Справа № 344/1577/13-к
Провадження № 11/779/27/2015
Категорія ст. 115 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 вересня 2015 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

суддів ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю прокурора ОСОБА_5 ,

захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

ОСОБА_10 ,

засуджених ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 ,

потерпілих ОСОБА_16 , ОСОБА_17 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Івано-Франківську кримінальну справу відносно ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_18 , ОСОБА_11 , ОСОБА_19 за апеляціями ОСОБА_12 та його захисника ОСОБА_6 , ОСОБА_11 та його захисника ОСОБА_7 , ОСОБА_13 та його захисника ОСОБА_9 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 на вирок Івано-Франківського міського суду від 15 січня 2015 року,-

в с т а н о в и л а :
Вказаним вироком ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та зареєстрованого в АДРЕСА_1 , жителя АДРЕСА_2 , українця, громадянина України, розлученого, з середньою освітою, приватного підприємця, такого, що не має судимостей, -

засуджено:

- за ст.ст. 28 ч. 3, 15 ч. 2, 115 ч. 2 п.п. 1, 6, 13 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю;

- за ст. ст. 28 ч. 3, 115 ч. 2 п.п. 4, 6, 13 КК України до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю;

- за ст. 187 ч. 4 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю;

- за ст. 185 ч. 5 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

На підставі ст. 70 ч. 1 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання довічним позбавленням волі, призначено ОСОБА_13 остаточне покарання за сукупністю злочинів у вигляді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

Міру запобіжного заходу засудженому до вступу вироку в законну силу залишено попередню тримання під вартою.

Строк відбуття покарання засудженому ОСОБА_13 постановлено обчислювати з часу затримання 16.12.2009 року;

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця АДРЕСА_1 , жителя АДРЕСА_3 , українця, громадянина України, не одруженого, із середньою спеціальною освітою, непрацюючого, на утриманні двоє малолітніх дітей, такого, що не має судимостей,

засуджено:

- за ст.ст. 28 ч. 3, 15 ч. 2, 115 ч. 2 п.п. 1, 6, 13 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю;

- за ст.ст. 28 ч. 3, 115 ч. 2 п.п. 4, 6, 13 КК України до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю;

- за ст. 187 ч. 4 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

На підставі ст. 70 ч. 1 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання довічним позбавленням волі, призначено остаточне покарання за сукупністю злочинів у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

Міру запобіжного заходу засудженому до вступу вироку в законну силу залишено попередню тримання під вартою.

Строк відбуття покарання засудженому ОСОБА_12 постановлено обчислювати з часу затримання 16.12.2009 року;

ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця с. Білоцерківка, Амурської області, Російської Федерації, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , жителя АДРЕСА_2 , українця, громадянина України, одруженого, з середньою освітою, непрацюючого, на утриманні двоє малолітніх дітей, такого, що не має судимостей

засуджено:

- за ст.ст. 28 ч. 3, 15 ч. 2, 115 ч. 2 п.п. 1, 6, 13 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю;

- за ст.ст. 28 ч. 3, 115 ч. 2 п.п. 4, 6, 13 КК України до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю;

- за ст. 187 ч. 4 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років з конфіскацію всього майна, яке є його власністю;

- за ст. 185 ч. 5 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

На підставі ст. 70 ч. 1 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання довічним позбавленням волі, призначено ОСОБА_14 остаточне покарання за сукупністю злочинів у вигляді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є власністю.

Міру запобіжного заходу засудженому до вступу вироку в законну силу залишено попередню тримання під вартою.

Строк відбуття покарання засудженому ОСОБА_14 постановлено обчислювати з часу затримання 16.12.2009 року;

ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженця Республіки Казахстан, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , жителя АДРЕСА_4 , українця, громадянина України, розлученого, з неповною середньою освітою, непрацюючого, такого, що не має судимостей,

засуджено:

- за ст.ст. 28 ч. 3, 15 ч. 2, 115 ч. 2 п.п. 1, 6, 13 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю;

- за ст.ст. 28 ч. 3, 115 ч. 2 п.п. 4, 6, 13 КК України до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю;

- за ст. 187 ч. 4 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю;

- за ст. 185 ч. 5 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

На підставі ст. 70 ч. 1 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання довічним позбавленням волі, призначено ОСОБА_15 остаточне покарання за сукупністю злочинів у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

Міру запобіжного заходу засудженому до вступу вироку в законну силу залишено попередню тримання під вартою.

Строк відбуття покарання засудженому ОСОБА_15 постановлено обчислювати з часу затримання 16.12.2009 року;

ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженця с. Білка, Дзержинського району, Житомирської області, жителя АДРЕСА_5 , українця, громадянина України, одруженого, на утриманні одна малолітня дитина, з середньою освітою, непрацюючого, раніше судимого 18.02.1998 року Баранівським районним судом Житомирської області за ст. 3 ст. 142 КК України до 6 років 3 місяців позбавлення волі з конфіскацією ? частини належного майна; 17.04.1998 року Баранівським районним судом Житомирської області до 7 років 3 місяців позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна,

засуджено:

- за ст. ст. 28 ч. 3, 115 ч. 2 п.п. 4, 6 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 13 років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю;

- за ст. 187 ч. 4 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю;

- за ст. 185 ч. 5 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

На підставі ст. 70 ч. 1 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, призначено ОСОБА_18 остаточне покарання за сукупністю злочинів у вигляді 13 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

Міру запобіжного заходу засудженому до вступу вироку в законну силу залишено попередню тримання під вартою.

