Справа № 209/59/15-к
Провадження № 1-кп/209/94/15
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2015 року Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участі секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпродзержинську кримінальне провадження відносно обвинуваченого у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 172 ч.1 Кримінального кодексу України,

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпродзержинська, українця, громадяниеа України, працюючого ПП, одруженого, освіта вища, проживаючого та зареєстрованого у АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська знаходиться кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 у скоєнні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 172 КК України.

Відповідно до обвинувального акту ОСОБА_4 обвинувачується тому, "що фізична особа - підприємець ОСОБА_4 (код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ), будучи суб`єктом трудових відносин, який наділений правом прийому та звільнення з роботи, на якого законодавством України покладено обов`язок дотримання трудового законодавства, тобто являючись особою, що наділена адміністративно-господарчими функціями, будучи відповідальним за оформлення трудових відносин з найманими працівниками, діючи умисно, протиправно, грубо порушуючи вимоги ст. ст. 43, 46 Конституції України, ст. ст. 21, 24, 24-1, 97 ч.5, 253, 254 Кодексу Законів про працю України, ст.ст. 1, 4, 21, 35 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», ст.ст. 11, 14, 72, 113 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», ст. 15 ч.3, ст.30 ч.2 Закону України «Про оплату праці», в період 2013-2014 років допустив грубе порушення законодавства про працю при наступних обставинах:

Так, у відповідності до ч.1, ч.4 ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя роботою, яку він вільно обирає чи на котру вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні та здорові умови роботи, на заробітну плату, не нижчу, ніж установлену законом.

У відповідності до ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, який включає в себе право на забезпечення їх у випадку повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з причин, що від них не залежать, а також в старості та інших випадках, що передбачені законом.

В ч.1, ч.4 ст. 4 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» вказано, що страхуванню на випадок безробіття підлягають особи, які працюють на умовах трудового договору (контракту), включаючи тих, які проходять альтернативну (невійськову) службу, а також тих, які працюють неповний робочий день або неповний робочий тиждень, чи на інших підставах, що передбачені законодавством про працю. Особа набуває статус застрахованої особи з дня укладення трудового договору, з цього дня починається сплата трудових внесків. Сплата страхових внесків припиняється з дня розірвання трудового договору.

В ст. 21 вищевказаного Закону визначено, що страховий стаж обчислюється як сума періодів, на протязі яких особа підлягала страхуванню на випадок безробіття і сплачувала страхові внески особисто або через рахунки роботодавця і роботодавцем.

В ч.2 ст. 35 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» вказано, що роботодавець зобов`язаний: своєчасно та в повному розмірі сплачувати страхові внески; надавати виконавчій дирекції Фонду відомості в установленому порядку про: прийняття на роботу працівників; заробітну плату працівників, використання робочого часу, тощо; сплату страхових внесків у т.ч., застрахованими особами.

Пунктом 1 частини 3 ст. 35 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» визначено, що роботодавець несе відповідальність у відповідності з законодавствам за шкоду, що завдана застрахованим особам внаслідок невиконання чи неналежного виконання обов`язків, визначених ч.2 цієї статті.

Стаття 11 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року визначено, що загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню підлягають: громадяни України, іноземці (якщо інше не передбачено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких дана Верховною Радою України) та особи без громадянства, які працюють на підприємствах, установах, організаціях, створених у відповідності з законодавством України, незалежно від форм власності, виду діяльності та господарювання, в філіалах, представництвах, відділеннях та інших відділених підрозділах цих підприємств організацій, в об`єднаннях громадян, у фізичних осіб суб`єктів підприємницької діяльності та інших осіб (включаючи юридичних осіб та фізичних осіб суб`єктів підприємницької діяльності, які обрали особливий спосіб сплати податків) на умовах трудової угоди (контракту) чи працюють на інших умовах, передбачених законодавством, або виконують роботи на вказаних підприємствах, установах, організаціях або у фізичних осіб за угодами цивільно-правового характеру.

