Ухвала
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" червня 2014 р. Слідчий суддя Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , перевіривши виконання вимог ст. 171 КПК України за скаргою ОСОБА_2 про накладення арешту на майно у рамках кримінального провадження унесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002341, -
в с т а н о в и в :
До Дніпровського районного суду м. Києва надійшла зазначена скарга заявника, з якої випливає що останній просить слідчого суддя накласти арешт на: квартиру АДРЕСА_1 , все майно приватного нотаріуса ОСОБА_3 , все майно приватного нотаріуса ОСОБА_4 , все майно приватного нотаріуса ОСОБА_5 , все майно ОСОБА_6 , з метою попередження переведення останнього на інших осіб.
Відповідно до ст. 35 КПК України автоматизованою системою документообігу суду було визначено головуючого слідчого суддю, - ОСОБА_1 та передано її матеріали 23.06.2014 року.
Слідчий суддя, вивчивши скаргу, а саме письмові доводи заявника та інші долучені матеріали, приходить до наступного.
З положень ч. 1 ст. 170 КПК України слідує, що арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, у разі якщо до такої юридичної особи може бути застосовано захід кримінально-правового характеру у вигляді конфіскації майна, можливості відчужувати певне його майно за ухвалою слідчого судді або суду до скасування арешту майна у встановленому цим Кодексом порядку. Відповідно до вимог цього Кодексу арешт майна може також передбачати заборону для особи, на майно якої накладено арешт, іншої особи, у володінні якої перебуває майно, розпоряджатися будь-яким чином таким майном та використовувати його.
Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України, слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у частині другій статті 167 цього Кодексу.
Згідно ч. 3 ст. 170 КПК України, арешт може бути накладено на нерухоме і рухоме майно, майнові права інтелектуальної власності, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковому вигляді, цінні папери, корпоративні права, які перебувають у власності у підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, і перебувають у нього або в інших фізичних, або юридичних осіб, а також які перебувають у власності юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, з метою забезпечення можливої конфіскації майна, спеціальної конфіскації або цивільного позову.
При цьому, заборона на використання майна, а також заборона розпоряджатися таким майном можуть бути застосовані лише у випадках, коли їх незастосування може призвести до зникнення, втрати або пошкодження відповідного майна або настання інших наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню. Заборона використання житлового приміщення, в якому на законних підставах проживають будь-які особи, не допускається (ч. 4 та ч. 5 ст. 170 КПК України).
Частиною 1 статті 171 КПК України визначено, що з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, має право звернутися з метою забезпечення цивільного позову - цивільний позивач.
Згідно ч. 3 ст. 171 КПК України, у клопотанні цивільного позивача про арешт майна підозрюваного, обвинуваченого, юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, іншої особи для забезпечення цивільного позову повинно бути зазначено: розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням; докази факту завдання шкоди і розміру цієї шкоди.
Частиною 2 статті 173 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) достатність доказів, що вказують на вчинення особою кримінального правопорушення; 3) розмір можливої конфіскації майна, можливий розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, та цивільного позову; 4) наслідки арешту майна для інших осіб; 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.
При цьому, ч. 3 та ч. 5 ст. 132 КПК України передбачено, що під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження, в тому числі при вирішенні питання надання накладення арешту на майно (п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України), сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді докази обставин, на які вони посилаються.
Слідчим суддею у судовому засіданні встановлено, що подана скарга заявника не відповідає положення ст.ст. 170-171 КПК України, а саме не містить достатніх доказів/відомостей про те, що:
у рамках кримінального провадження унесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002341 заявник є цивільним позивачем;
особи, на майно яких порушується питання про накладення арешту є у рамках кримінального провадження унесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002341 підозрюваними, обвинуваченими або осаби, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного (-них), обвинуваченого (-них) або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, у разі якщо до такої юридичної особи може бути застосовано захід кримінально-правового характеру у вигляді конфіскації майна;
відомостей, які б свідчили про достатність підстави вважати, що майна на яке просить накласти арешт заявник відповідає критеріям, зазначеним у частині другій статті 167 цього Кодексу;
даних про те, яке майно підлягає арешту, а саме: нерухоме і рухоме майно, майнові права інтелектуальної власності, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковому вигляді, цінні папери, корпоративні права, які перебувають у власності у підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, і перебувають у нього або в інших фізичних, або юридичних осіб, а також які перебувають у власності юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження;
розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням;
доказів факту завдання шкоди і розміру цієї шкоди.
При цьому, виходячи з положень ч. 1 ст. 171 КПК України, заявник у разі порушення питання про накладення арешту майна зобов`язаний звертатися до слідчого судді з клопотанням, а не зі скаргою.
Згідно ч. 3 ст. 172 КПК України, слідчий суддя, встановивши, що клопотання про арешт майна подано без додержання вимог статті 171 цього Кодексу, повертає його цивільному позивачу та встановлює строк в сімдесят дві години для усунення недоліків, про що постановляє ухвалу.
За таких обставин, слідчий суддя вважає за необхідне на підставі ч. 3 ст. 172 КПК України, у зв`язку з не відповідністю ст. 171 КПК України, постановити ухвалу про повернення скарги заявнику, встановивши строк в сімдесят дві години.
В свою чергу, виходячи з п. 9 ч. 1 ст. 309 КПК України, дана ухвала слідчого судді оскарженню не підлягає.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 1-2, 7-29, 131-132, 170-173, 309, 372-376 КПК України, слідчий суддя, -
у х в а л и в :
Скаргу ОСОБА_2 про накладення арешту на майно у рамках кримінального провадження унесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002341, - повернути останньому встановивши строк в сімдесят дві години для усунення недоліків.
Повернення скарги не позбавляє заявника повторного звернення до слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва, визначеного системою автоматизованого документообігу суду, згідно ст. 35 КПК України, у порядку Кримінально процесуального Кодексу України.

Ухвала оскарженню не підлягає, однак заперечення проти неї можуть бути подані під час підготовчого провадження в суді.

Слідчий суддя: ОСОБА_1