Строк відбуття покарання засудженому ОСОБА_18 постановлено обчислювати з часу затримання 16.12.2009 року;

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , уродженця та жителя АДРЕСА_2 , українця, громадянина України, не одруженого, на утриманні одна малолітня дитина, з середньою освітою, непрацюючого, такого, що не має судимостей,

засуджено:

- за ст.ст. 28 ч. 3, 15 ч. 2, 115 ч. 2 п.п. 1, 6 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю;

- за ст.ст. 28 ч. 3, 115 ч. 2 п.п. 6 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 13 років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю;

- за ст. 187 ч. 4 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

На підставі ст. 70 ч. 1 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, призначено ОСОБА_11 остаточне покарання за сукупністю злочинів у виді 13 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

Міру запобіжного заходу засудженому до вступу вироку в законну силу залишено попередню тримання під вартою.

Строк відбуття покарання засудженому ОСОБА_11 постановлено обчислювати з часу затримання 16.12.2009 року;

ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , уродженця та жителя АДРЕСА_6 , українця, громадянина України, не одруженого, непрацюючого, з середньою освітою, раніше судимого 18.08.2004 року Дніпровським районним судом м. Києва за ч. 3 ст. 152, ч. 3 ст. 153 КК України до 9 років 6 місяців позбавлення волі, засуджено за ст. 187 ч. 4 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання за вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 18.08.2004 року, яким він був засуджений за ч. 3 ст. 152, ч. 3 ст. 153 КК України до 9 років 6 місяців позбавлення волі, більш суворим за цим вироком, остаточно визначено ОСОБА_19 покарання у виді 12 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

Строк відбуття покарання ОСОБА_19 постановлено обчислювати з часу фактичного затримання з 22.09.2003 року та зарахувати в строк відбуття покарання повністю відбуте покарання за вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 18.08.2004 року.

Задоволено частково цивільний позов потерпілої ОСОБА_20 та постановлено стягнути із засуджених ОСОБА_13 та ОСОБА_12 на її користь в солідарному порядку 8400 грн. матеріальної шкоди.

Задоволено частково позов потерпілої ОСОБА_21 та постановлено стягнути на її користь 35 800 грн. матеріальної шкоди в солідарному порядку із засуджених ОСОБА_15 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та

ОСОБА_18 , а також 75 000 грн. моральної шкоди в дольовому порядку, зокрема із засуджених ОСОБА_13 та ОСОБА_12 по 25 000 грн. з кожного, та із засуджених ОСОБА_15 та ОСОБА_18 по 12500 грн. з кожного.

Задоволено частково позов ОСОБА_22 та постановлено стягнути в солідарному порядку на її користь 60931 грн. матеріальної шкоди із засуджених ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , ОСОБА_15 , ОСОБА_18 та ОСОБА_14 , а також 80 000 грн. моральної шкоди в дольовому порядку, зокрема, із засудженого ОСОБА_15 та ОСОБА_14 по 10 000 грн. з кожного, а із засуджених ОСОБА_13 , ОСОБА_12 та ОСОБА_18 по 20 000 грн. з кожного.

Задоволено цивільний позов потерпілого ОСОБА_23 та постановлено стягнути на його користь 78 000 грн. матеріальної шкоди в солідарному порядку із засуджених ОСОБА_15 , ОСОБА_18 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 .

Задоволено частково цивільний позов потерпілого ОСОБА_24 та постановлено стягнути на його користь 44 546 грн. матеріальної шкоди, в солідарному порядку із засуджених ОСОБА_15 та ОСОБА_19 , а також 50 000 грн. моральної шкоди в дольовому порядку, зокрема, із засуджених ОСОБА_15 та ОСОБА_19 по 25 000 грн. з кожного.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_25 залишено без розгляду.

Задоволено частково цивільний позов потерпілого ОСОБА_26 та постановлено стягнути на його користь 3033 грн. матеріальної шкоди в солідарному порядку із засуджених ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , ОСОБА_15 , ОСОБА_18 та ОСОБА_14 , а також 80 000 грн. моральної шкоди в дольовому порядку, зокрема, із засуджених ОСОБА_15 , ОСОБА_14 та ОСОБА_18 по 10 000 грн. з кожного, а із засуджених ОСОБА_13 та ОСОБА_12 по 25 000 грн. з кожного.

Задоволено частково цивільний позов потерпілої ОСОБА_16 та постановлено стягнути на її користь 1633 грн. матеріальної шкоди в солідарному порядку із засуджених ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_12 та ОСОБА_11 , а також 35 000 грн. моральної шкоди в дольовому порядку, зокрема, із засуджених ОСОБА_13 та ОСОБА_12 по 10 000 грн. з кожного, а із засуджених ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_11 по 5 000 грн. з кожного.