В п.1 ч.1 ст. 14 Закону вказано, що страховиками у відповідності до цього закону є роботодавці: підприємства, установи, організації, створені у відповідності з законодавством України, незалежно від форм власності, виду діяльності та господарювання, об`єднання громадян, профсоюзи, політичні партії ( в тому числі філіали , представництва, відділення та інші окремі підрозділи вказаних підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, профсоюзів, політичних партій, які мають окремий баланс та самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами), фізичні особи суб`єкти підприємницької діяльності та інших осіб (включаючи юридичних осіб та фізичних осіб суб`єктів підприємницької діяльності, які обрали особливий спосіб сплати податків) на умовах трудової угоди (контракту) чи працюють на інших умовах, передбачених законодавством, або виконують роботи на вказаних підприємствах, установах, організаціях або у фізичних осіб за угодами цивільно-правового характеру.

Пунктом 1 частини 1 статті 72 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що джерелами формування засобів Пенсійного Фонду являються страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, окрім частини внесків, яка направляється в Накопичувальний фонд.

Статтею 113 Закону передбачено, що держава створює умови для функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та гарантує дотримання законодавства з метою захисту майнових та інших прав та законних інтересів осіб, відносно здійснення пенсіонних виплат та їх пенсійних активів, які враховуються при накопичувальних пенсійних рахунках.

Згідно ст. 2 КЗпП України та ст. 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» робітники мають право на матеріальне забезпечення в порядку соціального страхування в старості. Аналогічні положення передбачені ст. 256 КЗпП України. Згідно ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» страховий стаж це період, впродовж якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, та за який щомісячно сплачені страхові внески в сумі, що не менша, ніж мінімальний страховий внесок.

Згідно ст. 21 КЗпП України трудовий договір це домовленість між робітником та роботодавцем та власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, згідно якого робітник зобов`язується виконувати роботу, визначену вказаним договором, з підпорядкуванням внутрішньому трудовому розпорядку, а власних підприємства, установи, організації (уповноважений ним орган) або фізична особа зобов`язується сплачувати працівнику заробітну плату та забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, що передбачені законодавством про працю, колективною угодою або згодою сторін, а згідно ч.ч. 3,4 ст. 24 КЗпП України, укладення трудової угоди оформляється наказом або розпорядженням власника чи уповноваженим ним органом про прийом робітника на роботу. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ або розпорядження не були видані, але робітник фактично був допущений до роботи.

Згідно ст. 21 КЗпП України у випадку укладення трудового договору між працівником та фізичною особою,фізична особа зобов`язана в тижневий термін з моменту фактичного допущення працівника до роботи зареєструвати укладений в письмовій формі трудовий договір в державній службі зайнятості за місцем проживання в порядку, що передбачений Міністерством праці та соціальної політики України.

Згідно ч. 8 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» платник єдиного внеску зобов`язаний сплачувати єдиний внеску, нарахований за відповідний базовий період і згідно ч.12 ст. 9 Закону єдиний внесок підлягає оплаті незалежно від фінансового стану платника.

Однак, фізична особа-підприємець ОСОБА_4 , будучи суб`єктом трудових відносин, який наділений правом прийому та звільнення з роботи, на якого законодавством України покладено обов`язок дотримання трудового законодавства, тобто являючись особою, що наділена адміністративно-господарчими функціями, будучи відповідальним за оформлення трудових відносин з найманими працівниками, діючи умисно, протиправно, грубо порушуючи вимоги ст.ст. 43, 46 Конституції України, ст.ст. 21,24,24-1, 97 ч.5, 253,254 Кодексу Законів про працю України, ст.ст. 1, 4, 21, 35 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», ст.ст. 11, 14, 72, 113 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», ст. 15 ч.3, ст.30 ч.2 Закону України «Про оплату праці», в період 2013-2014 років допустив до роботи ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 при цьому не зареєструвавши в установленому законом порядку зі вказаними робітниками трудових договорів в Центрі зайнятості, Управлінні пенсійного фонду України, податкових органах.

В зв`язку з тим, що ОСОБА_4 трудові договори не були зареєстровані в Центрі зайнятості, Управлінні пенсійного фонду України, податкових органах, при подачі звітності, необхідної для утримання із заробітної плати передбачених законом сум в органи Пенсійоного фонду України, вказані працівники на обліку не стояли, вказаний період їм не враховувався при обчисленні трудового стажу, необхідного для досягнення пенсійного віку.

Також, вказані працівники не враховувались в документах звітності в органах Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, органах державної податкової служби, що в свою чергу позбавляло цих робітників права: розраховувати на матеріальну допомогу у випадку професійного захворювання, нещасного випадку або втрати роботи; можливості розрахунку заборгованості по заробітній платі у випадку наявності такої, а також можливості розрахунку даним працівникам розміру щомісячної пенсії, що належить до виплати у разі виходу на пенсію, окрім як мінімального, встановленого законодавством.

Таким чином, фізична особа-підприємець ОСОБА_4 , тобто являючись особою, що наділена адміністративно-господарчими функціями, будучи відповідальною за оформлення трудових відносин з найманими працівниками, будучи орендарем автомобільної стоянки, що розташована по пр. Металургів, 14-а у м. Дніпродзержинську, тобто суб`єктом трудових відносин, котрий наділений правом прийому та звільнення з роботи, на яку законодавством України покладено обов`язок дотримання трудового законодавства, діючи умисно, протиправно, грубо порушуючи вимоги ст.ст. 43, 46 Конституції України, ст.ст. 21, 24, 24-1, 97 ч. 5, 253, 254 Кодексу Законів про працю України, ст.ст. 1, 4, 21, 35 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», ст.ст. 11, 14, 72, 113 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», ст. 15 ч. 3, ст. 30 ч.2 Закону України «Про оплату праці», що передбачають соціальні гарантії працюючих, маючи об`єктивну можливість зареєструвати в передбаченому законом порядку трудові відносини, видати накази про прийняття на роботу працівників, відрахуванням із заробітної плати страхових внесків на загальнообов`язкове пенсійне та соціальне страхування, в період 2013-2014 років, достовірно знаючи, що ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 працюють без зареєстрованих в установленому порядку трудових договорів, маючи об`єктивну можливість оформити трудові відносини в установленому законом порядку, не оформив трудові договори зі вказаними працівниками та не проводив відрахування страхових внесків на загальнообов`язкове страхування у встановленому законом порядку.

Внаслідок вищевказаних дій ОСОБА_4 останнім були грубо порушені проголошені основним законом держави Конституцією України та іншими нормативно-правовими актами України, трудові права працівників, що потягло за собою відсутність соціальних гарантій, втрату трудового стажу, порушення права на відпустки та отримання винагороди за отриману роботу в виді заробітної плати, позбавлення можливості правильного та об`єктивного нарахування пенсії по досягненню пенсійного віку, позбавлення можливості встановлення фактичного розміру належної за виконану роботу винагороди, позбавлення можливості захисту порушених трудових прав у встановленому законом порядку.

Своїми умисними діями, які виразилися в іншому грубому порушенні законодавства про працю, ОСОБА_4 скоїв злочин передюачений ст. 172 ч.1 КК України".

Обвинувачений ОСОБА_4 в судовому засіданні не визнав своєї вини в скоєнні інкримінованого йому кримінального правопорушення. Не заперечував того, що ОСОБА_6 в період 2013-2014 років працював у нього охоронцем на автомобільній стоянці без оформлення трудового договору, але з ним та з іншими працівниками були укладені цивільно-правові договори про виконання ними послуг по охороні, за що гроші виплачувалися після кожної чергової зміни. Стверджує, що між ним та працівниками були не трудові, а цивіільно-правові відносини на виконання певних робіт. У нього працювало два найманих працівника, з якими були оформлені трудові відносини.

Потерпілий ОСОБА_6 в судовому засіданні надав показання про те, що він є пенсіонером по інвалідності з 1998 року. В період 2013 - 2014 років він працював спочатку прибиральником, а потім охоронцем на автомобільній стоянці, розташованій за адресою: АДРЕСА_2 , що належала фізичній особі-підприємцю ОСОБА_4 , без оформлення трудових правовідносин. Через поганий стан його здоров`я він не міг працевлаштуватися на іншу роботу. Басанський при прийомі його на роботу обіцяв оформити з ним трудові відносини, але сказав, що спочатку треба пройти стажування. Охоронцем він працював добу з 08.00 години до 08.00 години наступного дня, а потім три доби був вихідним. В зміну він заступав разом з іншим охоронцем. За зміну йому виплачували 65 грн. Були періоди коли він хворів і на роботу не виходив. В серпні чи вересні 2014 року він підписував якісь договори надані йому Басанським.

Судом також були досліджені документи, що містяться в долученому до судового провадження за клопотанням прокурора досудовому кримінальному провадженні, а також долучені за клопотанням сторони захисту цивільно-правові договори укладені між ПП ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на виконання робіт по сторожуванню, нагляду та прибиранню території автостоянки від 01.01.2013 року та від 01.01.2014 року (а.с.24, 32 т.1), а також акти прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) за період 2013-2014 років (а.с. 25-31, 33-38 т.1), в яких зазначено назви робіт - сторожування, нагляд , прибирання автостоянки та сума оплати.

В процесі розгляду кримінального провадження захисник обвинуваченого - адвокат ОСОБА_5 заявив клопотання про закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_4 обвинуваченого за ч.1 ст. 172 КК України, оскільки набрав чинності закон, яким скасована кримінальна відповідальність за діяння, вчинене особою.

Обвинувачений ОСОБА_4 підтримав клопотання адвоката.

Прокурор залишив вирішення клопотання захисника на розсуд суду.

Суд вважає, що клопотання захисника підлягає задоволенню з наступних підстав .

З 01.01.2015 року вступив в дію Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» від 28.12.2014 р. № 77-YШ. Відповідно до підпункта 1 пункта 3 Роздіду VІІ зазначеного вище Закону, була змінена редакція ст. 41 Кодексу України Про адміністративні правопорушення.

Частина 3 ст.41 Кодексу України про адміністративні правопорушення (в новій редакції) передбачена відповідальність - за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту).
ОСОБА_4 відповідно до обвинувального акту обвинувачувався саме в тому, що вінв період 2013-2014 років допустив до роботи ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 без оформлення трудових відносин в установленому законом порядку, не оформив трудові договори зі вказаними працівниками.

На період складання та затвердження обвинувального акту 31.12.2014 року, в діях ОСОБА_4 вбачалось грубе порушення законодавства про працю, яке заключалося в допуску до роботи без оформлення трудового договору, що підпадало під ознаки кримінального правопорушення, передбаченного ч.1 ст. 172 КК України.

З часу вступу в дію Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» від 28.12.2014 р. № 77-YШ, діяння ОСОБА_4 , що виразилися в допущені до роботи працівників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 без оформлення трудових договорів зі вказаними працівниками, перестали бути кримінальним правопорушенням, та відповідно до ч.3 ст.41 Кодексу України про адміністративні правопорушення, відносяться до адміністративних правопорушень.

Що стосується зазначених в обвинувальному акті порушень ОСОБА_4 вимог нормативних актів відносно сплати страхових внесків на загально-обов`язкове соціальне страхування та пенсійне забезпечення, то відповідальність за них передбачена ст. 212-1 КК України, і такі порушення не є грубим порушенням трудового законодавства, що підпадають під ознаки злочину передбаченого ст. 172 КК України.

Оскільки набрав чинності закон, яким скасована кримінальна відповідальність за діяння інкриміноване ОСОБА_4 , кримінальне провадження відносно нього підлягає закриттю.

На підставі викладеного, керуючись п.4 ч.1 ст. 284 , 372 КПК України,

УХВАЛИВ:

Закрити кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 в скоєнні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 172 КК України, оскільки набрав чинності закон, яким скасована кримінальна відповідальність за діяння, вчинене особою.

Ухвала суду може бути оскаржена учасниками процесу до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська протягом семи днів з моменту її оголошення.

Суддя ОСОБА_1