АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА

Справа №11кп/796/29/2016 Головуючий в першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:
- головуючого судді ОСОБА_2
- суддів ОСОБА_3
ОСОБА_4
- при секретарі ОСОБА_5
- з участю прокурора ОСОБА_6
- обвинувачених ОСОБА_7
ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві кримінальне провадження №0004286 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_8 , захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_9 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 23 листопада 2015 року щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , згідно з яким:

- ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Києва, громадянин України, з неповною середньою освітою, не працюючий, не одружений, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , без постійного місця проживання, раніше судимий: 1) 09.12.2002 року вироком Деснянського районного суду м. Києва за ст. ст. 185 ч. 2, 185 ч. 3 КК України із застосуванням ст. 70 КК України на 3 роки позбавлення волі; 2) 15.06.2005 року вироком Деснянського районного суду м. Києва за ст. 185 ч. 2 КК України, із застосуванням ст. 71 КК України на 2 роки 6 місяців позбавлення волі; 3) 14.08.2008 року вироком Деснянського районного суду м. Києва за ст. 309 ч. 1 КК України на 6 місяців арешту; 4) 02.04.2009 року вироком Київського районного суду м. Донецька за ст. 309 ч. 2 КК України на 2 роки 2 місяці позбавлення волі; 5) 21.05.2015 року вироком Деснянського районного суду м. Києва за ст. 185 ч. 2 КК України на 2 роки позбавлення волі,
- визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 15 та ч. 3 ст. 185 КК України та йому призначене покарання: за ч. 2 ст. 15 та ч. 3 ст. 185 КК України у виді 3 років 3 місяців позбавлення волі; за ч. 2 ст. 185 КК України - у виді 3 років позбавлення волі. На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення більш суворим покаранням менш суворого ОСОБА_7 визначено остаточне покарання у виді 3 років 3 місяців позбавлення волі. На підставі ст. 70 ч. 4 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення більш суворим покаранням, призначеним цим вироком у виді 3 років 3 місяців позбавлення волі, менш суворого покарання, призначеного вироком Деснянського районного суду м. Києва від 21 травня 2015 року у виді 2 років позбавлення волі ОСОБА_7 остаточно визначено покарання у виді 3 років 3 місяців позбавлення волі;

- ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець м. Пржевальськ Киргизстану, громадянин України, з неповною вищою освітою, не працюючий, розлучений, який має неповнолітню дитину, ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимий: 1) 21.08.1998 року вироком Харківського районного суду м. Києва за ст. 142 ч. 3 КК України на 7 років позбавлення волі з конфіскацією майна; 2) 20.02.2012 року вироком Деснянського районного суду м. Києва за ст. ст. 15 ч. 2, 185 ч. 2 КК України на 3 роки позбавлення волі із застосуванням ст. 75 КК України з випробуванням та іспитовим строком на 3 роки; 3) 03.10.2012 року вироком Деснянського районного суду м. Києва за ст. 185 ч. 2 КК України на 1 рік 6 місяців позбавлення волі із застосуванням ст. 71 КК України на 3 роки 6 місяців позбавлення волі, звільнений 26 червня 2014 року з місць позбавлення волі відповідно до ухвали Березанського міського суду Київської області від 18.06.2014 року на підставі ст. 2 Закону України «Про амністію у 2014 році» від 08.04.2014 року,
- визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 та ч. 3 ст. 185 КК України, та йому призначене покарання за цей злочин у виді 3 років позбавлення волі.

Також цим вироком стягнуті з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 процесуальні витрати у розмірі 982 гривні 08 копійок в доход держави за проведення судово-дактилоскопічних експертиз в дольовому порядку по 491 гривні 04 копійки з кожного та задоволений цивільний позов потерпілої ОСОБА_10 про стягнення з ОСОБА_7 на відшкодування завданої злочином матеріальної шкоди у розмірі 20.000 гривень та на відшкодування моральної шкоди у розмірі 10.000 гривень, -

В С Т А Н О В И Л А:

Згідно з вироком суду першої інстанції, обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 визнані винуватими у вчиненні корисливих злочинів за таких обставин.

Так, 24.03.2015 року, приблизно о 22 годині 30 хвилин, ОСОБА_7 знаходився в приміщенні квартири АДРЕСА_3 в гостях у знайомої ОСОБА_10 , де з дозволу останньої мав залишитись на ніч. При цьому у ОСОБА_7 виник злочинний умисел, направлений на повторне таємне викрадення чужого майна, що належало ОСОБА_10 . Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_7 , скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, знаходячись в приміщенні зазначеної квартири, діючи таємно та повторно, викрав чуже майно, що належало потерпілій, а саме: монітор, системний блок, клавіатуру та музичні колонки, загальною вартістю 1.000 грн., електричну м`ясорубку, вартістю 710 грн., блендер, вартістю 700 грн., грошові кошти у розмірі 5.000 грн., мікрофон, вартістю 300 грн., та інструменти, загальною вартістю 5.000 грн., а всього, викрав належне ОСОБА_10 майно на загальну суму 21.710 грн., після чого з місця вчинення злочину з викраденим майном зник та розпорядився викраденим на власний розсуд, спричинивши потерпілій матеріальну шкоду на зазначену суму.