Задоволено частково цивільний позов потерпілої ОСОБА_27 та постановлено стягнути на її користь 250 грн. матеріальної шкоди в солідарному прядку із засуджених ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_12 та ОСОБА_11 , а також 60 000 грн. моральної шкоди в дольовому порядку, зокрема, із засуджених ОСОБА_13 та ОСОБА_12 по 15 000 грн. з кожного, а із засуджених ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_11 по 10 000 грн. з кожного.

Вирішено питання про речові докази.

За вироком суду визнано винними та засуджено ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_18 , ОСОБА_11 та ОСОБА_19 за вчинення ними злочинів за наступних обставин.

Так, у березні 2003 року ОСОБА_15 за попередньою змовою з ОСОБА_19 та невстановленими слідством особами і спільно спланувавши вчинення розбійного нападу, приїхали з м. Києва у с. Рожневі Поля Снятинського району Івано-Франківської області, де ОСОБА_15 показав будинок ОСОБА_24 та залишився в автомобілі з метою спостереження та повідомлення про появу сторонніх осіб, а ОСОБА_19 та невстановлені особи увірвались у будинок ОСОБА_24 та стали наносити йому удари по тулубу, кінцівках, різати йому пальці та вухо, при цьому вимагаючи видати їм гроші, зв`язали ОСОБА_24 і його дружину ОСОБА_25 та кинули їх зв`язаними у підвал, заволодівши їх майном в особливо великих розмірах на загальну суму 44546, 00 грн. та з місця вчинення злочину втекли.

Крім того, 15 жовтня 2008 року ОСОБА_13 і ОСОБА_12 в с. Тулуків Снятинського району Івано-Франківської області з метою заволодіння грошима напали на ОСОБА_28 , долаючи її опір, нанесли їй тілесні ушкодження, а потім заліпили її рот липкою стрічкою та повалили обличчям донизу на сіно. Від механічної асфіксії через закриття дихальних шляхів стороннім предметом ОСОБА_29 померла, після чого ОСОБА_13 і ОСОБА_12 заволоділи золотими сережками потерпілої вартістю 600 грн., підпалили сіно, на якому лежав труп потерпілої, та з місця вчинення злочину втекли.

У вересні 2009 року ОСОБА_12 та ОСОБА_13 організували стійке злочинне угрупування, до якого завербували ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , ОСОБА_11 та ОСОБА_18 для вчинення умисних вбивств та розбійних нападів.

Так, 19 вересня 2009 року ОСОБА_13 , ОСОБА_15 , ОСОБА_14 , ОСОБА_18 у складі організованої групи в с. Новосілки Макарівського району Київської області шляхом проникнення до приміщення таємно викрали електрокару «Тойота» із зарядним пристроєм, вартістю 78 000 грн., заподіявши потерпілому ОСОБА_23 матеріальної шкоди у великому розмірі.

Крім того, 19 жовтня 2009 року ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , ОСОБА_15 , ОСОБА_18 в с. Рожневі Поля Снятинського району Івано-Франківської області у складі організованої групи вчинили розбійний напад на ОСОБА_21 , застосувавши насильство, небезпечне для життя та здоров`я потерпілої, та заволоділи її майном на загальну суму 37 119 грн.

Крім того, 28 жовтня 2009 року в с. Новосілки Макарівського району Київської області ОСОБА_13 , ОСОБА_18 , ОСОБА_15 , ОСОБА_12 , ОСОБА_14 у складі організованої групи вчинили розбійний напад на подружжя ОСОБА_30 , застосувавши до них насильство, небезпечне для життя та здоров`я потерпілих, та заволоділи їх майном на загальну суму 61 168 грн.

Крім того, 08.11.2009 року ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , ОСОБА_15 , ОСОБА_14 , ОСОБА_18 у смт. Довбиш Баранівського району Житомирської області у складі організованої групи вчинили розбійний напад на ОСОБА_31 , заволоділи його грошовими коштами у розмірі 100 грн. та нанесли йому численні удари руками, ногами та дерев`яною палицею по голові, тулубу, кінцівках, внаслідок чого спричинили потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя у момент заподіяння, які носили характер тортур та мордувань, завдали особливих страждань ОСОБА_32 , від яких упродовж години з моменту їх спричинення наступила його смерть.

Не припиняючи своєї злочинної діяльності, 08 грудня 2009 року ОСОБА_15 , ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 у с. Зібранівка Снятинського району Івано-Франківської області у складі організованої групи вчинили розбійний напад на ОСОБА_33 , заволоділи його грошовими коштами у розмірі 900, 00 грн. та спричинили йому тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя у момент заподіяння, що призвело до смерті потерпілого.

Крім того, 10.12.2009 року ОСОБА_13 , ОСОБА_15 , ОСОБА_14 , ОСОБА_12 , завербували до складу організованої групи ОСОБА_11 , та у с. Микуличин Яремчанської міської ради Івано-Франківської області вчинили розбійний напад на ОСОБА_27 та ОСОБА_34 , заволодівши грошовими коштами потерпілих на суму 250 грн. зв`язавши ноги та руки потерпілим нанесли удари руками, ногами та принесеним з собою металевим цвяхотягом у життєво-важливі ділянки тіла. Окрім того, ОСОБА_34 спричинили тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя у момент заподіяння, що призвело до смерті потерпілої. ОСОБА_27 спричинили тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя у момент заподіяння, тобто виконали всі дії, спрямовані на вчинення умисного вбивства, однак потерпіла була своєчасно доставлена у лікарню і їй була надана медична допомога.

