Справа № 283/630/14-к
провадження №1-кп/283/126/2015
В И Р О К
і м е н е м У к р а ї н и
21 грудня 2015 року

Малинський районний суд Житомирської області в складі:

під головуванням судді ОСОБА_1 ,
з секретарем ОСОБА_2
з участю прокурора ОСОБА_3
потерпілої ОСОБА_4
захисника ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Малині кримінальне провадження внесене в ЄРДР за №00000833 від 12.11.2013 року по обвинуваченню:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки та мешканки АДРЕСА_1 , громадянки України, заміжньої, з вищою освітою, пенсіонерки, не судимої, -

в скоєнні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ст. 190 ч. 1 КК України,-

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_6 обвинувачується в тому, що вирішила шляхом обману та зловживання довірою оформити на себе право власності на частку майна, яке належало її брату ОСОБА_7 за наступних обставин:

Відповідно до нотаріально посвідченого договору дарування від 7.09.2005 року власник будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_8 подарував своїй доньці ОСОБА_6 62/100 частки домоволодіння за вказаною адресою. Своє право власності вона 21.09.2005 року зареєструвала в Малинському районному державному комунальному підприємстві технічної інвентаризації.

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 , його дружина ОСОБА_9 та діти спадкодавця: ОСОБА_7 та ОСОБА_6 успадкували за законом по 19/150 частки домоволодіння кожен за адресою: будинок АДРЕСА_1 .

Зважаючи на те, що спадкоємець ОСОБА_7 постійно проживав разом з спадкодавцем на час відкриття спадщини, то відповідно до положень ст. 1268 ЦК України, він прийняв спадщину, оскільки протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, не відмовився від неї.

Після смерті ОСОБА_7 28 січня 2010 року жоден із спадкоємців не звернувся до нотаріуса з письмовою заявою про прийняття спадщини.

В 2012 році у ОСОБА_6 , яка на той час вже була власником 62/100 частки домоволодіння АДРЕСА_2 , виник намір оформити на своє ім`я решту часток зазначеного домоволодіння, що залишилися після смерті матері та брата.

З цією метою звернулася до паспортиста Малинського виробничого комунального житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства ОСОБА_10 з проханням надати довідку про склад сім`ї та осіб, які проживали в домоволодінні АДРЕСА_1 разом з її батьком ОСОБА_8 на час смерті останнього ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Неналежно виконуючи свої службові обов`язки ОСОБА_10 не перевірила відомості, що містилися у наданій обвинуваченою домовій книзі, не переконалася у фактичному складі сім`ї на момент смерті спадкодавця ОСОБА_8 та у своєму службовому кабінеті виготовила довідку №2022 від 15.05.2012 року, до якої внесла відомості про те, що на час смерті ОСОБА_8 за місцем його проживання ( АДРЕСА_1 ) ніхто більше не проживав, що фактично не відповідає дійсності та вказану довідку видала ОСОБА_6 .

Остання, отримавши довідку та достовірно знаючи про те, що зазначені в ній відомості не відповідають дійсності, вирішила використати її шляхом подачі нотаріусу на початку червня 2012 року для оформлення спадщини, а саме: решти часток домоволодіння АДРЕСА_1 , які залишились після смерті матері та брата.

За наслідками цього, ОСОБА_6 використовуючи офіційний документ, який містив неправдиві відомості шляхом обману отримала право на чуже майно, а саме: отримала свідоцтво на право власності за законом на 38/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1 , у тому числі на 19/150 часток житла, яке належало її покійному брату ОСОБА_7 та яке мало перейти у власність територіальної громади м. Малина.

Допитана в судовому засіданні обвинувачена свою вину у вчиненні інкримінованого їй суспільно небезпечного діяння не визнала, показавши, що після смерті її батька ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 відкрилась спадщина на належні йому 38/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 . В цьому будинку також проживала мати ОСОБА_9 та рідний брат ОСОБА_7 . Після смерті матері в грудні 2006 року у вищевказаному будинку до дня своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 залишався проживати тільки брат.

В 2012 році вирішила оформити право власності на іншу частину будинку, тим більше, що заяву про прийняття спадщини після смерті батька подала ще у 2006 році. При зверненні до нотаріуса остання, перевіривши спадкову справу, повідомила, що, зокрема, необхідно в Малинському ВК ЖРЕП взяти довідку про осіб, які проживали в будинку АДРЕСА_1 . Взявши будинкову книгу, пішла до паспортиста Малинського ВК ЖРЕП, яка й видала довідку, що на момент смерті батька в будинку АДРЕСА_1 ніхто не був зареєстрований та ніхто не проживав. Цю довідку подала до нотаріуса та оформила спадщину на решту 38/100 часток будинку на себе. Будучи юридично необізнаною в питаннях оформлення спадщини, ніяких прохань щодо підроблення довідки паспортисту не висловлювала, нотаріуса не обманювала, всі свої дії були вчинені на виконання вказівки нотаріуса по пред`явленню необхідного пакету документів, будь-якого злочинного умислу не мала.

