Справа № 11-94/10 Провадження №11-94/10 Головуючий у 1 інстанції:Каліновська В.С.
Категорія:ч. 2 ст. 185 КК України Доповідач: Силка Г. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2010 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати в кримінальних справах апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого судді - Силки Г.І.,

суддів - Матвієнко Н. В., Оксентюка В. Н.,

з участю прокурора - Баса В.В.,

засудженого - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Луцьку кримінальну справу за апеляцією засудженого ОСОБА_1 на вирок Луцького міськрайонного суду від 22 грудня 2009 року, яким ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, українця, громадянина України, уродженця та жителя ІНФОРМАЦІЯ_2, одруженого, ІНФОРМАЦІЯ_3, непрацюючого, судимого вироком Луцького міськрайонного суду від 12 червня 2002 року за ч. 2 ст. 185 КК України на 1 рік позбавлення волі; вироком Луцького міськрайонного суду від 4 листопада 2002 року за ч. З ст. 185, ч. 4 ст. 70 КК України на 4(чотири) роки З(три) місяці позбавлення волі, звільнений 17 серпня 2006 року після відбуття покарання,

засуджено за ч.2 ст. 185 КК України на 2 (два) роки б(шість) місяців позбавлення волі;

Запобіжний захід до вступу вироку в законну силу засудженому залишено попередній - тримання під вартою.

Строк відбуття покарання засудженому постановлено рахувати з 22 грудня 2009 року, зарахувавши в зазначений термін період його затримання та перебування під вартою з 27 серпня по 22 грудня 2009 року,

ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком ОСОБА_1 визнано винним і засуджено за те, що він 12 серпня 2009 року, приблизно о 16 годині, знаходячись в квартирі АДРЕСА_1, шляхом вільного доступу, повторно таємно викрав з мякого куточку на кухні мисливську рушницю марки «ЇЖ 27» № 9591943, вартістю 4000 грн., яка належить його брату ОСОБА_2

В апеляції на вирок суду засуджений не оспорюючи доведеність винності та правильність кваліфікації своїх дій, вважає, призначене йому покарання надто суворим та таким, що не відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого. Вказує, що судом першої інстанції не було І враховано пом'якшуючі покарання обставини: з'явленням із зізнанням, щире каяття, активне сприяння у розкритті злочину, добровільне відшкодування завданих злочином збитків, позитивну характеристику. Просить врахувати всі пом'якшуючі покарання обставини і те що відсутні обтяжуючі покарання обставини та призначити йому покарання у виді обмеження волі.

В доповненні до апеляції засуджений ОСОБА_1 зазначає, що судом невірно зазначено у вироку, що він раніше судимий, оскільки і вчинений ним останній злочин відноситься до середньої степені тяжкості. І Згідно п. 7 ч. 1 ст. 89 КК України особи вважаються не судимими, якщо вони потягом 3-х років з дня відбуття покарання не вчинять нового злочину. Тому, просить перекваліфікувати його дії з ч. 2 ст. 185 на ч. 1 ст. 185 КК України.

Заслухавши доповідача, який доповів суть вироку суду першої інстанції, повідомив ким і в якому обсязі він оскаржений, виклав основні доводи апеляції, пояснення засудженого, який підтримав свою апеляцію та доповнення до неї та просить її задовольнити, міркування прокурора, який заперечив апеляцію, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляція підлягає до часткового задоволення.

Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи і його висновок про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні таємного викрадення майна, вчиненого повторно відповідає доказам зібраним по справі, яким суд дав належну оцінку.

Посилання ОСОБА_1 в доповненні до апеляції, що його дії необхідно перекваліфікувати з ч. 2 ст. 185 на ч. І ст. 185 КК України є безпідставними.

Як вбачається з вимоги ВІТ при УМВС України у Волинській області(а.с. 34), ОСОБА_1 був засуджений вироком Луцького міськрайонного суду від 4 листопада 2002 року за ч. З ст. 1 85, ч. 4 ст. 70 КК України на 4(чотири) роки З(три) місяці позбавлення волі. Даний злочин згідно ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких.