ОСОБА_15 , ОСОБА_14 , ОСОБА_12 , ОСОБА_11 будучи впевненими, що позбавили житття обидвох потерпілих, з метою приховання вчиненого підпалили будинок та втекли з місця вчинення злочину.

Не погоджуючись із вказаним вироком, ОСОБА_12 подав апеляцію з доповненнями, у якій:

- по епізоду вчинення розбійного нападу на ОСОБА_28 частково визнав свою вину, вказавши що наміру її вбивати на мав;

- по епізоду вчинення розбійного нападу на ОСОБА_21 вказав, що не мав наміру та не застосовував насильство небезпечне для життя та здоров`я потерпілої;

- по епізоду вчинення розбійного нападу на ОСОБА_35 , ОСОБА_33 та ОСОБА_34 зазначив, що не мав умислу на їх вбивство. Крім того зазначає, що відсутні підстави для кваліфікації його дій за ч. 3 ст. 28 КК України.

В інтересах засудженого ОСОБА_12 подав також апеляцію захисник ОСОБА_6 , у якій просить оскаржуваний вирок суду першої інстанції в частині визнання ОСОБА_12 винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст.15, п.п. 1, 6, 12, 13 ч. 2 ст.115, ч. 3 ст.28 п.п. 4, 6, 12, 13, ч. 4 ст.187 КК України та призначеного покарання за сукупністю злочинів у вигляді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд в суд першої інстанції. Вказує на те, що ОСОБА_12 у висунутому обвинуваченні визнав вину частково і суду показав, що повністю визнає свою вину за ст. 187 КК України, однак не визнає у вчиненні умисних вбивств та замаху на вбивство. Вважає, що така позиція обвинуваченого є такою, що повністю знайшла своє підтвердження як в ході досудового слідства, так і під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Крім того, не погоджуючись із зазначеним вироком подали апеляції засуджений ОСОБА_11 та в його інтересах захисник ОСОБА_7 , у яких просять оскаржуваний вирок в частині визнання ОСОБА_11 винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст. 28 ч. 3, 15 ч. 2, 115 ч. 2 п.п. 1, 6, ст.ст. 28 ч. 3, 115 ч.2 п.6, ст. 187 ч. 4 КК України та призначеного покарання за сукупністю злочинів у виді 13 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю скасувати та направити справу про обвинувачення ОСОБА_11 на новий судовий розгляд до суду першої інстанції. Вважають, що оскаржуваний вирок підлягає до скасування у зв`язку з однобічністю досудового та судового слідства; невідповідністю висновків суду, викладених у вироку фактичним обставинам справи; неправильним застосуванням норм кримінального закону; істотним порушенням норм кримінально-процесуального закону.

Подана також апеляція ОСОБА_13 та в його інтересах захисником ОСОБА_36 , який просить оскаржуваний вирок суду першої інстанції скасувати, кримінальну справу за ст.ст. 28 ч. 3, 15 ч. 2, 115 ч. 2 п.п. 1, 6, 13, ст.ст. 28 ч. 3 115 п.п. 4, 6, 13 щодо ОСОБА_13 закрити на підставі ст. 6 п. 2 КПК України (в редакції 1960 року), а також виключити з обвинувачення за ч. 4 ст. 187, ч. 5 ст. 185 КК України кваліфікуючу ознаку вчинення злочинів організованою групою. ОСОБА_13 у своїй апеляції просить оскаржуваний ним вирок суду першої інстанції змінити у зв`язку з неправильним застосуванням судом норм Кримінально-процесуального кодексу України, кваліфікувати його дії за ст.ст. 186 ч. 3, 187 ч. 2, 121 та 190 КК України та пом`якшити призначене йому покарання.

ОСОБА_15 у своїй апеляції зі змінами та доповненнями зазначає, що не приймав участь у жодній організованій групі, не наносив безпосередньо та особисто тілесні ушкодження жодному із потерпілих, а тому вважає, що призначене йому покарання у виді довічного позбавлення волі є необґрунтованим та несправедливим. Просить оскаржуваний вирок суду першої інстанції скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд. Апеляцію в частині вчинення розбійного нападу на Кабанюків відкликав та просив не розглядати.

ОСОБА_14 в поданій апеляції просить оскаржуваний вирок скасувати та направити кримінальну справу про обвинувачення ОСОБА_14 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 5 ст. 185, ч. 3 ст. 28, ч.2 ст. 15 п.п. 1,6,13 ч. 2 ст. 115; ч. 3 ст. 28 п.п. 4, 6, 13 та ч. 4 ст. 187 КК України на новий судовий розгляд в суд першої інстанції. Вказують на те, що ОСОБА_14 у висунутому обвинуваченні визнав вину частково і суду показав, що повністю визнає свою вину за ст. 187 КК України, однак не визнає у вчиненні умисних вбивств та замаху на вбивство. Вважають, що під час судового розгляду повністю доведено те, що у всіх випадках умисел ОСОБА_14 а також попередня домовленість з іншими обвинуваченими була направлена виключно на заволодіння майном, жодного умислу, активних дій направлених на умисне позбавлення життя потерпілих не було, а навпаки його дії були спрямовані саме на збереження життя потерпілих, що повністю виключає його кримінальну відповідальність за вчинення умисних вбивств.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи прокурора, який просив залишити подані апеляційні скарги без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін, думку обвинувачених та їх захисників, кожного в підтримку доводів своїх апеляцій, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_12 та його захисника ОСОБА_6 , ОСОБА_11 та його захисника ОСОБА_7 , ОСОБА_13 та його захисника ОСОБА_9 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 до задоволення не підлягають з наступних підстав.

Згідно ст. 323 КПК України, вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим лише на тих доказах, які були розглянуті в судовому засіданні. Це означає, що вирок має грунтуватись на зібраних фактах, повністю та всебічно досліджених та правильно оцінених судом, а висновки про подію злочину, про винуватість або невинуватість підсудного у злочині та інші істотні питання, які виникли у кримінальній справі, мають з достовірністю випливати з матеріалів справи. Зазначені вимоги кримінального процесуального закону судом першої інстанції в повному обсязі дотримані.

Висновок суду першої інстанції про доведеність вини засуджених у вчиненні злочинів, за обставин вказаних у вироку, відповідає фактичним обставинам справи, підтверджується перевіреними в судовому засіданні доказами, яким дана належна оцінка.

Так, зокрема, твердження засуджених та їх захисників про те, що вина ОСОБА_13 , ОСОБА_15 , ОСОБА_14 та ОСОБА_12 у вчиненні умисного вбивства потерпілого ОСОБА_31 не ґрунтується на доказах та їх дії невірно кваліфіковані судом саме за ст.115 КК України з огляду на те, що у випадку надання своєчасної медичної допомоги життя потерпілого могло бути врятовано, позбавлені підстав і спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, в тому числі даними протоколів огляду місця події, висновком судово-медичної експертизи щодо ОСОБА_31 , даними відеозаписів відтворення обстановки і обставин події злочину, явками з повинними ОСОБА_13 , ОСОБА_15 , ОСОБА_12 , а також їх власними показаннями.

Суб`єктивна сторона ч. 1 ст. 115 КК передбачає відповідальність за протиправне заподіяння смерті іншій людині як за прямого так і непрямого умислу, відповідно до ст. 24 КК.

Тобто, кримінальна відповідальність за ст.115 КК настає не лише за умови бажання особи заподіяти смерть потерпілому, а й за умови, коли особа, хоча і не бажала, але свідомо припускала настання таких суспільно небезпечних наслідків як смерть.

Згідно з п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 7 лютого 2003 року № 2 « Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема, враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, тощо.

На думку колегії суддів, враховуючи обставини справи, локалізацію та спосіб спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_32 , а саме те, що засуджені ОСОБА_13 і ОСОБА_12 нанесли йому численні удари руками, ногами та дерев`яною палицею по голові, тулубу, кінцівках, а ОСОБА_15 порізав обличчя потерпілого, внаслідок чого спричинили потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння та які носили характер тортур та мордувань, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про вчинення ними умисного вбивства з особливою жорстокістю.

Незважаючи на заперечення у поданих апеляційних скаргах засудженими та їх захисниками своєї вини у вбивстві ОСОБА_28 , висновок суду про винуватість ОСОБА_13 , ОСОБА_12 у вчиненні вказаного злочину ґрунтується на належно досліджених й правильно оцінених доказах, зокрема їх вина доведена: протоколом огляду місця події від 15 жовтня 2008 року; протоколом огляду трупа ОСОБА_28 від 15 жовтня 2008 року; протоколами явки з повинною засуджених від 19 грудня 2009 року, якими підтверджується добровільне зізнання їх у вчиненні розбійного нападу на потерпілу ОСОБА_28 , в процесі якого вона умисно була позбавлена життя; висновками судово-медичних експертиз, з яких, зокрема, вбачається, що смерть ОСОБА_28 настала від механічної асфіксії через закриття дихальних шляхів стороннім тілом (скотчем). Вказане ушкодження (механічна асфіксія) знаходиться в прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті. Крім того, у висновку зазначено, що тілесні ушкодження у вигляді синців і крововиливів в м`які покрови голови утворились незадовго до настання смерті, а термічні опіки, виявлені на тілі потерпілої являються посмертними, а також те, що ОСОБА_28 могло бути нанесено не менше восьми ударів, а вищеописані тілесні ушкодження могли утворитись внаслідок боротьби і самооборони потерпілої. В зв`язку з цим апеляція засуджених щодо відсутності в них бажання вбивати ОСОБА_28 не виключає кримінальну відповідальність за ст. 115 ч. 1 КК.

Доводи викладені в апеляційних скаргах засуджених ОСОБА_13 , ОСОБА_15 , ОСОБА_14 , ОСОБА_12 , ОСОБА_11 та їх захисників про визнання розбійного нападу та заперечення причетності щодо вбивства ОСОБА_34 та замаху на вбивство ОСОБА_27 були предметом дослідження в суді першої інстанції. Суд дав належну оцінку в сукупності досліджених та перевірених у справі доказах, зокрема, послідовними показаннями потерпілої ОСОБА_27 , свідків ОСОБА_37 , ОСОБА_38 та ОСОБА_39 , висновками судово-медичних експертиз, згідно яких смерть ОСОБА_34 настала внаслідок закритої черепно-мозкової травми з крововиливом в м`які тканини голови, крововиливом під м`яку мозкову оболонку, яка ускладнилась набряком та набуханням головного мозку. Вказані тілесні ушкодження отримані від дії тупих твердих предметів з обмеженою травмуючою поверхнею в швидкій послідовності одне за другими незадовго до настання смерті. ОСОБА_27 були заподіяні тяжкі тілесні ушкодження на голові, небезпечні для життя в момент їх заподіяння, для утворення яких останній необхідно було заподіяти не менше 7 ударів тупим твердим предметом.

Таким чином, визнаючи зазначених засуджених винними у вбивстві ОСОБА_34 та замаху на умисне вбивство ОСОБА_27 , як видно з мотивувальної частини вироку, суд виходив із кількості і локалізації виявлених у потерпілих тілесних ушкоджень. Колегія суддів погоджується з цією позицією та приймаючи до уваги заподіяні потерпілим тілесні ушкодження саме в область життєво важливих органів потерпілих і використане для цього знаряддя металевий цвяхотяг, виключає можливість ставлення засуджених до наслідків у вигляді смерті з необережністю, та вважає, що в даному конкретному випадку у засуджених був умисел саме на вбивство потерпілих.

Заперечує свою вину ОСОБА_15 і у вчиненні розбійного нападу на потерпілу ОСОБА_21 . Вказане твердження спростовується показаннями потерпілої, які суд першої інстанції обґрунтовано визнав достовірними, оскільки вони об`єктивно підтверджуються іншими доказами, такими як висновок судово-медичного експерта, показами свідка ОСОБА_40 , протоколом явки з повинною від 22 грудня 2009 року, з якої вбачається, що ОСОБА_15 разом із ОСОБА_18 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 в жовтні 2009 року вчинили напад на жительку с. Рожневі Поля та показами самих засуджених, зокрема, ОСОБА_15 . Колегія суддів критично оцінює доводи засуджених та їх захисників в апеляціях про те, що по епізоду розбійного нападу та умисного вбивства ОСОБА_33 їх дії слід перекваліфікувати на ст. 121 КК України, оскільки наміру на позбавлення життя потерпілого вони не мали.

Так, відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 07 лютого 2003 року «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» для відмежування умисного вбивства від умисного

заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого (ч. 2 ст. 121 КК), суди повинні ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і

спрямованості умислу винного. Питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини

припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. При умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, ставлення винного до її настання охоплюється необережністю.

Тобто, при відмежуванні умисного вбивства від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження слід виходити із спрямованості умислу винного. Сукупність обставин та кількість та локалізація нанесених потерпілому тілесних ушкоджень, зокрема, що засуджені завчасно заготовленою мотузкою зв`язали руки та ноги потерпілого, стали наносити йому удари у життєво-важливу ділянку тіла грудну клітку та спричинили тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя у момент заподіяння, у вигляді травматичного шоку, переломів 18 ребер справа і зліва, синців лівої вушної раковини, повіки лівого ока, правої лобної ділянки, верхньої та нижньої губи, правої китиці, обох гомілок, лівого стегна, лівої гомілки, саден бокових поверхонь грудної клітки, які згідно висновку судово-медичної експертизи могли утворитись внаслідок ударів руками, ногами та іншими тупими предметами, засвідчує про умисел ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_12 , який був спрямований на настання смерті потерпілого. А тому їх дії вірно кваліфіковані по вказаному епізоду за ст.115 КК України.

Спростовуючи доводи засуджених про відсутність у них умислу на вбивство ОСОБА_33 суд послався на докази по справі в їх сукупності, які є допустимими і підстав сумніватися у їх достовірності по справі не встановлено.

Заперечення вини обвинуваченими слід вважати способом захисту.

Суд першої інстанції дав оцінку доводам засуджених та їх захисників про те, що вони не вчиняли злочинів в складі організованої групи та заперечують свою причетність до вбивств потерпілих.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 28 КК України злочин визнається вчиненим у складі організованої групи, якщо в його вчиненні брали участь три і більше осіб, які попередньо зорганізувалися у стійке об`єднання для вчинення цього злочину, об`єднаного єдиним планом з розподілом функцій учасників групи, спрямованих на досягнення цього плану, відомого всім учасникам групи.

Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п.1 постанови «Про практику розгляду кримінальних справ про злочини, вчинені стійкими злочинними об`єднаннями» №13 від 23.12.2005, суди мають досліджувати докази не лише стосовно конкретних злочинів, а й стосовно тих ознак, які вказують на їх скоєння саме організованою групою, мети її створення, тривалості існування, кількісного складу, існування правил поведінки.

Як правильно встановив суд першої інстанції, по даній кримінальній справі сукупність досліджених доказів свідчить про тісні родинні стосунки між ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 та дружні стосунки, які склались у них з ОСОБА_12 , ОСОБА_11 та ОСОБА_18 заздалегідь до вчинення злочинів, що стало основою для організації стійкого об`єднання, формування єдиного плану тривалої злочинної діяльності та спільних правил поведінки, підшукування об`єктів вчинення злочинів, розподілу конкретних ролей під час їх вчинення, а саме: ОСОБА_13 та ОСОБА_12 виступили як організатори, ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_11 та ОСОБА_18 виконавці, усвідомлення кожним учасником організованої групи характеру і мети протиправних дій, значимості своєї участі та виконання саме відведеної ролі для успішного досягнення протиправної мети, збуту викраденого, розподілу отриманого прибутку, забезпечення безпеки виконання.

Всупереч запереченням ОСОБА_15 своєї причетності до викрадення 19 вересня 2009 року електрокари у потерпілого ОСОБА_23 , його вина у вчиненні вказаного злочину ґрунтується на належно досліджених й правильно оцінених доказах, зокрема його вина доведена: показаннями засудженого ОСОБА_18 про те, що він запропонував останньому викрасти електрокару японського виробництва марки «Тойота», на що ОСОБА_15 погодився; показаннями потерпілого; протоколом огляду місця події; показаннями засуджених ОСОБА_14 , ОСОБА_13 та самого ОСОБА_15 про те, що вони дійсно вночі з 18 на 19 вересня 2009 року завантажили електрокару на автомобіль марки «Камаз», а згодом ОСОБА_13 її реалізував приватному підприємцю із Львівської області за 20 000 грн.

Доводи ОСОБА_13 про те, що у вироку зазначено, що він раніше судимий не знайшли свого підтвердження у матеріалах справи та оскаржуваному вироку, де вказано що засуджений раніше не судимий.

Твердження захисника ОСОБА_6 в доводах апеляції про те, що кваліфікація дій засудженого ОСОБА_12 по факту нападу на потерпілих, як такі, що спрямовані на заволодіння майном у великих розмірах є незаконним і таким, що істотно порушує вимоги Кримінального законодавства України так як під час розгляду справи у суді безперечно встановлено, що засуджені не заволоділи чужим майном у великих розмірах, є безпідставними і такими, що не ґрунтуються на нормах Кримінального закону.

Зокрема, відповідно до положень ст. 187 КК України, з об`єктивної сторони розбій вважається закінченим з моменту нападу, тобто з моменту застосування насильства, незалежно від того чи вдалося винному заволодіти майном.

Крім цього, захисник ОСОБА_6 вважає, що при розгляді справи судом порушено право на захист підзахисного ОСОБА_12 , так як 24.04.2014 року суд першої інстанції в порушення вимого п. 4 ч. 1 ст. 45 КК України ( в редакції 1960 року) проводив розгляд справи у відсутності захисника, що є істотним порушенням вимого кримінально-процесуального закону, а тому вирок підлягає скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд.

З такими апеляційними вимогами колегія суддів не погоджується виходячи з наступного.

При розгляді даної кримінальної справи участь захисника відповідно до положень п.4 ч.1 ст. 45 КК України є обов`язковою, так як санкція статті, за якою кваліфікується злочин, передбачає довічне ув`язнення.

Обов`язкова участь захисника забезпечує процесуальну рівноправність сторони обвинувачення і сторони захисту.

При апеляційному розгляді встановлено, що дійсно 24.04.2014 року проводився судовий розгляд в суді першої інстанції ( т. 24 а.с. 47 ) з 13.30 годин, а саме огляд речового доказу, розпочато перегляд відеокасети. Захисник ОСОБА_6 в судове засідання не з`явився із певних причин. Однак підсудний погодився на розгляд справи у відсутності захисника із тих причин, щоб не затягувати розгляд справи, подав заяву (т. 24 а.с. 29 ) . Усі учасники процесу погодилися із продовженням розгляду справи. Після перегляду частини відеокасети було оголошено перерву до 14 год.30 хв. 07.05.2014 року, де було продовжено розгляд даної відеокасети уже із участю захисника ОСОБА_6 .

Твердження захисника ОСОБА_6 про те, що проведення судового розгляду 24.04.2014 року у його відсутності є істотним порушенням вимог кримінально-процесуального закону і таким, що є безумовною підставою для скасування вироку з направленням справи на новий судовий розгляд є передчасними та належним чином не обґрунтованими.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 370 КПК України, істотні порушення кримінально-процесуального закону - це такі порушення, які перешкодили або могли перешкодити суду повно й усебічно розглянути справу, встановити істину в справі, забезпечити права і законні інтереси учасників процесу й ухвалити законний, обґрунтований і справедливий вирок.

Пленум Верховного Суду України в Постанові від 24.10.2003 року № 8 роз`яснив, що відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 370 КПК України, істотне порушення чинного законодавства, яке регламентує право на захист, у передбачених законом випадках тягне скасування судових рішень, зокрема, якщо таке порушення позбавило або обмежило підсудного або його захисника у здійсненні цього права і перешкоджало або могло перешкодити суду всебічно, повно і об`єктивно розглянути справу і ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Захисник ОСОБА_6 та підсудний ОСОБА_12 , ні в апеляційних скаргах, ні при апеляційному розгляді не навели жодних доводів про те, що порушення права на захист, а саме проведення судового засідання в суді першої інстанції 24.04.2014 року у відсутності захисника, позбавило або обмежило підсудного та його захисника у здійсненні цього права і яким чином це перешкодило чи могло перешкодити суду всебічно, повно і об`єктивно розглянути справу і ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення. Крім того, при перегляді відеокасети учасникам процесу запитання не ставились, зауважень не було. При продовженні перегляду відеокасети 25.04.2014 року суд не позбавив захисника та підсудного заявити клопотання про повторний перегляд відеокасети, частина якої була переглянута 24.04.2014 року у відсутності захисника, однак таких клопотань не поступало, що свідчить про те, що суд не обмежував учасників процесу у здійсненні свого права на захист.

Отже, колегія суддів вважає, що проведення судового засідання 24.04.2014 року, із-за вищенаведених обставин, не позбавило та не обмежило підсудного ОСОБА_12 та його захисника у здійсненні права на захист, а тому доводи викладені в апеляції захисника про порушення права на захист є безпідставними та належним чином не обґрунтованими.

Доводи засуджених та їх захисників про невідповідність копій вручених їм вироків оригіналу в частині визначення строку покарання за окремий злочин не є підставою для скасування оскаржуваного вироку, оскільки відповідно до вимог ст. 347 КПК України апеляція подана на вирок суду першої інстанції у матеріалах кримінальної справи, і відповідно до вимог ст. 365 КПК України він перевіряється апеляційним судом в межах поданих апеляцій.

Щодо призначеного засудженим покарання, то слід зазначити, що воно відповідає вимогам ст. 65 КК України. При цьому, суд врахував ступінь тяжкості вчиненого ними правопорушення, особу винного, пом`якшуючі та обтяжуючі покарання обставини.

Зокрема, при призначенні покарання засудженому ОСОБА_13 судом враховано те, що він раніше судимий, на психіатричному та наркологічному обліках не перебуває, розлучений, не працював, по місцю проживання характеризується позитивно.

При обранні покарання ОСОБА_14 судом враховано те, що він раніше притягався до кримінальної відповідальності, проте згідно ст. 89 КК України вважається не судимим, на психіатричному та наркологічному обліках не перебуває, одружений, має на утриманні двох малолітніх дітей, не працював, по місцю проживання характеризується позитивно.

При призначенні покарання засудженому ОСОБА_15 судом враховано те, що він раніше притягався до кримінальної відповідальності, проте згідно ст. 89 КК України вважається не судимим, розлучений, не працював, по місцю проживання характеризується позитивно.

При обранні покарання ОСОБА_12 судом враховано те, що він раніше не судимий, на психіатричному та наркологічних обліках не перебуває, не одружений, має на утриманні двох малолітніх дітей, не працював, по місцю проживання характеризується позитивно.

При призначенні покарання засудженому ОСОБА_11 судом враховано те, що він раніше не судимий, до кримінальної відповідальності притягується вперше, не одружений, на утриманні одна малолітня дитина та батьки похилого віку, батько інвалід, працював водієм у ТзОВ «В`юн-Транс», по місцю проживання характеризується позитивно.

Крім того, судом при призначенні покарання враховано обставини, що пом`якшують покарання засудженим, а саме з`явлення із зізнанням, а також обставини, що обтяжують покарання - вчинення злочинів щодо осіб похилого віку.

Враховую наведене, колегія суддів вважає зазначене покарання є необхідне і достатнє для виправлення засуджених та попередження нових злочинів.

За таких обставин колегія суддів не вбачає апеляційних підстав для скасування вироку.

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне скасувати обраний щодо ОСОБА_19 запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Як вбачається з вироку Івано-Франківського міського суду від 15 січня 2015 року ОСОБА_19 засуджений за ст. 187 ч. 4 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання за вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 18.08.2004 року, яким він був засуджений за ч. 3 ст. 152, ч. 3 ст. 153 КК України до 9 років 6 місяців позбавлення волі, більш суворим за цим вироком, остаточно визначено ОСОБА_19 покарання у виді 12 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

Строк відбуття покарання ОСОБА_19 постановлено обчислювати з часу фактичного затримання з 22.09.2003 року та зарахувати в строк відбуття покарання повністю відбуте покарання за вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 18.08.2004 року.

В даний час строк покарання визначеного згідно вироку місцевого суду ОСОБА_19 закінчився 22.09.2015 року.

Суд вважає, що за вказаних обставин на даний час відпали підстави для застосування відносно ОСОБА_19 запобіжного заходу у виді взяття під варту, а тому його слід звільнити з-під варти по відбуттю покарання.

К е р у ю ч и с ь ст. ст. 342, 365, 366, 401 КПК України 1960 року, колегія суддів, -

у х в а л и л а :
апеляції ОСОБА_12 та його захисника ОСОБА_6 , ОСОБА_11 та його захисника ОСОБА_7 , ОСОБА_13 та його захисника ОСОБА_9 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 залишити без задоволення, вирок Івано-Франківського міського суду від 15 січня 2015 року щодо ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_18 , ОСОБА_11 , ОСОБА_19 без змін.

Скасувати запобіжний захід щодо ОСОБА_19 у виді тримання під вартою та звільнити його з-під варти по відбуттю покарання.

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3

ОСОБА_4

Згідно з оригіналом
Суддя ОСОБА_2