Справа №718/1999/16-к
Провадження №1-кп/718/106/16
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , українця по національності, громадянина України, учня 4 класу Драчинецької ЗНЗ, який вчинив суспільно-небезпечне діяння передбачене ч. 1 ст. 185 КК України,
за участю прокурора ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_6 , законного представника підсудного ОСОБА_7 , представника служби у справах дітей ОСОБА_8 ,
17.07.2016 року в період часу з 20:00 години по 22:00 годину малолітній ОСОБА_5 , перебуваючи на березі річки «Прут», що у с. Глиниця Кіцманського району, підійшовши до автомобіля марки «Пежо», державний номерний знак НОМЕР_1 , який на праві приватної власності належить ОСОБА_9 , де діючи умисно, взявши ключ, який знаходився на передньому правому колесі автомобіля, за допомогою якого відчинив двері вище зазначеного автомобіля, звідки таємно викрав мобільний телефон марки «Самсунг» вартістю 6000 гривень, та ключ від автомобіля марки «Пежо» вартістю 3000 гривень, чим спричинив матеріальної шкоди ОСОБА_9 на загальну суму 9000 гривень. Після чого з місця вчинення кримінального правопорушення зник, маючи реальну можливість розпоряджатися вказаними речами на власний розсуд.
Своїми діями, які виразились в таємному викраденні чужого майна (крадіжці), ОСОБА_5 вчинив суспільно-небезпечне діяння передбачене ч. 1 ст. 185 КК України.
В судовому засіданні малолітній ОСОБА_5 свою вину визнав та суду показав, що 17.07.2016 року він разом із своїм братом ОСОБА_10 пішов на річку «Прут» купатися. В той же день, ближче до вечора, вони побачили, що під мостом знаходився автомобіль сірого кольору на передньому правому колесі якого знаходилися ключі, натиснуши на які вони відкрили двері автомобіля. В той час він вирішив подивитися що є в автомобілі і побачивши мобільний телефон, сенсорний, темного кольору, взяв його собі. Після чого вони закрили двері автомобіля ключем та пішли додому.
Потерпілий ОСОБА_9 однак подав заяву в якій зазначив, що ніяких претензій матеріального та морального характеру до ОСОБА_5 не має та просив суд суворо його не карати.
В судовому засіданні прокурор підтримав клопотання про застосування до ОСОБА_5 примусових заходів виховного характеру.
Захисник в судовому засіданні просив задовольнити клопотання прокурора та застосувати до ОСОБА_5 примусові заходи виховного характеру.
Відповідно до ст. 498 КПК України, кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів виховного характеру, передбачених законом України по кримінальну відповідальність, здійснюється внаслідок вчинення особою, яка після досягнення одинадцятирічного віку до досягнення віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність, вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність.
На момент вчинення правопорушення ОСОБА_5 виповнилось 11 років. Згідно ч.2 ст. 22 КК України кримінальна відповідальність за ст. 185 КК України настає при досягненні особою 16 річного віку.
Як встановлено в судовому засіданні, малолітній ОСОБА_5 має законного представника ОСОБА_7 , який являється його дідом. Таким чином, суд вважає, що застосовувати відносно ОСОБА_5 примусовий захід виховного характеру у вигляді застереження та обмеження дозвілля є недоцільним, оскільки це суттєво обмежить можливості малолітнього щодо його належного виховання та розвитку. Зважаючи на наявність у малолітнього ОСОБА_5 родича, який може здійснювати за ним постійний контроль та догляд, суд вважає за необхідне розглянути питання про застосування відносно малолітнього примусового заходу виховного характеру у вигляді передачі під нагляд дідуся ОСОБА_7 , оскільки саме такий захід буде відповідати праву малолітнього на рівень життя, необхідний для його фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку.
Відповідно до ст. 105 ч. 1 КК України неповнолітній, який вчинив злочин невеликої або середньої тяжкості, може бути звільнений судом від покарання, якщо буде визнано, що внаслідок щирого розкаяння та подальшої бездоганної поведінки він на момент постановлення вироку не потребує застосування покарання. У такому випадку суд згідно ст. 105 ч. 2 п. 3 КК України застосовує до неповнолітнього такі примусові заходи виховного характеру, як передача неповнолітнього під нагляд батьків чи осіб, які їх заміняють, чи під нагляд педагогічного або трудового колективу за його згодою, а також окремих громадян на їхнє прохання.
Згідно до ч. 2 ст. 97 КК України, примусові заходи виховного характеру, передбачені частиною другою статті 105 цього Кодексу, суд застосовує і до особи, яка до досягнення віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність, вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу.
Положенням ст. 105 ч. 3 КК України встановлено, що тривалість заходів виховного характеру, передбачених у п. 2 та 3 ч. 2 цієї статті, встановлюється судом, який їх призначає.
П. 7 постанови пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами справ про застосування примусових заходів виховного характеру» встановлено, що передача неповнолітнього під нагляд батьків або осіб, які їх заміняють (п. 3 ч. 2 ст. 105 КК), допускається лише за наявності даних про те, що вони здатні забезпечити позитивний виховний вплив на нього та постійний контроль за його поведінкою.
Як встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_5 навчається в 4-му класі Драчинецької ЗНЗ. За час проживання та навчання в с. Киселів зарекомендував себе позитивно, на обліку в лікарів психіатра та нарколога не перебуває, ознак підвищеної схильності до брехливості не виявлено, вперше вчинив злочин, щиро розкаявся, бездоганно поводив себе після вчинення злочину. Його дідусь, ОСОБА_7 , також характеризуються виключно позитивно, щоденно цікавиться успіхами онука в школі, приділяє належну увагу його вихованню, на прохання зауваження вчителів ставиться з розумінням, перебуває в дружніх та довірливих відносинах із внуком. Дані факти підтверджують дослідженими в судовому засіданні характеристиками та висновком судово-психіатричного експерта (а.с.58, 64-65).
Аналізуючи вищенаведене, вислухавши думку учасників процесу, враховуючи, що ОСОБА_5 є малолітнім, суд вважає, що його виправлення можливе без покарання, а тому до нього слід застосувати примусові заходи виховного характеру, передавши його під нагляд дідуся ОСОБА_7 ..
Питання щодо речових доказів вирішити на підставі ст. 100 КПК України.
Цивільний позов по справі не заявлявся.
Витрати на залучення експертів відсутні.
Керуючись ст.ст. 12, 22, 97, 105, 185 КК України, ст.ст. 100, 119, 497, 498, 501 КПК України, суд
Клопотання задовольнити.
Кримінальне провадження відносно ОСОБА_5 за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 185 КК України, закрити.
Застосувати до ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , примусові заходи виховного характеру у вигляді передачі під нагляд дідуся ОСОБА_7 , строком на один рік.
Речові докази по справі, а саме, ключ від автомобіля марки «Пежо», мобільний телефон марки «Самсунг» та резиновий чохол, які знаходяться на відповідальному зберіганні в ОСОБА_9 залишити в останнього.
Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Чернівецької області через Кіцманський районний суд протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Суддя: ОСОБА_1