Тому, відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 89 КК України, особа вважається не судимою, якщо вона потягом 6-ти років з дня відбуття покарання(основного та додаткового покарання) не вчинять нового злочину. Як видно з матеріалів справи, що з дня відбуття покарання ОСОБА_1 за минулий злочин до вчиненого ним нового злочину пройшло 3 роки, а тому суд вірно зазначив у вироку, що в останнього судимість є непогашеною і правильно кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 185 КК України.

Обставин, які б ставили під сумнів достовірність зібраних у справі доказів та правильність висновків суду про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні злочину, за який він засуджений, не встановлено.

Разом з тим, згідно ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах санкції статті Особливої частини Кримінального Кодексу України та з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом'якшують та обтяжують покарання. При цьому воно має бути необхідне і достатнє для виправлення особи та попередження нового злочину.

Згідно з роз'ясненнями п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року ( із внесеними останніми змінами від 12 червня 2009 року) «Про практику призначення судами кримінального покарання», з урахуванням степеня тяжкості, обставин злочину, його наслідків і даних про особу винного судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом менш суворого покарання особам, які щиро розкаялись у вчиненому, сприяли розкриттю злочину, вжили заходів для відшкодування завданих збитків тощо. При цьому, коли санкція закону, за яким особу визнано винною, нарівні з позбавленням волі на певний строк передбачає більш м'які види покарання, суди повинні обговорювати питання про призначення покарання, не пов'язаного з позбавленням волі.

Призначаючи ОСОБА_1 покарання у виді позбавлення волі, суд у вироку послався лише на те, що останній раніше неодноразово судимий за корисливі злочини за які має не зняту судимість та те, що останній не працює.

Однак, суд належним чином не врахував обставини вчиненого злочину, а саме те, що ОСОБА_1 викрав мисливську рушницю у свого брата ОСОБА_2, який, як на досудовому слідстві так і в суді будь-яких претензій до підсудного не мав, майно йому все повернуто та просив суд не позбавляти волі останнього.

Крім того, судом взагалі не обговорювалось питання щодо інших видів покарання, які передбачені санкцією статті Закону за яким ОСОБА_1 засуджено, в тому числі і обмеження волі, хоча останній є працездатним.

Враховуючи зазначені обставини, а також те, що після вчинення ОСОБА_1 попереднього злочину І відбуття покарання пройшло більше трьох років, даний злочин, який він вчинив відноситься до середньої тяжкості, будь-яких наслідків від цього злочину не наступило. ОСОБА_1 частково визнав себе винним та у вчиненому щиро розкаявся написавши з'явлення із зізнанням, позитивно характеризується за місцем проживання, що є обставинами, які пом'якшують покарання та за відсутності обставин, які обтяжують покарання, колегія суддів вважає, що засудженому слід пом'якшити покарання, змінивши його з позбавлення волі на обмеженні волі на певний строк. Дане покарання буде необхідне і достатнє для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.

Крім того, як вбачається з вироку, суд у мотивувальній частині вирішив долю речових доказів, однак у резолютивній частині вироку це питання не вирішено. Тому колегія суддів вважає за необхідне запропонувати суду вирішити долю речових доказів по справі в порядку ст.ст. 409, 411 КПК України.

Керуючись ст.ст. 365, 366, 373 КПК України, колегія суддів судової палати в кримінальних справах апеляційного суду Волинської області, -

УХВАЛИЛА:

Апеляцію засудженого ОСОБА_1 задовольнити частково.

Вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 грудня

2009 року відносно ОСОБА_1 в частині призначеного йому покарання

змінити.

Замість призначеного ОСОБА_1 покарання за ч. 2 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі 2 (два) роки 6 місяців, призначити покарання у виді обмеження волі на строк 2 (два) роки.

Відбування покарання ОСОБА_1 рахувати з моменту приведення вироку до виконання, зарахувавши йому в строк відбування покарання перебування його під вартою з 27 серпня 2009 року по 16 березня 2010 року, з врахуванням ст. 72 КК України, що одному дню позбавлення волі відповідає два дні обмеження волі.

Запобіжний захід ОСОБА_1 змінити з тримання під вартою на підписку про невиїзд, звільнивши його негайно з під варти у залі суду.

Запропонувати суду першої інстанції в порядку ст.ст. 409, 411 КПК України вирішити долю речових доказів відповідно до ст. 81 КПК України.

В решті вирок щодо ОСОБА_1 залишити без змін.

Головуючий

Судді