АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/793/80/16 Справа № 705/3794/15-к Категорія: ч. 3 ст. 286 КК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 січня 2016 року Колегія суддів судової палати в кримінальних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючого суддів при секретарі ОСОБА_2 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5
з участю прокурораОСОБА_6 , ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

захисника ОСОБА_9

потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора відділу прокуратури Черкаської області ОСОБА_6 на вирок Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 23 жовтня 2015 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Бабанка Уманського району Черкаської області, українця, громадянина України, пенсіонера, проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, і йому призначено покарання в виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на три роки; на підставі ст. 75, 76 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням, встановлено йому іспитовий строк на 3 роки та покладено на нього обов`язки, а саме: не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу органу кримінально-виконавчої системи, повідомляти органи кримінально-виконавчої системи про зміну місця проживання, роботи або навчання; стягнуто із ОСОБА_8 до державного бюджету 1 843 грн. 10 коп. витрат за проведення експертизи технічного стану автомобіля та автотехнічної експертизи; вирішена доля речових доказів,

в с т а н о в и л а :
ОСОБА_8 14.02.2015 року, близько 09 год. 30 хв., керуючи автомобілем ВАЗ-2101, д.н.з. НОМЕР_1 , та рухаючись по автодорозі сполученням «Стрий-Тернопіль-Кіровоград-Знам`янка» від міста Кіровоград у напрямку до міста Умань Черкаської області в межах адміністративної території Уманського району Черкаської області, в порушення вимог п.п. 2.3 б та 12.1 Правил дорожнього руху України не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою та відповідно не реагував на її зміну. Під час руху по ділянці дороги, проїзна частина якої була вкрита ожеледицею, він не врахував дорожню обстановку, що склалася, не вибрав безпечну швидкість руху, щоб мати змогу контролювати рух свого автомобіля та безпечно керувати ним, а тому не впорався з керуванням, допустив занос свого автомобіля, виїхав на смугу зустрічного руху та орієнтовано на 553 км+70 м вказаної автодороги вчинив зіткнення з автомобілем «Subaru Forester», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_12 , який рухався у зустрічному напрямку.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди:

- пасажир автомобіля ВАЗ-2101, д.н.з. НОМЕР_1 , потерпіла ОСОБА_13 отримала тілесні ушкодження, від яких померла на місці. Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 59 від 16.02.2015 року смерть ОСОБА_13 настала внаслідок поєднаної травми, що супроводжувалася закритим переломом правої плечової кістки, множинними двобічними переломами ребер з внутрішньогрудинною кровотечею, множинними розривами печінки з внутрішньочеревною кровотечею, яка призвела до знекровлення організму. Вказана травма має причинний зв`язок з настанням смерті;

- пасажир автомобіля ВАЗ-2101, д.н.з. НОМЕР_1 , потерпіла ОСОБА_14 отримала тілесні ушкодження та була доставлена до Уманської ЦРЛ, де цього ж дня померла. Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 60 від 16.02.2015 року, смерть ОСОБА_14 настала внаслідок поєднаної травми, що супроводжувалася забійною раною та крововиливом під м`які покрови голови, закритим уламковим переломом лівої плечової кістки, множинними двобічними переломами ребер з внутрішньогрудинною кровотечею, розривом печінки з внутрішньочеревною кровотечею, двобічним переломом кісток тазу, яка призвела до крововтрати та травматично-геморагічного шоку. Вказана травма має причинний зв`язок з настанням смерті.

Порушення правил безпеки дорожнього руху водієм автомобіля ВАЗ-2101, д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_8 , а саме вимог п.п. 2.3 б та 12.1 Правил дорожнього руху України, знаходиться в причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням наслідків у виді спричинення смерті потерпілих ОСОБА_13 та ОСОБА_14 .

Не погоджуючись з вироком суду першої інстанції, прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі прокурор, не заперечуючи доведеності вини ОСОБА_8 у вчинені інкримінованого йому злочину, вважає вирок суду незаконним та просить вирок Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 23.10.2015 року скасувати через невідповідність призначеного судом покарання тяжкості злочину та особі засудженого внаслідок м`якості, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Просить постановити новий вирок, яким засудити ОСОБА_8 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, та призначити йому покарання у виді 6 (шести) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки. В решті вирок суду просить залишити без змін.

Зазначає, що відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

При цьому апелянт вказує, що обвинуваченому ОСОБА_8 інкриміновано вчинення особливо тяжкого кримінального правопорушення, за яке кримінальним законом передбачено покарання у виді позбавлення волі від 7 років до 12 років з позбавленням права керувати транспортними засобами, тобто особи, які вчинили такий злочин, мають нести суворе покарання.

Однак, на думку апелянта, суд зазначені вимоги закону в достатньому обсязі не врахував та дійшов хибного переконання, що виправлення винного можливе за умови застосування положень ст. 75 КК України без реального відбування покарання, а також судом не в повному обсязі враховано обставини, що істотно впливають на ступінь тяжкості вчиненого злочину та дані про особу обвинуваченого.

Разом з тим, при ухваленні вироку судом першої інстанції щодо обвинуваченого застосовано вимоги ст. 75 КК України і звільнено від відбування призначеного покарання з іспитовим строком, що за наявних обставин справи є недоцільним, зважаючи на суспільну небезпеку кримінального правопорушення та тяжкі наслідки дорожньо-транспортної пригоди, зокрема смерть двох пасажирів.

Крім того, вказує апелянт, суд першої інстанції в порушення вимог п. 8 постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», застосував положення ст. 75 КК України не тільки до основного виду покарання, а й до додаткового покарання, тим самим звільнив ОСОБА_8 від відбування як основного, так і додаткового покарання.

Таким чином, вважає прокурор, суд призначив покарання, яке не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок його м`якості, з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Потерпілі ОСОБА_10 та ОСОБА_11 подали заперечення на апеляційну скаргу прокурора, в якому просять залишити її без задоволення, а вирок суду без змін. На обґрунтування своїх доводів вони посилаються на те, що суд першої інстанції під час розгляду справи та постановлення вироку повно та об`єктивно провів судове слідство; висновки суду, викладені в вироку, відповідають фактичним обставинам справи; суд правильно застосував закон про кримінальну відповідальність, який підлягав застосуванню, а також дотримався норм кримінального процесуального закону під час розгляду справи та постановлення вироку.

В судовому засіданні прокурор підтримав подану ним апеляційну скаргу з мотивів, які в ній наведені. Щодо неправильної вказівки в апеляційній скарзі на вчинений обвинуваченим злочин як на особливо тяжкий пояснила, що це є технічною помилкою.

Обвинувачений та його захисник заперечили проти апеляції прокурора, просили її відхилити. Обвинувачений вказав, що щиро розкаюється у вчиненому. Не заперечує проти позбавлення його права керування транспортними засобами, вказавши, що й сам за кермо ніколи більше не сяде.

Потерпілі, які є донькою та племінником обвинуваченого, просили відхилити скаргу прокурора, залишити оскаржуваний вирок без змін, оскільки обвинувачений відшкодував завдану шкоду, й потерпілі не бажають його реального ув`язнення. Пояснили, що загиблі являються дружиною та сестрою дружини обвинуваченого, й що обвинувачений вже й так достатньо покараний.

За клопотанням прокурора та згодою інших учасників судового розгляду колегією суддів було визнано доцільним дослідити дані, які характеризують особу обвинуваченого. Так, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Бабанка Уманського району Черкаської області, українець, громадянин України, пенсіонер, проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий, у лікаря нарколога та психіатра на обліку не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно. Проживає разом із матір`ю загиблої дружини, здійснює за нею догляд як за особою похилого віку.

Заслухавши доповідача, прокурора, обвинуваченого, захисника, потерпілих, вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, з урахуванням обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є: 1) неповнота судового розгляду; 2) невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження; 3) істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; 4) неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Колегія суддів вбачає, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину, давши його діянню правильну кваліфікацію, призначивши необхідне і достатнє для виправлення особи основне і додаткове покарання з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи обвинуваченого, а також обставин, які обтяжують та пом`якшують покарання.

Зокрема відповідно до вимог ст. 66, 67 КК України, в якості обставин, що пом`якшують покарання, судом вірно враховано, що обвинувачений щиро розкаявся у вчиненому, активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, відшкодував потерпілим матеріальну шкоду, його похилий вік і незадовільний стан його здоров`я, та вірно взято до уваги відсутність обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого. Суд врахував позитивну характеристику обвинуваченого за місцем проживання, а також думки потерпілих про недоцільність призначення йому покарання, пов`язаного з реальним позбавленням волі.

В цьому аспекті колегія суддів, так само як і суд першої інстанції, враховує позицію осіб, які є потерпілими від вчиненого ОСОБА_8 злочину, та подали заперечення проти апеляційної скарги прокурора. За таких обставин колегія суддів не вбачає достатніх підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора в частині необхідності постановлення нового вироку у кримінальному провадженні з призначенням покарання без застосування до обвинуваченого положень ст. 75 КК України з одночасним збільшенням строку покарання у виді позбавлення волі до шести років.

Твердження прокурора про те, що обвинуваченому ОСОБА_8 інкриміновано вчинення особливо тяжкого кримінального правопорушення, за яке законом передбачено покарання у виді позбавлення волі від 7 років до 12 років з позбавленням права керувати транспортними засобами, є помилковими та не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки санкція ч. 3 ст. 286 КК України передбачає покарання у виді позбавленням волі на строк від п`яти до десяти років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років. Тобто згідно з ч. 4 ст. 12 КК України злочин, вчинений ОСОБА_8 , відноситься до категорії тяжких.

Кваліфікація судом першої інстанції дій обвинуваченого ОСОБА_8 за ч. 3 ст. 286 КК України є вірною і ніким з учасників процесу не оспорюється. Тому посилання прокурора на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості є необґрунтованими.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора щодо м`якості призначеного обвинуваченому ОСОБА_8 покарання не підлягає задоволенню, оскільки при призначенні покарання суд першої інстанції вірно врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання.

Разом з тим, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність є підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту.

Згідно з вимогами ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Відповідно до положень п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», частиною 1 статті 75 КК України передбачено звільнення від відбування покарання з випробуванням тільки тих осіб, які засуджуються до виправних робіт, службового обмеження (для військовослужбовців), обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, тобто лише щодо основного покарання, що має бути належним чином вмотивовано у вироку. Звільнення від відбування призначеного судом додаткового покарання за цією нормою закону не допускається.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що судом першої інстанції за ч. 3 ст. 286 КК України ОСОБА_8 призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на 3 роки, а на підставі ст. 75 КК України звільнено останнього від призначеного покарання з випробуванням з іспитовим терміном 3 роки, а також з покладенням на останнього обов`язків відповідно до п. 2, 3 ч. 1 ст. 76 КК України.

Враховуючи вищевказане, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в порушення вимог п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», ст. 75 КК України застосував не тільки до основного виду покарання, а й до додаткового виду покарання, положення ст. 75 КК України, звільнивши таким чином ОСОБА_8 від відбування обох цих покарань.

У зв`язку з вищенаведеним колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а вирок Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 23 жовтня 2015 року відносно ОСОБА_8 підлягає скасуванню в частині призначеного покарання та звільнення особи від відбування покарання з випробуванням з ухваленням в цій частині нового вироку.

На підставі викладеного та керуючись ст. 405, п. 3, ч. 1 ст. 407, 409, 413, 420 КПК України, колегія суддів,

з а с у д и л а :
Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Вирок Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 23 жовтня 2015 року відносно ОСОБА_8 скасувати в частині призначення покарання та звільнення особи від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. ст. 75, 76 КК України.

Постановити в цій частині новий вирок.

Визнати ОСОБА_8 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, та призначити йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком на 3 (три) роки, а також з покладенням на нього згідно з п. 2, 3 ч. 1 ст. 76 КК України обов`язків, а саме: не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу органу кримінально-виконавчої системи; повідомляти органи кримінально-виконавчої системи про зміну місця проживання, роботи або навчання.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок може бути оскаржений до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий :

Судді :