Ухвала

іменем україни

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_6,
суддів ОСОБА_7, ОСОБА_8,
розглянувши у м. Києві 22 вересня 2015 року касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 березня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 14 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 березня 2015 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду,

ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України,

такого, що судимості не мав,

засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_4 звільнено від відбування призначеного основного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки.

Постановлено стягнути з ОСОБА_4 на користь потерпілого ОСОБА_5 70 000 грн в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди та 4000 грн в рахунок відшкодування витрат останнього на правову допомогу.

Вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він 08 грудня 2014 року о 19.05 год., керуючи автомобілем «Опель Віваро», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, на якому задні шини неморозостійкі, протектор шин менше 1,6 мм, рухаючись по слизькій та засніженій ділянці автодороги М-19 сполученням «Доманово-Ковель-Чернівці-Тереблече», між селами Зміїнець та Милуші Луцького району Волинської області, а саме на 3 км + 850 м, порушив вимоги пунктів 1.3, 2.3 (б), 12.1, 12.2, 31.4.5 (а) Правил дорожнього руху України, а саме проявив неуважність та необережність, не переконався в безпеці руху, в умовах обмеженої видимості та снігопаду, не вибрав безпечної швидкості та не врахував дорожню обстановку, внаслідок чого втратив керування автомобілем, виїхав на зустрічну смугу руху, де допустив лобове зіткнення із зустрічним транспортним засобом марки «Фольцваген Транспортер», державний реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням потерпілого ОСОБА_5

В результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_5 були завдані тяжкі тілесні ушкодження.

Засуджений у касаційній скарзі ставить вимогу про зміну оскаржуваних судових рішень в частині призначення йому додаткового покарання та просить зменшити суму відшкодування моральної шкоди.

Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що необхідно відмовити у відкритті провадження за скаргою, оскільки з наведених документів убачається, що підстави для задоволення скарги відсутні.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні зазначеного у вироку кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК України у касаційній скарзі не оспорюються.

Доводи засудженого про необхідність виключення додаткового покарання та зменшення суми відшкодування моральної шкоди колегія суддів вважає безпідставними.

При призначенні ОСОБА_4 покарання суд першої інстанції врахував тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення, яке є тяжким злочином, дані про особу ОСОБА_4, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, характеризується виключно з позитивного боку, працює, що свідчить про його суспільну користь, його суб'єктивне ставлення до вчиненого, думку потерпілого, який у призначенні покарання поклався на розсуд суду, а також відсутність обтяжуючих покарання обставин та щире каяття, що визнав обставиною, яка пом'якшує покарання.

На підставі цих даних у їх сукупності суд першої інстанції дійшов висновку, що виправлення винного можливе без ізоляції від суспільства, у зв'язку з чим призначив ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі, звільнивши від його відбування на підставі ст. 75 КК України.

При цьому, міськрайонний суд, зваживши на те, що ОСОБА_4 працює торговим агентом, в обов'язки якого входить використання транспортного засобу, що є джерелом прибутку останнього, вказав на характер кримінального правопорушення та тяжкі наслідки, що настали, та обґрунтовано застосував до нього додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Крім цього, суд першої інстанції, врахувавши глибину і тяжкість страждань, які потерпілому довелось перенести, зокрема порушення звичайного способу життя, негативного впливу на стан здоровʼя, позбавлення можливості заробляти кошти, а також моральних страждань від отриманих травм, дійшов висновку про необхідність стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 в рахунок відшкодування моральної шкоди 70 000 грн.

Аналогічні доводи щодо суворості призначеного ОСОБА_4 покарання в частині застосування до нього додаткового покарання та необхідності зменшення суми цивільного позову були наведені в апеляційній скарзі засудженого та перевірялися судом апеляційної інстанції, який визнав їх безпідставними. Свій висновок апеляційний суд переконливо мотивував в ухвалі, і вважати його необґрунтованим чи сумнівним підстав немає.

З огляду на наведене та з урахуванням мети покарання, що несе в собі, крім кари, ще й виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, а також зважаючи на вчинення ОСОБА_4 тяжкого злочину, кількості та тяжкості заподіяних потерпілому тілесних ушкоджень, інших обставин справи, які свідчать, що ОСОБА_4 у зимовий період систематично експлуатував автомобіль з літніми шинами, а також сфери діяльності, де працює винний, колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_4 покарання, як основне, так і додаткове, є справедливим і повністю відповідає вимогам ст. 65 КК України.

Що стосується цивільного позову, то як убачається зі змісту оскаржуваних судових рішень, розмір відшкодування в рахунок завданої ОСОБА_5 моральної шкоди визначений з урахуванням встановлених законом принципів розумності, виваженості та справедливості, тому касаційна скарга засудженого в цій частині також не підлягає задоволенню.

Таким чином, підстав для зміни оскаржуваних судових рішень з мотивів, наведених у касаційній скарзі засудженого, як щодо додаткового покарання, так і щодо зменшення розміру цивільного позову, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ч. 2 ст. 428 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

відмовити засудженому ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 березня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 14 травня 2015 року щодо нього.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

_________________ ОСОБА_6__________________ ОСОБА_7___________________ ОСОБА_8