Потерпіла ОСОБА_4 , пояснила, що рідний брат обвинуваченої ОСОБА_7 є її батьком. З ним не проживала через розлучення батьків. Він проживав в будинку АДРЕСА_1 разом із її дідом та бабою. В 2010 році після його смерті не подавала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, оскільки обвинувачена запевнила її, що частина будинку, яку успадкував її батько, залишиться їй.

Під час перевірки показань обвинуваченої сукупно з встановленими судом обставинами в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта в судовому засіданні встановлено наступне:

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 10 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2015 року ухваленого в цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним та визначення додаткового строку, достатнього для подання заяви про прийняття спадщини (справа 283/3517/14ц) відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 та встановлено, що на час смерті ОСОБА_8 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з ним в будинку по АДРЕСА_1 були зареєстровані та проживали: дружина ОСОБА_9 та син ОСОБА_7 , та які успадкували частину майна ОСОБА_8 відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, оскільки постійно проживали із спадкодавцем на час прийняття спадщини, що підтверджується будинковою книгою. Дочка ОСОБА_6 успадкувала частину майна ОСОБА_8 відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України, подавши до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

За таких обставин, ОСОБА_9 , ОСОБА_7 та ОСОБА_6 прийняли спадщину за законом по 19/150 часток домоволодіння АДРЕСА_1 , кожен.

13.09.2006 року ОСОБА_9 знялась з реєстрації в будинку АДРЕСА_1 та зареєструвала своє місце проживання в будинку АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_9 померла. Спадщину після її смерті прийняла дочка ОСОБА_6 . Таким чином, ОСОБА_6 у спадщину після смерті батьків перейшло 38/150 частки домоволодіння АДРЕСА_1 , а решта 19/150 частки цього домоволодіння залишилась в користуванні брата ОСОБА_7 .

ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_7 помер.

Після смерті ОСОБА_7 його дочка ОСОБА_4 спадщину не прийняла, оскільки їй відмовлено щодо визначення додаткового строку, достатнього для подання заяви про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_7 .

З свідоцтва про право на спадщину за законом від 08.06.2012 року спадкоємцем майна ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 є його дочка ОСОБА_6 . Спадщина, на яку видано це свідоцтво складається з 38/100 часток житлового будинку з відповідними господарськими будівлями за АДРЕСА_1 . Дане свідоцтво не змінено та не скасовано на час розгляду провадження.

Допитана в якості свідка державний нотаріус Малинського нотаріального округу ОСОБА_11 показала, що через час, що минув та велику кількість відвідувачів не пам`ятає подробиць звернення ОСОБА_6 та оформлення спадщини на неї. Однак, стверджує, що через усталену практику, вона після звернення будь-якої особи з заявою про прийняття спадщини та подальшого оформлення свідоцтва про право на спадщину проводить попередні консультації та роз`яснює перелік документів, які необхідно надати нотаріусу для вчинення відповідної дії. Після подачі клієнтом пакету документів, вона перевіряє їх повноту (але не достовірність) та, в разі відповідності, оформлює спадщину.

Згідно даних довідки № 2022 від 15.05.2012 року яка видана ОСОБА_6 паспортистом ОСОБА_10 , вбачається, що в житловому будинку за адресою АДРЕСА_1 на день смерті батька ОСОБА_8 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 ), померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , який був постійно зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , проживаючих та зареєстрованих не було. Ці дані є недостовірними та спростовуються матеріалами провадження.

Як вбачається із оголошених показань свідка ОСОБА_10 - паспортиста Малинського ВК ЖРЕП, у 2012 році вона видала ОСОБА_6 довідку на підставі будинкової книги, не звернувши увагу на те, що всі особи, які проживали у вищевказаному будинку, були зняті з реєстрації на момент видачі такої довідки, а не на момент смерті батька ОСОБА_8 . Дані довідки зазначені нею помилково. Необхідність оголошення письмових доказів по справі, всупереч принципу диспозитивності викликано смертю свідка ОСОБА_10 13 серпня 2014 року (актовий запис про смерть №247).

Таким чином, даних про те, що паспортист ОСОБА_10 підробила вказану довідку для незаконного оформлення ОСОБА_6 успадкування 38/100 домоволодіння АДРЕСА_1 після смерті її матері та рідного брата, матеріали кримінального провадження не містять.

В судовому засіданні не здобуто доказів і того, що ОСОБА_6 мала намір отримати довідку з недостовірними даними та злочинним шляхом оформити 19/150 частин будинку, чи сприяла її видачі паспортисткою. В даному випадку мають місце цивільно-правові відносини, які вирішуються шляхом часткового скасування або внесення змін до свідоцтва про право на спадщину за позовом заінтересованої особи в порядку передбаченому ст.ст. 1300, 1301 ЦК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення. Таким чином, суд може ухвалити обвинувальний вирок лише тоді, коли надані докази спростовують усі розумні сумніви щодо вини особи.

Відповідно до вимог ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу у відповідності приписів ч. 1 ст. 92 КПК України покладається на слідчого, прокурора та в установлених цим Кодексом випадках, на потерпілого.

Стаття 374 КПК України вимагає від суду викласти в мотивувальній частині вироку формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, встановити форми вини і мотиви злочину, докази, на яких ґрунтується висновок суду, з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає інші докази.

Згідно ст. 190 КК України, об`єктивна сторона шахрайства полягає у заволодінні майном або придбанні права на майно шляхом обману чи зловживання довірою.

Відповідно до роз`яснень викладених в п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №10 від 06.11.2009 року «Про судову практику у справах про злочини проти власності» шахрайством визнається заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою. При цьому, обман (повідомлення потерпілому неправдивих відомостей або приховування певних обставин) чи зловживання довірою (недобросовісне використання довіри потерпілого) при шахрайстві застосовуються винною особою з метою викликати у потерпілого впевненість у вигідності чи обов`язковості передачі їй майна або права на нього. Обов`язковою ознакою шахрайства є добровільна передача потерпілим майна чи права на нього.

Якщо особа заволодіває чужим майном, свідомо скориставшись чужою помилкою, виникненню якої вона не сприяла, та за відсутності змови з особою, яка ввела потерпілого в оману, вчинене не може розглядатись як шахрайство.

З узагальнень Верховного Суду України практики розгляду судами справ про злочини проти власності від 01.11.2008 року можна зробити висновок про те, що особливістю шахрайства є те, що винний заволодіває чужим майном, спонукаючи самого потерпілого шляхом обману чи зловживання довірою до передачі йому чи уступки права на майно.

Безпосередня участь потерпілого у передачі майнових благ обвинуваченому і добровільність дій потерпілого під впливом обману чи зловживання довірою з боку обвинуваченого є обов`язковою ознакою шахрайства, яка відрізняє його від викрадення майна та інших злочинів проти власності.

За ознакою безпосередньої участі потерпілого у процесі незаконного вилучення майна стороною обвинувачення взагалі не зазначено, а судом не здобуто даних про те, кого саме обманула ОСОБА_6 щодо правомірності надання їй права на майно, яким вона заволоділа. Також у суді не встановлено хто саме є потерпілим в даному кримінальному провадженні.

З рішення апеляційного суду Житомирської області від 10.03.2015 року вбачається, що у ОСОБА_4 не виникло права на спадкування після смерті її діда ОСОБА_8 , видача свідоцтва про право на спадщину за законом від 08.06.2012 року в частині спадщини 19/150 часток будинку АДРЕСА_1 прав ОСОБА_4 не порушує, доказування порушення її прав та інтересів підлягає в цивільному судочинстві.

Зазначення в обвинуваченні, «чуже майно, яке мало перейти у власність територіальної громади» суперечить вимогам ч.1 ст. 1277 ЦК України про те, що «у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою». До суду з відповідним позовом територіальна громада в особі Малинської міської ради не зверталась.

Листом №1523/02-04 від 09 листопада 2015 року за підписом Малинського міського голови ОСОБА_12 вказано, що «оскільки діями ОСОБА_6 не порушено інтереси територіальної громади, міська рада відмовляється від набуття статусу потерпілої по даній справі».

При зміні обвинувачення 08 серпня 2014 року та виключенні з нього заволодіння чужим майном шляхом шахрайства стороною обвинувачення також зазначалось про відсутність достатніх та незаперечних доказів, які б викривали обвинувачену у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України.

Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку про те, що цивільно-правові відносини, що виникли при оформленні спадщини ОСОБА_7 необґрунтовано розцінені як кримінально каране шахрайство.

Відповідно до ст. 62 Конституції України, ч. 2 ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданий, якщо стороною обвинувачення не доведено винуватість особи поза розумним сумнівом.

Згідно з п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 29.06.1990 року «Про виконання судами України законодавства і постановлення вироку», при вирішенні питання про винність чи невинність підсудного, обвинувальний ухил є неприпустимим, усі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитися на користь підсудного. Коли зібрані в справі докази не підтверджують обвинувачення і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.

Керуючись ст. ст. 373, 374 КПК України, -
УХВАЛИВ:
ОСОБА_6 по обвинуваченню у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України - виправдати за відсутністю у її діях складу кримінального правопорушення (злочину).

Речові докази по справі: довідку Малинського ВК ЖРЕП № 2022 від 15.05.2012 року - залишити зберігатись в матеріалах кримінального провадження; будинкову книгу на будинок АДРЕСА_1 повернути ОСОБА_6 , після вступу вироку в законну силу.

Арешт, накладений ухвалою Малинського районного суду Житомирської області від 25.02.2014 року на 0,38% частин будинку АДРЕСА_1 скасувати (т.1 а.с. 241).

Вирок може бути оскаржено до апеляційного суду Житомирської області через Малинський районний суд протягом 30 діб з дня його проголошення.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити виправданій та прокурору.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя: