Провадження № 1-кп/317/29/2016
Справа № 317/3253/15-к
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 січня 2016 року м. Запоріжжя
Запорізький районний суд Запорізької області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1
при секретарі ОСОБА_2
за участі:

прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000070 від 22.02.2015 року відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Олександрівка Приазовського району Запорізької області, українця, громадянина України, одруженого, не працюючого, інваліда третьої групи, учасника бойових дій на території Демократичної Республіки Афганістан, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 407 КК України,-

ВСТАНОВИВ:
Відповідно до Указу виконуючого обов`язки Президента України від 17.03.2014 р. № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», в Україні оголошено початок проведення часткової мобілізації. На виконання зазначеного Указу, 25.04.2014 року ОСОБА_4 був призваний за мобілізацією ІНФОРМАЦІЯ_2 . Того ж дня ОСОБА_4 зарахований до списків особового складу частини та його поставлено на всі види забезпечення.
Старшина ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем, відповідно до вимог ст.ст. 3-6, 11, 16, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний свято і непорушно додержуватися вимог Конституції України та законів України, віддано служити українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути зразком витримки, берегти військову честь, показувати приклад дисциплінованості, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків доповідати своєму безпосередньому начальникові, за дозволом на звільнення з розташування військової частини звертатися до свого безпосереднього начальника, а виїзд військовослужбовців за межі гарнізону здійснюється лише з дозволу командира військової частини.
27 вересня 2014 року старшина ОСОБА_4 убув у відпустку терміном до 6 жовтня 2014 року. Проте 06 жовтня 2014 року старшина ОСОБА_4 для подальшого проходження військової служби до місця несення служби з відпустки не прибув. Отже, діючи на порушення вищезазначених статутних вимог, старшина ОСОБА_4 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх діянь, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з метою тимчасово ухилитися від проходження військової служби, 06.10.2014 року не з`явився вчасно без поважних причин на службу з відпустки, а саме до місця служби полігону « ІНФОРМАЦІЯ_3 », який дислокується у Запорізькому районі Запорізької області, свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, не приймаючи мір для повернення до місця несення служби та про своє місцезнаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляв, ухиляючись від проходження служби до 26.11.2014 р.
Обвинувачений ОСОБА_4 свою провину у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 407 КК України, визнав повністю, підтвердив обставини, які містяться в обвинувальному акті. Також зазначив, що коли пішов у відпустку, то не повернувся через хворобу матері, яка лежала в реанімації. Намагався телефонувати до частини, але не зміг додзвонитись. Після цього в 2014 та 2015 р.р. тричі лікувався в госпіталі. У вчиненому розкаюється.
Оскільки обвинувачений ОСОБА_4 дав показання в яких повністю визнав свою вину і не оспорює фактичні обставини, враховуючи думку прокурора, який вважає, що можливо розглянути кримінальне провадження відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, вислухавши думку обвинуваченого, який також не заперечував проти вказаного порядку розгляду провадження, а також з`ясувавши, що обвинувачений правильно розуміє зміст цих обставин, немає сумнівів у добровільності його позиції, роз`яснивши обвинуваченому, що у такому випадку він буде позбавлений права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку, суд вважає за можливе розглянути кримінальне провадження на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України, та визнати недоцільним дослідження доказів щодо фактичних обставин, які ніким не оспорюються.
Дії обвинуваченого вірно кваліфіковані за ч. 3 ст. 407 КК України нез`явлення військовослужбовця вчасно на службу без поважних причин тривалістю понад один місяць.

Призначаючи вид та розмір покарання обвинуваченому, суд, у відповідності до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України належить до злочинів середнього ступеня тяжкості, особу винного, який раніше не судимий, за місцем служби характеризується виключно позитивно, є інвалідом третьої групи, що пов`язано з виконанням обов`язків військової служби, учасником бойових дій на території Демократичної Республіки Афганістан, нагороджений чотирма медалями.
Як обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченому суд враховує щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину. При цьому, щире каяття ОСОБА_4 засновано на належній критичній оцінці обвинуваченим своєї протиправної поведінки через визнання вини і готовність нести кримінальну відповідальність, що встановлено безпосередньо у судовому засіданні.

Обставин, що обтяжують покарання, суд не виявив.

За таких обставин, враховуючи особу ОСОБА_4 , думку прокурора, зважаючи на наслідки злочину, для досягнення цілей покарання, встановлених статтею 50 КК України, суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_4 покарання у вигляді позбавлення волі в мінімальних межах санкції статті.

Враховуючи, що виправлення ОСОБА_4 можливе без ізоляції від суспільства, приймаючи при цьому до уваги те, що він не несе небезпеки соціуму, має тісні суспільні зв`язки позитивної спрямованості, враховуючи ставлення обвинуваченого до вчиненого та його наслідків, суд дійшов висновку про необхідність звільнення його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

Враховуючи позитивну характеристику особи обвинуваченого, стан його здоров`я, суд не вбачає підстав для покладення на ОСОБА_4 обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся.

Документально підтверджені процесуальні витрати та речові докази у провадженні відсутні.

Клопотання прокурором про обрання запобіжного заходу під час судового розгляду не заявлялось, запобіжний захід відносно ОСОБА_4 суд за власною ініціативою не обирає.

Керуючись ст.ст. 69, 370, 374 КПК України, суд,-

ЗАСУДИВ:
ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 407 КК України.

Призначити ОСОБА_4 покарання у вигляді позбавлення волі на строк 2 (два) роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнити засудженого ОСОБА_4 від призначеного покарання, якщо він протягом іспитового строку 2 (два) роки не скоїть нового злочину.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили відносно ОСОБА_4 не обирати.

Вирок може бути оскаржений шляхом подання апеляційної скарги до апеляційного суду Запорізької області протягом 30 днів з дня його проголошення через Запорізький районний суд Запорізької області, при цьому відповідно ч. 3 ст. 394 КПК України вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя ОСОБА_1