ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
5-2104кМ15 У х в а л а
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 листопада 2015 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду
цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_4 , з участю прокурора ОСОБА_5 , захисника засудженого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 5-2104КМ15 за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на вирок Буського районного суду Львівської області від 24 липня 2014 року та на вирок Апеляційного суду Львівської області від 30 січня 2015 року, ?
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Буського районного суду Львівської області від 24 липня 2014 року

ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
громадянина України,
уродженця села Старобичево
Мукачівського району Закарпатської
області, жителя

АДРЕСА_1 ,
раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, та, із застосуванням ст. 69 КК України, призначено за вказаною нормою кримінального закону покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.
Цим же вироком засуджено ОСОБА_8 , щодо якого судові рішення не оскаржуються.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_6 і ОСОБА_8 на користь потерпілого ОСОБА_9 1969 гривень 50 копійок у рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 20000 гривень відшкодування моральної шкоди;
Вироком вирішено питання про речові докази.
За вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні розбійного нападу за наступних обставин.
29 січня 2014 року, близько 04 години 15 хвилин, у вагоні № 4 електропоїзда № 6384 сполученням «Красне Здолбунів» на перегоні «Красне Ожидів» Державного територіально-галузевого об`єднання «Львівська залізниця», ОСОБА_6 і ОСОБА_8 , обидва будучи у стані алкогольного сп`яніння, за попередньою змовою групою осіб, з метою заволодіння майном ОСОБА_9 , 1949 року народження, вчинили на нього напад з застосуванням насильства, небезпечного для життя і здоров`я. При цьому засуджені нанесли ОСОБА_9 ряд ударів руками та ногами по голові, обличчю та грудній клітинні, від чого потерпілий знепритомнів. У подальшому ОСОБА_6 і ОСОБА_8 заволоділи майном ОСОБА_9 загальною вартістю 3379 гривень 50 копійок, завдавши матеріальної шкоди на вказану суму.
Вироком колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Львівської області від 30 січня 2015 року вирок Буського районного суду Львівської області від 24 липня 2014 року щодо обох засуджених у частині призначення покарання скасовано. ОСОБА_6 та ОСОБА_8 визнано винуватими у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, та кожному призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією всього майна, яке є їх власністю. У решті вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
У касаційній скарзі захисник засудженого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, порушує питання про скасування судових рішень, закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_6 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України за відсутністю у його діях складу кримінального правопорушення та відмову у задоволенні цивільного позову потерпілого у частині стягнення з ОСОБА_6 відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

В обґрунтування своїх вимог захисник посилається на недопустимість доказів, на яких ґрунтуються висновки судів обох інстанцій про участь ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення. Як зазначає автор скарги, протокол огляду місця події від 29 січня 2014 року, дані якого покладено в основу судових рішень, оформлений з істотними порушеннями права на захист і містить недостовірні відомості про добровільну видачу ОСОБА_6 викрадених у потерпілого речей, оскільки насправді такі речі були вилучені раніше у результаті обшуку. Захисник звертає увагу, що даний протокол не підписаний адвокатом, зазначеним у ньому як захисник ОСОБА_6 , а підпис самого засудженого не відповідає його внутрішній волі та не відображає дійсних намірів з огляду на те, що ОСОБА_6 не володіє навиками читання і письма і не міг прочитати цей документ. Вказує автор скарги і на незаконність пред`явлення ОСОБА_9 ОСОБА_6 для впізнання, оскільки пред`явлені потерпілому особи мали різкі відмінності у зовнішності, одязі та у відповідному протоколі не конкретизовано ознак, за якими ОСОБА_9 впізнав засудженого. Враховуючи викладене, на думку захисника, вчинення ОСОБА_6 розбою за попередньою змовою з ОСОБА_8 належними і допустимими доказами не доведено.

Крім цього, автор скарги вважає необґрунтованим врахування судами як обставини, що обтяжує покарання, скоєння ОСОБА_6 кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння, оскільки ця обставина не підтверджена медичними документами. Веде захисник мову і про безпідставність задоволення судом цивільного позову потерпілого, вказуючи про невідповідність поданої ним позовної заяви вимогам ст. 119 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який просив залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає за необхідне задовольнити касаційну скаргу частково.

Доводи захисту про вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_8 самостійно та непричетність до нього ОСОБА_6 не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження.
Перевіряючи аналогічні доводи у ході судового слідства, суд першої інстанції зробив детальний аналіз поданих сторонами доказів в їх сукупності і взаємозв`язку, на підставі чого обґрунтовано спростував відповідні доводи і дійшов правильних висновків про вчинення ОСОБА_6 розбійного нападу за попередньою змовою з ОСОБА_8 .
Мотивуючи свої висновки, суд послався на послідовні показання потерпілого ОСОБА_9 у судовому засіданні, а також під час пред`явлення особи для впізнання, слідчого експерименту та одночасних допитів з обома засудженими, про те, що у нападі на нього брали участь і ОСОБА_8 , і ОСОБА_6 , які нанесли йому численні удари руками і ногами по голові, обличчю і тулубу, від чого він знепритомнів, та заволоділи належними потерпілому грошима, двома дорожніми сумками з особистим майном і телевізором, упакованим у картонну коробку. При цьому потерпілий наголошував, що після нанесення перших ударів ОСОБА_8 незрозумілою йому мовою дав вказівку ОСОБА_6 та іншій особі, обвинувачення якій у даному кримінальному провадженні не висувалося. Після цього, як зазначав ОСОБА_9 , названі особи приєдналися до нападу (т. 1, а. с. 80-86, 181-202).
Як убачається з матеріалів судового провадження і технічного запису процесу, потерпілий ОСОБА_9 раніше з ОСОБА_6 знайомий не був, підстав обмовляти його не мав, перед початком допиту судом відповідно до вимог ст. ст. 352, 353 КПК України приводився до присяги, попереджувався про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання.
Протоколу пред`явлення ОСОБА_6 потерпілому для впізнання суд дав належну оцінку, у тому числі з точки зору законності проведення відповідної процесуальної дії. При цьому порушень вимог ст. 228 КПК України судом, наслідком яких була б недопустимість доказів, одержаних у результаті відповідної процесуальної дії, не встановлено і колегія суддів таких порушень не вбачає. Всупереч доводам касаційної скарги, відповідно до протоколу пред`явлення для впізнання з фототаблицями, ОСОБА_9 чітко вказав ознаки, за якими впізнав ОСОБА_6 риси обличчя, зріст і статуру, а пред`явлені потерпілому особи не мали різких відмінностей у віці, зовнішності та одязі (т. 1, а. с. 80-86).
Враховуючи викладене, дані протоколу пред`явлення ОСОБА_6 для впізнання обґрунтовано покладені в основу судових рішень як допустимі і достовірні докази.
Крім цього, свідчення потерпілого про участь у кримінальному правопорушенні ОСОБА_6 узгоджувалися з показаннями у судовому засіданні свідків машиніста електропоїзда ОСОБА_10 , помічника машиніста ОСОБА_11 і монтера Бродівської дистанції колії ОСОБА_12 , зі свідчень яких вбачалося, що засуджені, які сіли у вагон без жодних речей, після побиття ОСОБА_9 разом зійшли з поїзда з двома сумками і картонною коробкою.
Повідомлені потерпілим обставини застосування щодо нього насильства об`єктивно підтверджені даними дослідженого судом висновку судово-медичної експертизи № 201 від 05 лютого 2014 року та показаннями у судовому засіданні експерта ОСОБА_13 про виявлення у ОСОБА_9 легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я у виді перелому кісток носа, численних синців і саден в області голови, обличчя і ніг, що могли утворитися 29 січня 2014 року від дії тупих предметів, можливо, ударів руками і ногами (т. 1, а. с. 174-175).
У своїх показаннях у судовому засіданні ОСОБА_8 підтверджував нанесення ним особисто лише двох ударів потерпілому в обличчя, однак за результатами судово-медичного обстеження у ОСОБА_9 виявлено значно більшу кількість тілесних ушкоджень, що підтверджує об`єктивність пояснень потерпілого про кількість осіб, які наносили йому тілесні ушкодження.
Доводи касаційної скарги про відсутність у діях ОСОБА_6 ознак співучасті у злочині не ґрунтуються на вимогах закону України про кримінальну відповідальність.
Відповідно до встановлених судом фактичних обставин кримінального провадження, ОСОБА_6 спільно та узгоджено з ОСОБА_8 вчинив частину обсягу дій для реалізації спільного умислу на заволодіння майном потерпілого. Наведене, у сукупності з показаннями ОСОБА_9 про надання ОСОБА_14 вказівки ОСОБА_6 приєднуватися до нападу, з достатньою переконливістю свідчило про досягнення між засудженими до початку спільних злочинних дій відповідної домовленості, що згідно з ч. 2 ст. 28 КК України утворює юридичні ознаки вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб.
Колегія суддів суду касаційної інстанції у ході перевірки доводів касаційної скарги захисника вважає обґрунтованими висновки суду про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні розбійного нападу за попередньою змовою з ОСОБА_15 та правильною кваліфікацію його дій за ч. 2 ст. 187 КК України.
Разом з тим, слушними є доводи захисника про недопустимість, як джерела доказів, даних протоколу огляду місця події від 29 січня 2014 року, якими обґрунтовано судові рішення.
Як зазначено у відповідному протоколі, ОСОБА_6 прибув до лінійного відділу на станції Львів УМВС України на Львівській залізниці з метою видачі викрадених у невідомого громадянина речей та добровільно видав дорожню сумку і картонну коробку з телевізором (т. 1, а. с. 9).
Однак допитані у судовому засіданні засуджені ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , свідки ОСОБА_16 та ОСОБА_17 категорично заперечили вказані у протоколі обставини і стверджували, що вранці 29 січня 2014 року працівники міліції знайшли викрадені речі у них вдома, фактично у результаті несанкціонованого огляду житла, після чого доставили засуджених до лінійного відділу та оформили вилучення майна як добровільну видачу у ході огляду місця події.
Зазначені обставини, як і невідповідність підпису ОСОБА_6 у протоколі його внутрішній волі з огляду на неможливість прочитання ним процесуального документа через невміння читати і писати, жодними належними і допустимими доказами не спростовані.
Крім цього, згідно з відповідним протоколом в огляді місця події брав участь адвокат ОСОБА_18 як захисник ОСОБА_6 , проте підпис названого захисника у протоколі відсутній.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вилучення у ОСОБА_6 та ОСОБА_8 предметів злочину у ході огляду місця події проведено у незаконний спосіб, з порушенням права на захист, а тому дані цього протоколу не можуть вважатися допустимими доказами.
З урахуванням наведеного, з судових рішень підлягає виключенню посилання як на докази на дані протоколу огляду місця події від 29 січня 2014 року про вилучення у ОСОБА_6 і ОСОБА_8 частини викраденого майна.
Виключення з вироку вказаного джерела доказів не впливає на законність і обґрунтованість висновків суду про винуватість засуджених у вчиненні кримінального правопорушення за наведених у вироках обставин, що поза розумним сумнівом підтверджено сукупністю інших належних, допустимих і достатніх доказів.
Не можуть вважатися обґрунтованими доводи касаційної скарги про безпідставність урахування судом як обставини, що обтяжує покарання, вчинення ОСОБА_6 злочину у стані алкогольного сп`яніння. Такий стан засудженого у момент нападу на ОСОБА_9 встановлено судом на підставі послідовних показань самих засуджених у судовому засіданні та під час одночасних допитів з потерпілим про спільне вживання ними спиртних напоїв перед скоєнням кримінального правопорушення.
Вирішення судом питання про відшкодування потерпілому завданої кримінальним правопорушенням матеріальної і моральної шкоди відповідає вимогам ст. ст. 1166-1168 Цивільного кодексу України.
Всупереч доводам касаційної скарги, позовна заява ОСОБА_9 не містила таких невідповідностей вимогам ст. ст. 128 КПК України, ст. 119 ЦПК України, які б перешкоджали її розгляду по суті у кримінальному провадженні та могли бути підставами для скасування або зміни судових рішень у частині вирішення цивільного позову (т. 1, а. с. 239-240).
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які могли б бути підставами для скасування вироків обох судових інстанцій, з матеріалів кримінального провадження і касаційної скарги не вбачається.
Керуючись 433, 434, 436, 438 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 задовольнити частково.
За доводами касаційної скарги та у порядку ч. 2 ст. 433 КПК України вирок Буського районного суду Львівської області від 24 липня 2014 року та на вирок Апеляційного суду Львівської області від 30 січня 2015 року щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_8 змінити.
Виключити з судових рішень посилання, як на докази, на дані протоколу огляду місця події від 29 січня 2014 року, у ході якого у ОСОБА_6 і ОСОБА_8 було вилучено викрадене майно.
У решті судові рішення залишити без зміни.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3 .