суду з апеляційною скаргою звернувся представник заявника, в якій просить її ухвалу, та ухвалити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора Києво-Святошинської місцевої прокуратури про арешт майна.

В обґрунтування вказаних вимог зазначає, що слідчий суддя прийняв не обґрунтоване та передчасне рішення із порушенням норм КПК України, оскільки всупереч ст.ст. 170-173 КПК України, не зазначив, яким саме чином не застосування арешту майна може призвести до зникнення, втрати або його пошкодження.

Окрім того, ОСОБА_12 не була затримана в порядку ст.ст. 207, 208 КПК України, та не була повідомлена про підозру, через що рішення слідчого судді про накладення арешту є незаконним та підлягає скасуванню.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників заявника та заявника (третьої особи) з приводу вимог апеляційної скарги, думку прокурора, яка заперечували проти її задоволення, дослідивши матеріали провадження та перевіривши вимоги та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до ст. 307 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Як убачається із матеріалів провадження, клопотання прокурора про арешт майна від 07.04.2016, з яким він звернувся до слідчого судді обґрунтовано наявністю відомостей, внесених до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками злочинів, передбачених ст. 356, ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 190 КК України, з посиланням на норму ч. 2 ст. 170 КПК України в редакції Закону, який втратив чинність на момент звернення прокурора із відповідним клопотанням.

Слідчий суддя, задовольняючи клопотання прокурора, вказав про наявність достатніх правових підстав для арешту будинку АДРЕСА_1 , оскільки вказаний об`єкт є предметом вказаного правопорушення.

На думку колегії суддів, таке рішення не ґрунтується на нормах кримінального процесуального кодексу.
Положенням ст.131 КПК України передбачено, що арешт майна є заходом забезпечення кримінального провадження.
Відповідно до ч. ч. 3, 5 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: 1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; 2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; 3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.
Під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються.
Відповідно ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існують сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Згідно п.2 ч. 4 ст. 170 КПК України, арешт накладається на майно третьої особи, якщо вона набула його безоплатно, або за вищу або нижчу ринкової вартості і знала чи повинна була знати, що таке майно відповідає будь-якій із ознак, зазначених у пунктах 1-4 частини першої статті 962 КК України.
Перевіривши матеріали клопотання, колегія суддів не вбачає наявності сукупності підстав чи розумних підозр вважати, що будинок АДРЕСА_1 , є доказом злочину чи підлягає спеціальній конфіскації у третіх осіб для забезпечення цивільного позову, або є предметом злочину.
У судовому засіданні прокурор не довела наявність обставин для застосування арешту майна. Окрім того, не були надані докази, які б підтверджували незаконність перебування даного об`єкту нерухомості у приватній власності третьої особи.
У відповідності до положень ст.173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту.
Слідчий суддя в порушення вимог ст. 173 КПК України наклав арешт на нерухоме майно, що належить на праві приватної спільної сумісної власності ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 (третьої особи), які не є підозрюваними чи обвинуваченими у кримінальному провадженні №0015267 від 06.10.2015 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ст. 356, ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 190 КК України, без доведення органами досудового розслідування необхідності у застосуванні такого заходу забезпечення кримінального провадження.
Відповідно до п.2 ч. 10 ст. 170 КПК України, не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.
Відповідно до ч.12 ст. 170 КПК України, заборона користування житлового приміщення особам, які на законних підставах проживають у такому житловому приміщенні, не допускається.
Під час апеляційного розгляду, представниками заявника (третьої особи) були надані документи, а саме: договір поруки № MRTG 35/P; договір про іпотечний кредит № MRTG-35 від 23.06.2008 між УніКредит Банк ТОВ та ОСОБА_13 ; іпотечний договір №MRTG 35/S від 23.06.2015, укладеного між УніКредит Банк ТОВ та ОСОБА_13 ; договір про відступлення права вимоги за договором поруки №MRTG 35/P зі сторонни ТОВ «СВ Фінанс» від 19.05.2015; договір про відступлення права вимоги за Іпотечний договором №MRTG 35/S між Юридичною особою ТОВ «СВ Фінанс» та ОСОБА_14 ; договір купівлі-продажу нерухомого майна від 21.12.2015; витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №50058128, №500558254, №50058689, №50058838; які у своїй сукупності підтверджують добросовісність набувачів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 прав власності на будинок АДРЕСА_1 .

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що слідчий суддя прийняв незаконне та необґрунтоване рішення, яке насамперед порушує права власників майна - третіх осіб ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які не являється безпосередньо ні підозрюваним, ні обвинуваченим, нерухоме майно, на яке слідчий суддя наклав арешт, є їх приватною спільною сумісною власністю, не підпадає під визначення майна, зазначеного у ст.170 КПК України.
Оскільки слідчий суддя під час розгляду справи не дослідив обставини, з`ясування яких має істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, що призвело до неповноти судового розгляду, а також істотно порушив вимоги кримінального процесуального закону, ухвала слідчого судді підлягає скасуванню.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів, -
У Х В А Л И Л А:
Ухвалу слідчого судді КиєвоСвятошинського районного суду Київської області від 12 квітня 2016 року про накладення арешту на будинок АДРЕСА_1 скасувати.

Ухвалити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора про накладення арешту на будинок АДРЕСА_1 та у забороні використовувати та розпоряджатися вказаним будинком.

Головуючий
Судді: