Справа №11-610/11 29.09.2011 29.09.2011 29.09.2011
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 11-2-2012 Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ч.2 ст.191 КК України Доповідач у 2-й інстанції: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

апеляційного суду Миколаївської області

у складі:

головуючої судді Куценко О.В.,

суддів Значок І.С., Пустовара М.Л.,

при секретарі Грушевському В.Г.,

за участю прокурора Краснікової К.Г.,

виправданого ОСОБА_3,

захисника ОСОБА_4,

31 січня 2012 року розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві кримінальну справу за апеляцією помічника Миколаївського транспортного прокурора на вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 липня 2011 року, яким:

- ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянина України, не судимого;

- виправдано за обвинуваченням за ч.2 ст.191 КК України за відсутністю складу злочину.

Органом досудового слідства ОСОБА_3 обвинувачувався у тому, що у період з жовтня 2008 року по січень 2010 року, обіймаючи посаду начальника управління автотранспорту Державного підприємства Дельта-Лоцман, в результаті конфлікту з керівництвом, діючи умисно, зловживаючи своїм службовим становищем та всупереч інтересам служби, при звільненні 3 лютого 2010 року з займаної посади привласнив належні ДП Дельта-Лоцман мобільний телефон Nokia N73-1, вартістю 800 грн., флеш-пам'ять Transcend 4 Gb Cruzer Titanum, вартістю 50 грн, ноутбук Asus W7K00J 13.3, 2GH, 120 Gb в комплекті з сумкою, зарядним пристроєм та радіо-мишею вартістю, 2322 грн. 25 коп., ввірені йому 1 квітня 2008 року, чим завдав ДП Дельта-Лоцман майнової шкоди, загальною вартістю 3172 грн. 25 коп.

Наведене кваліфіковане за ч.2 ст.191 КК України, як привласнення чужого майна, що було ввірено особі, шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем.

Виправдовуючи підсудного, суд послався на відсутність доказів на підтвердження інкримінованого обвинувачення, а також, що утримання підсудним майна ДП Дельта-Лоцман пов'язане не з наміром його привласнення, а було вимушеним спочатку через перебуванням ОСОБА_3 у лікарні, а потім - ремонт ноутбуку.

Суд також послався на пояснення свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які підтвердили згоду та намір підсудного повернути ввірене йому майно.

З цих підстав суд відкинув пояснення свідка ОСОБА_8 про те, що ОСОБА_3 відмовлявся виконати вимогу про повернення майна, сказавши, що воно є компенсацією за незаконне звільнення.

В апеляції помічник прокурора, який брав участь у розгляді справи судом 1-ї інстанції, просить виправдувальний вирок скасувати та постановити свій вирок, яким засудити ОСОБА_3 за ч.2 ст.191 КК України, призначити йому покарання у виді 2 років обмеження волі з позбавленням права протягом 2-х років обіймати посади, повязані з виконанням організаційно-розпорядчих функцій, та на підставі ст.75 КК України звільнити засудженого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки і з покладенням обов'язків, передбачених п.п.2-4 ст.76 КК України.

Посилається на неповноту та однобічність судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, відсутність обґрунтування судом недоведеності винуватості ОСОБА_3

Вважає, що судом не надано належної правової оцінки факту, що ОСОБА_3 протиправно утримував майно ДП Дельта-Лоцман протягом лютого-липня 2010 року і повернув його лише після звернення підприємства до прокуратури з відповідною заявою, та відібрання у винного пояснень у межах проведеної перевірки.

Стверджує, що суд не обґрунтовано та критично поставився до пояснень свідка ОСОБА_8 та не обєктивно визнав їх недостовірними лише з посиланням на свідчення ОСОБА_3, який надав у суді пояснення, що телефоні розмови з приводу повернення майна у нього відбувались лише з ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Вказує, що ОСОБА_3 на досудовому слідстві наполягав на тому, що з вимогами про повернення до нього звертався лише працівник підприємства ОСОБА_5, в той час, як у суді встановлено факт звернення до нього з такими вимогами свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_8, що на думку апелянта, свідчить про умисне перекручування ОСОБА_9 даних з метою уникнути відповідальності.

Крім того, суд не перевірив факт знаходження ноутбуку у ремонті, не витребував відповідні документи на його підтвердження, як і докази про перебування на лікуванні.

У запереченнях на апеляцію захисник ОСОБА_4 просить залишити її без задоволення за безпідставністю усіх наведених доводів.

Також посилається на незаконність порушення кримінальної справи, тому як між виправданим та ДП Дельта-Лоцман мали місце цивільно-правові відносини, які регулюються КЗОТ України при подальшому зверненні власника майна до суду для повернення своїх матеріальних цінностей.

Стверджує, що у справі немає жодних доказів того, що ОСОБА_3 злісно ухилявся від повернення матеріальних цінностей та про його намір вчинити злочин шляхом привласнення цього майна.

Заслухавши доповідача, пояснення прокурора на підтримку апеляції, думку виправданого його захисника про залишення вироку без зміни, дослідивши матеріали справи та додатково надані апеляційному суду документи, провівши апеляційне судове слідство, колегія суддів визнає апеляцію такою, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Висновки суду про відсутність у діях ОСОБА_3 складу злочину, передбаченого ч.2 ст.191 КК України, є обґрунтованими і відповідними фактичним обставинам справи.

Так, сам ОСОБА_3 при апеляційному розгляді справи при допиті підтвердив, що 3 лютого 2010 року був звільнений з посади начальника управління автотранспорту ДТ «Дельта-Лоцман» за його ж заявою про звільнення за власним бажанням. Таку заяву написав внаслідок конфлікту з керівництвом підприємства, а після владнання конфлікту, вважав її недійсною.

Раптове та незаконне звільнення потягло його хворобу, перебування на лікуванні амбулаторно та на денному стаціонарі у лютому-квітні 2010 року.

У квітні він звернувся до суду з позовом про поновлення на роботі і рішенням від 16 вересня 2010 року був поновлений та отримав заробітну плату за час вимушеного прогулу.

З травня по липень 2010 року ноутбук знаходився у ремонті (заміна відео-карти). Його та інше майно повернуто підприємству у липні 2010 року після виклику до прокуратури та загрози порушення кримінальної справи.

Стверджує, що не мав наміру привласнити майно, оскільки вважав, що буде поновлений на роботі, а, крім того довгий час хворів і ноутбук перебував у ремонті.

На досудовому слідстві, при допиті у якості обвинуваченого (а.с.165-167), ОСОБА_3 також вказав, що утримував вказане майно, тому як вважав своє звільнення незаконним і у той час здійснював заходи для поновлення на роботі.

Допитаний апеляційним судом свідок ОСОБА_10, який у 2008-2010 роках працював керівником відділу по роботі з персоналом ДП «Дельта-Лоцман», надав пояснення, що ОСОБА_3 звільнено з роботи за власним бажанням 3 лютого 2010 року. У той же день він був ознайомлений з наказом про звільнення та попереджений про необхідність повернути надане йому для роботи майно. Із звільненням ОСОБА_3 був не згоден, відмовився отримати копію наказу та трудову книжку, про що було складено відповідний акт.

Свідок ОСОБА_11, заступник ОСОБА_3 як начальника управління автотранспорту, підтвердив у суді, що після звільнення ОСОБА_3 не повернув підприємству майно, передане йому для роботи. З цього приводу до нього (свідка) звертався керівник служби безпеки ОСОБА_8, якому він надав номер телефону ОСОБА_3 Також, він сам телефонував останньому з приводу повернення майна, на що отримав відповідь, що ноутбук перебуває у ремонті.

Свідок ОСОБА_8 надав пояснення, що неодноразово дзвонив ОСОБА_3 за номером, наданим ОСОБА_11 Той обіцяв повернути майно, хоча також і казав про своє незаконне звільнення.

Допитаний свідок ОСОБА_12, начальник відділу управління безпеки ДП «Дельта-Лоцман», повідомив, що на неодноразові дзвінки ОСОБА_3 обіцяв повернути майно, казав, що ноутбук у ремонті.

Свідок ОСОБА_5 підтвердив у судовому засіданні, що після звільнення ОСОБА_3 дзвонив йому 3-4 рази з нагадуванням повернути майно підприємству. ОСОБА_3 обіцяв повернути, потім казав, що хворіє, надалі, що ноутбук у ремонті.

Свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_12 також надали пояснення, що ноутбук дійсно вскривався і був повернутий у справному стані.

Викладенні пояснення свідків та ОСОБА_3 стосовно наданого йому майна та обставин його повернення підприємству узгоджуються із дослідженими апеляційним судом письмовими матеріалами справи.

Згідно з наказом від 02.10.2008 р., ОСОБА_3 переведено на посаду начальника транспортного управління ДП «Дельта-Лоцман» (а.с.50) і за змістом посадової інструкції він являвся службовою особою (а.с.64-70).

1 квітня 2008 року підприємством «Дельта-Лоцман» йому видані для роботи: мобільний телефон Nokia N73-1, флеш-пам'ять Transcend 4 Gb Cruzer Titanum, ноутбук Asus W7K00J 13.3, 2GH, 120 Gb в комплекті з сумкою, зарядним пристроєм та радіо-мишею (а.с.93).

Наказом № 75-к від 03.02.2010 р. його звільнено за ст.38 КЗпП України - за власним бажанням (а.с.34).

Відповідно до акту вилучення від 26.06.2010 р., ОСОБА_3 повернув ДП вказаний телефон Nokia (а.с.33), а за актом приймання-передачі матеріальних цінностей від 30.07.2010 р. - і ноутбук та флеш-пам'ять (а.с.29).

Ще до повернення майна, 28 квітня 2010 року, він же звернувся до суду з позовом про поновлення на роботі, вважаючи своє звільнення незаконним (а.с.119-122). Цей позов рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 16 вересня 2010 року задоволено, ОСОБА_3 поновлено на роботі у тій же посаді та із стягненням с ДП «Дельта-Лоцман» середнього заробітку за час вимушеного прогулу у період з 4 лютого до 19 вересня 2010 року (а.с.127-128).

Наказом за № 928-к від 16.09.2010 р. підприємство ДП «Дельта-Лоцман» поновило його на роботі (а.с.35).

Крім того, з наданих апеляційному суду копій медичних документів - листків непрацездатності 2-ї та 4-ї міських поліклінік, вбачається знаходження ОСОБА_3 на лікуванні, загальним періодом з лютого по квітень 2010 року включно.

Надавши оцінку викладеним обставинам справи, суд 1-ї інстанції дійшов висновку про відсутність у діях ОСОБА_3 складу злочину, передбаченого ч.2 ст.191 КК України, а саме його субєктивної сторони - умислу на привласнення майна ДП «Дельта-Лоцман».

Зазначено, що утримання ним майна, не повязане з наміром його привласнення, а сталося внаслідок обєктивних причин: тривалого розладу здоровя та знаходження ноутбуку у ремонті.

Крім того, з пояснень ОСОБА_3 як на досудовому слідстві, у суді 1-ї інстанції та апеляційної інстанції вбачається, що це утримання також повязане з його наміром повернутися на роботу.

Колегія суддів з цим висновком погоджується з таких підстав.

Згідно із постановою про притягнення в якості обвинуваченого та обвинувальним висновком по справі (а.с.152-155,193-196), ОСОБА_3 інкриміновано привласнення чужого майна, яке було ввірене особі, шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем.

Вказано, що він в результаті конфлікту з керівництвом підприємства, діючи умисно, всупереч інтересам служби, з корисливих спонукань, зловживаючи своїм службовим становищем, вирішив привласнити майно підприємства.

Після того, 20.01.2010 р. надав заяву про звільнення за власним бажанням і 3 лютого того ж року при звільнені, реалізуючи злочинний намір, не повернув мобільний телефон, ноутбук і флеш-пам'ять, привласнивши їх та завдавши підприємству майнової шкоди у розмірі 3172 грн. 25 коп.

Разом з тим, привласнення чужого майна означає вчинення особою дій, спрямованих на протиправне та безоплатне обертання такого майна на свою користь. При цьому умисел особи має бути направлений на таке заволодіння, тобто вона повинна розуміти, що привласнює чуже майно, передбачати спричинення певної майнової шкоди та бажати цього.

Також обовязковою умовою злочину є корисливий мотив - незаконне збагачення за рахунок чужого майна і корислива мета - власне збагачення або іншої особи.

Крім того, таке привласнення має бути вчинене службовою особою шляхом зловживання нею своїм службовим становищем.

Зловживання становищем є у разі, коли службова особа порушує свої повноваження і використовує організаційно-розпорядчі або адміністративно-господарчі функції всупереч інтересам служби для незаконного і безоплатного обертання чужого майна.

Згідно із ч.2 ст.327 КПК України, обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях. Тому особу може бути визнано винною лише за наявності у кримінальній справі таких фактичних даних, які у достатній мірі, однозначно і безсумнівно вказують на вчинення нею злочинного діяння.

Разом з тим, як вбачається з наведених вище фактичних даних по чинній справі, органом досудового слідства не здобуто достатніх доказів на підтвердження наявності у ОСОБА_3 умислу на привласнення майна ДП «Дельта-Лоцман», окрім факту, що це майно ним утримувалось деякий час після звільнення.

ОСОБА_13, як на досудовому слідстві, та і судовому розгляді справи, заперечував такий умисел, доводячи, що здійснював заходи для поновлення на посаді, для роботи за якою йому було надане це майно, робив це законним шляхом і був поновлений на ній за рішенням суду.

Підтверджені також і його доводи про тривалу хворобу та ремонт ноутбуку, за який він ніс матеріальну відповідальність і повинен був тримати його у справному стані.

Також ним не вчинено жодних дій по відчуженню майна, тобто розпорядження ним на власний розсуд.

Все це майно було ним повернуте підприємству ще до порушення кримінальної справи.

За таких умов, доведеність по справі злочинного наміру ОСОБА_3 на привласнення майна є сумнівним за недостатністю беззаперечних доказів та з огляду на фактично здійсненні ним дії.

Крім того, ОСОБА_3 інкриміноване обвинувачення - привласнення чужого майна, яке було ввірене особі, шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, яке взагалі не передбачене ч.2 ст.191 КК України. Диспозицією цієї статті не визначено таку ознаку як «майна, яке було ввірене особі».

Більш того, при зловживанні службовим становищем, службова особа може привласнювати чуже майно, відносно якого вона має право оперативного управління, а не стосовно того, яке їй було ввірене.

Не зрозумілим є також і посилання в обвинуваченні на вчинення ОСОБА_3 дій всупереч інтересам служби та зловживання службовим становищем. Постанова про притягнення в якості обвинуваченого не містить викладення, яким саме інтересам служби суперечив ОСОБА_3 та, у чому полягало зловживання ним службовим становищем начальника управління автотранспорту підприємства.

Викликає сумнів і те, що до подачі заяви про звільнення, зареєстрованої 20 січня 2010 року, ОСОБА_3 вже мав намір заволодіти вказаним майном, оскільки, насправді, він вважав, що звільнення не буде, його заяву анульовано, конфлікт влагоджено.

Про теж повідомив суду і свідок ОСОБА_10, а саме, що при ознайомленні з наказом ОСОБА_3 був з ним не згоден, відмовився отримати його копію та трудову книжку, про що було складено належний акт.

З урахуванням всіх вище зазначених сумнівів щодо доведеності обвинувачення, а також, що по кримінальній справі вичерпані всі можливості збирання додаткових доказів для їх усунення, ці сумніви відповідно до ст.19 Конституції України мають тлумачить на користь підсудного.

Тому, висновок районного суду про відсутність у діях ОСОБА_3 складу злочину, передбаченого ч.2 ст.191 КК України є належним, а виправдання його - законним.

Підстав для скасування оскаржуваного вироку, про що просить апелянт, колегія суддів не вбачає.

Доводи в апеляції про однобічність судового слідства не відповідають дійсності, оскільки, як вбачається із змісту протоколу судового засідання, судом не допущено порушень принципу змагальності сторін чи обмеження їх прав щодо надання та дослідження доказів як на підтвердження винуватості, так і на її спростування. Судом проведено перевірку щодо всіх обставин події інкримінованих ОСОБА_3 дій та версій захисту про відсутніх у цих діях кримінальних ознак.

Посилання на неповноту судового розгляду також безпідставні, оскільки стороною обвинувачення в судовому засіданні не заявлялось клопотань про доповнення слідства, в задоволенні яких судом було відмовлено. По справі зясовано та досліджено усі обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному процесі.

Доводи про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи не мають підгрунття, оскільки з обєктивних даних, що містяться в поясненнях допитаних осіб та письмових матеріалах справи, не вбачається жодних ознак прояву підсудним наміру привласнити майно, або вчинення ним конкретних дій на реалізацію такого наміру. Рішення суду ґрунтується на сукупності перевірених доказів, є неупередженим, а доводи суду повністю виправдовують ОСОБА_3 внаслідок обєктивного аналізу наявних доказів.

Твердження в апеляції, що суд надав неправильну оцінку поясненням свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6 і ОСОБА_8 є не вірними, тому як ці свідки лише констатували факти своїх звернень по телефону до ОСОБА_3 з нагадуванням повернути майно і жоден з них не надав свідчень, що останній категорично відмовився його повертати, чи хоча б відмовлявся розмовляти з цього приводу. Навпаки, пояснював, що хворіє, та про знаходження ноутбуку у ремонті. До того ж, на той час ОСОБА_9 вже звернувся до суду з позовом про поновлення на роботі, що також свідчить про відсутність в нього умислу на привласнення майна підприємства, з яким він мав намір продовжувати трудові відносини.

Доводи про те, що ОСОБА_3 не перебував на стаціонарному лікуванні, а також не ремонтував мобільний телефон та флеш-пам'ять і тому мав змогу повернути їх значно раніше, ніж був викликаний до прокуратури, не є такими, що заслуговують на увагу, оскільки за станом здоровя ОСОБА_3 був полишений такої можливості. Крім того, ці обставини, як вже зазначалось, не були єдиними причинами неповернення майна.

Посилання на те, що ні досудовому слідству, ні суду не надано доказів перебування ОСОБА_3 на лікуванні, а ноутбуку - у ремонті є не істотними, тому як ці докази витребувані апеляційним судом (листи непрацездатності та довідка про заміну відео-карти у ноутбуку) і досліджені в апеляційному судовому слідстві. Той факт, що довідка про ремонт та пояснення з цього приводу свідка ОСОБА_14 мають певні суперечності та розбіжності, не виключає дійсність ремонту ноутбуку, про що неодноразово заявляв сам ОСОБА_3 та підтвердили свідки - працівники ДП «Дельта-Лоцман», що при огляді повернутого ноутбуку було видно явні сліди його вскривання, без чого неможливою була б заміна відео-карти.

Доводи про те, що майно повернуте лише після виклику ОСОБА_3 до прокуратури, тобто з метою уникнути відповідальності за вчинений злочин, не є істотними, тому як це повернення, навпаки, свідчить про намір владнати претензії підприємства без порушення кримінальної справи, яке ОСОБА_3 вважав полишеним сенсу.

Твердження в апеляції про неодноразову зміну ОСОБА_3 своїх пояснень про причини неповернення майна та перекручування ним фактів, також не може бути доказом винуватості підсудного, оскільки є його процесуальним правом та позицією захисту. До того ж, колегія суддів не вбачає істотних суперечностей у поясненнях ОСОБА_3, який протягом всього розслідування фактично давав аналогічні пояснення, від них не відмовлявся і інші доводи неповернення майна, окрім зазначених вище, не наводив.

Полишені підстав і посилання на відсутність обґрунтування висновку суду у вироку щодо невинуватості підсудного, оскільки як вбачається із змісту мотивувальної частини вироку, суд, відповідно до вимог ч.5 ст.334 КПК України, виклав у ній підстави для виправдання підсудного із зазначенням мотивів, з яких він відкинув докази обвинувачення.

За таких обставин, всі апеляційні доводи колегією суддів визнані такими, що не підлягають задоволенню.

Вирок суду 1-ї інстанції, як постановлений з дотриманням вимог ст.ст.323,324 КПК України, має бути залишено без зміни.

З урахуванням викладеного, керуючись ст.ст.365,366 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляцію помічника Миколаївського транспортного прокурора залишити без задоволення, а виправдувальний вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 липня 2011 року у відношенні ОСОБА_3 - без зміни.

Головуюча

Судді: