Ухвала

іменем україни

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_8,
суддів ОСОБА_9, ОСОБА_10,
при секретарі за участю прокурора ОСОБА_11, ОСОБА_12
розглянула в судовому засіданні 19 листопада 2015 року в м. Києві кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003135, за касаційною скаргою захисника ОСОБА_6 на вирок Личаківського районного суду м. Львова

від 17 березня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області

від 19 травня 2015 року щодо

ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця та жителя АДРЕСА_1, такого, що судимостей не мав.

За оскаржуваним вироком районного суду, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду, ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України, і призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі 700 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 11 900 грн.

Згідно з оскаржуваними судовими рішеннями ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

30 вересня 2014 року приблизно о 01.00 год. у приміщенні чергової частини Личаківського районного відділу Львівського міського управління Головного управління міністерства внутрішніх справ України у Львівській області ОСОБА_7 грубо порушив громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю та особливим цинізмом, а саме: тривалий час агресивно реагував

на запитання працівників міліції, нецензурно висловлювався, принижував честь та гідність працівників міліції, намагався застосувати фізичну силу і завдати тілесних ушкоджень останнім, а також без жодних причин зняв із себе одяг, у тому числі й нижню білизну, і демонстрував статеві органи.

У касаційній скарзі захисник просить скасувати оскаржувані судові рішення та закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 через відсутність у його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, яка вважала оскаржувані судові рішення законними та обґрунтованими, а касаційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши доводи, наведені у скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.

Відповідно до положень ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин, і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Тобто під час касаційного розгляду кримінального провадження колегія суддів виходить із фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, встановлених судом.

При цьому з оскаржуваних судових рішень убачається, що згідно

з положеннями ст. 94 КПК України суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінював кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності,

а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв'язку, на підставі чого дійшов правильного висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у пред'явленому йому обвинуваченні. Такий висновок суд належним чином детально обґрунтував у прийнятому рішенні.

Виходячи зі встановлених судом першої інстанції фактичних обставин справи кваліфікація протиправних дій ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 296 КК України є правильною.

Твердження захисника про відсутність у діях ОСОБА_7 мотиву явної неповаги до суспільства, унаслідок чого дії останнього не можна кваліфікувати як хуліганство, є безпідставними.

Так, відповідно до норм кримінального закону мотив явної неповаги до суспільства проявляється у вчиненні дій, що грубо порушують громадський порядок і характеризується комплексом ницих спонукань

у вигляді прагнень протиставити себе суспільству, виявити грубу силу, п'яну хвацькість, пустощі. При цьому не виключається, що вчинення таких протиправних дій починається з мотиву особистого характеру, але

в подальшому переходить до явної неповаги до суспільства.

Як видно з матеріалів провадження, дії ОСОБА_7 були спрямовані не виключно щодо працівників міліції, які здійснювали його затримання, а щодо всіх працівників, які в той час перебували у приміщенні. Тобто підстав вважати, що його неадекватна поведінка була реакцією на дії працівників міліції, які його затримували, і що ОСОБА_7 керувався особистими мотивами, немає.

При цьому з огляду на широке коло осіб, до яких винний показував своє зневажливе ставлення і демонстрував ігнорування існуючих у суспільстві елементарних правил поведінки, моралі та добропристойності, законність чи незаконність дій працівників міліції, які проводили затримання ОСОБА_7, не впливає на кваліфікацію його дій щодо наявності у них ознак кримінального правопорушення.

Крім того, аналогічні доводи щодо незаконності вироку суду першої інстанції та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність захисник наводив у своїй апеляційній скарзі, вони перевірялися судом апеляційної інстанції, який визнав їх безпідставними. Ухвалу цього суду належним чином мотивовано згідно з вимогами

ст. 419 КПК України.

Отже, у задоволенні касаційної скарги захисника необхідно відмовити.

Разом із тим, відповідно до ст. 337 КПК України, яка визначає межі судового розгляду, він проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

При цьому ч. 3 вказаної норми передбачає, що з метою ухвалення справедливого судового рішення й захисту прав людини та її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Відповідно до обвинувального акта ОСОБА_7 обвинувачувався у грубому порушенні громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю.

При цьому матеріали провадження свідчать, що цього обвинувачення в ході судового розгляду прокурор не змінював, як і не висував додаткового обвинувачення.

Однак суд першої інстанції, ухвалюючи вирок щодо ОСОБА_7 кваліфікував його дії як грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось як особливою зухвалістю, так і винятковим цинізмом.

Тобто суд першої інстанції, визначаючи протиправні дії винного ще й такими, що супроводжувалися винятковим цинізмом, вийшов за межі пред'явленого обвинувачення, що є порушенням кримінального процесуального закону.

Згідно з положеннями ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції вправі вийти за межі касаційних вимог, якщо цим не погіршується становище засудженого, виправданого чи особи, стосовно якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру.

Таким чином, унаслідок допущеного порушення вирок районного суду необхідно змінити, а оскільки зазначене залишилося поза увагою суду апеляційної інстанції, то його ухвала також підлягає зміні.

При цьому виключення із судових рішень посилання на одну

з кваліфікуючих ознак хуліганства не є підставою для зміни, виду чи розміру покарання, призначеного ОСОБА_7, оскільки з огляду конкретні обставини та спосіб вчинення протиправного діяння, а також на характеристику особи винного колегія суддів вважає призначене йому покарання справедливим і таким, що відповідає вимогам ст. 65 КК України.

Інших істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би перешкодили чи могли перешкодити суду повно й усебічно розглянути провадження і постановити законне, обґрунтоване та справедливе рішення, у матеріалах провадження не встановлено.

Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити

без задоволення.

На підставі ст. 433 КПК України вирок Личаківського районного суду м. Львова від 17 березня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 19 травня 2015 року щодо ОСОБА_7 змінити: виключити з мотивувальних частин цих судових рішень посилання на те, що вчинення кримінального правопорушення супроводжувалося винятковим цинізмом.

У решті ці судові рішення залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення

й оскарженню не підлягає.

Судді:

_______________ ОСОБА_8 _______________ ОСОБА_9_________________ ОСОБА_10