Крім того, 20.04.2015 року, приблизно о 01 годині 15 хвилин, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , знаходячись по АДРЕСА_4 , вступили між собою в попередню змову з метою повторного таємного викрадення чужого майна з кіоску «Електротовари».

Реалізуючи спільний злочинний умисел, направлений на повторне таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_7 , використовуючи викрутку, яку мав при собі, розбив скло у зазначеному кіоску, після чого проник в його приміщення, а ОСОБА_8 знаходився біля кіоску та спостерігав за оточуючою обстановкою з метою попередження ОСОБА_7 про появу можливої небезпеки.

Після проникнення у вказане приміщення, ОСОБА_7 став передавати ОСОБА_8 чуже майно, що належало потерпілому ОСОБА_11 , а саме: 3 комплекти по 2шт. автомобільних тканинних килимків, вартістю по 300 грн. кожен; 1 комплект з 4-х автомобільних гумових килимків, вартістю 450 грн. кожен та автомобільний блок управління газової системи, вартістю 1.500 грн., а всього на загальну суму 2.850 грн., після чого ОСОБА_8 поклав вказане майно до багажного відділення автомобіля таксі, на якому обвинувачені приїхали на зазначене місце події з метою вчинення крадіжки.

Також, продовжуючи свої злочинні дії, ОСОБА_7 , залишаючись в приміщенні кіоску, від`єднав та перемістив до розбитого вікна кіоску, приготувавши для виносу, і інше майно, що належало потерпілому ОСОБА_11 , а саме: телевізор «Хонда», вартістю 3.000 грн., 6 комплектів автомобільних чохлів для сидінь, вартістю по 350 грн. кожен, а всього на загальну суму 5.100 грн.

Однак, виконавши всі дії, які ОСОБА_7 та ОСОБА_8 вважали необхідними для доведення злочину до кінця, злочин не було закінчено з причин, що не залежали від їх волі, оскільки обвинувачені були затримані працівниками міліції, при цьому ОСОБА_7 в приміщенні кіоску «Електротовари», а ОСОБА_8 неподалік кіоску біля автомобіля, на якому вони приїхали на місце події з метою вчинення крадіжки.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 , не оспорюючи фактичні обставини справи, доведеність своєї винуватості в інкримінованому йому злочині та юридичну кваліфікацію своїх злочинних дій, просить вирок суду щодо нього змінити з застосуванням положень ст. ст. 75, 76 КК України та відстрочити виконання вироку з іспитовим строком 3 роки.
При цьому апелянт зазначає, що судом першої інстанції не були у достатній мірі враховані обставини, що пом`якшують покарання, та належними чином не розглянуті дані про особу обвинуваченого, зокрема незадовільний стан його здоров`я, необхідність лікування, в тому числі і здійснення операції, що є неможливим в місцях позбавлення волі, а також позитивні характеристики ОСОБА_8 та наявність постійного місця проживання.
Крім того, для підтвердження своїх доводів обвинувачений просив провести йому медичне обстеження та призначити судово-медичну експертизу.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_9 у своїй апеляційній скарзі, не оспорюючи фактичні обставини справи та доведеність винуватості у висунутому обвинуваченні, також ставить питання про зміну ухваленого у провадженні вироку та просить пом`якшити його підзахисному визначене судом першої інстанції покарання, вважаючи його надто суворим та таким, що не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, а відтак таким, що не спрямоване на виправлення та перевиховання ОСОБА_7 .
При цьому апелянт зазначає, що судом першої інстанції не було належним чином враховано, що ОСОБА_7 вчинив злочини у зв`язку з тяжким матеріальним становищем, щиро розкаявся та зробив для себе відповідні висновки.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення обвинувачених, які підтримали подані апеляційні скарги; пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_8 та захисника обвинуваченого ОСОБА_7 ; провівши судові дебати та надавши обвинуваченим останнє слово; перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів уважає, що подані по справі апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні ним повторного таємного викрадення чужого майна, а також винуватості ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у скоєнні закінченого замаху та повторне таємне викрадення чужого майна, вчиненого за попередньою змовою групою осіб з проникненням у приміщення, за обставин, викладених у вироку; про юридичну кваліфікацію дій обвинувачених є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені представленими сторонами провадження доказами, які досліджувались за згодою усіх учасників провадження в порядку, передбаченому ст. 349 КПК України.
При цьому, суд першої інстанції, з`ясувавши правильне розуміння ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та іншими учасниками провадження змісту фактичних обставин справи за відсутністю сумнівів у добровільності та істинності їх позиції, в тому числі і обвинувачених, які повністю визнали себе винуватими у інкримінованих їм правопорушеннях, роз`яснив всім учасникам судового розгляду, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці обставини.
Будь-яких порушень при вирішенні судом першої інстанції цих питань колегією суддів не встановлено, а тому фактичні обставини справи, доведеність винуватості ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в інкримінованих їм кримінальних правопорушеннях, юридична кваліфікація їх дій не є предметом апеляційного розгляду, та колегією суддів не перевіряються, оскільки не оспорюються будь-ким із учасників провадження.

Що ж стосується апеляційних вимог про суворість призначеного обвинуваченим покарання, колегія суддів приходить до таких висновків.

Всупереч доводам апеляційних скарг, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_7 та ОСОБА_8 покарання, врахувавши згідно із ст. 65 КК України ступінь тяжкості вчинених обвинуваченими кримінальних правопорушень, у тому числі і того, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, дані про особу ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які неодноразово притягувались до кримінальної відповідальності, у тому числі і за скоєння злочинів проти власності, мають непогашені та незняті судимості, не займались суспільно-корисною працею, дійшов обґрунтованого висновку про те, що обвинувачені на шлях виправлення не стали та схильні до протиправної поведінки та скоєння кримінальних правопорушень, а відтак їх виправлення та перевиховання неможливе без ізоляції від суспільства.

Крім того, оцінивши інші дані, що характеризують обвинувачених, зокрема стосовно ОСОБА_8 позитивну характеристику за місцем відбування покарання за попереднім вироком, наявність на утриманні неповнолітньої дитини та ряду тяжких захворювань, а також обставину, що пом`якшує покарання обвинувачених, їх щире каяття, суд першої інстанції обґрунтовано визначив ОСОБА_8 фактично мінімальне покарання, передбачене санкцією ч. 3 ст. 185 КК України, а ОСОБА_7 , з огляду на кількість епізодів злочинної діяльності та необхідності призначення йому покарання і на підставі ч. 4 ст. 70 КК України на термін, фактично наближений до мінімального розміру покарання за ч. 3 ст. 185 КК України, застосувавши до обвинуваченого принцип поглинення покарань, а не інший, більш суворий принцип складання чи часткового складання покарань.
При цьому судом першої інстанції при визначені строку покарання були враховані усі обставини, на які є посилання в апеляційних скаргах.
І саме таке покарання за своїм видом і розміром є справедливим та необхідним для виправлення і перевиховання обвинувачених, попередження нових злочинів, а тому колегія суддів не вбачає підстав для пом`якшення покарання ОСОБА_7 та для застосування до ОСОБА_8 положень ст. ст. 75, 76 КК України.

Що ж стосується доводів ОСОБА_8 про необхідність його звільнення через необхідність проведення відповідного адекватного лікування та оперативного втручання, то ці обставини також не можуть бути визнані підставами для задоволення його апеляційної скарги, у тому числі і з огляду на те, що вони не знайшли свого підтвердження та були спростовані відомостями про надання обвинуваченому усього необхідного йому лікування.

Будь-яких інших передбачених законом безумовних підстав для зміни чи скасування постановленого по справі судового рішення відносно обвинувачених колегією суддів не встановлено, а тому апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції змін.

Разом з тим, приймаючи до уваги, що обвинувачені у цьому кримінальному провадженні певний термін перебували під вартою під час досудового розслідування та судового розгляду у суді першої інстанції, а саме з 20.04 2015 року, колегія суддів, в порядку ч. 2 ст. 404 КПК України, відповідно до положень ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону України від 26 листопада 2015 року «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання», вважає необхідним зарахувати ОСОБА_7 та ОСОБА_8 строк попереднього ув`язнення з 20.04.2015 року по 20.01.2016 року у строк покарання із розрахунку, що 1 день попереднього ув`язнення дорівнює 2 дням позбавлення волі.

З огляду на наведене та керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 , захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 23 листопада 2015 року щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 України без змін.

В порядку ч. 2 ст. 404 КПК України, відповідно до положень ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону України від 26 листопада 2015 року «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання», зарахувати ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , кожному, строк попереднього ув`язнення з 20.04.2015 року по 20.01.2016 року у строк покарання із розрахунку, що 1 день попереднього ув`язнення дорівнює 2 дням позбавлення волі.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом 3 місяців з моменту проголошення, а засудженими, які утримуються під вартою, - у той же строк з моменту вручення їм копії ухвали.

Головуючий суддя ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4