АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
11/490/505/12 Головуючий у 1 й інстанції - Пойда
Доповідач - Косенко Л.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2012 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого Косенка Л.М.

суддів Капелюхи В.М., Стуковенкової Т.Г.

за участю прокурора Заворотної О.В.

захисника ОСОБА_1

засуджених ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську кримінальну справу за апеляціями засуджених ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 грудня 2011 року,

Встановила:

Вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 грудня 2011 року засуджені:

ОСОБА_2

ІНФОРМАЦІЯ_1,

раніше судимий,-

за ч.3 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк три роки, за ч.2 ст.186 КК України на чотири роки позбавлення волі. На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів призначено покарання у виді чотирьох років позбавлення волі. На підставі ст.71 КК України за сукупністю вироків (від 21 січня і 19 грудня 2011 р.) остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки і шість місяців.

ОСОБА_3

ІНФОРМАЦІЯ_2,

раніше судима,-

за ч.2 ст.186 КК України із застосуванням ст.69 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк два роки.

Постановлено стягнути із ОСОБА_2 на користь Державного підприємства «Конструкторське бюро «Південне» ім. М.К.Янгеля»3623 грн 20 коп на відшкодування матеріальної шкоди.

Згідно з вироком суду засуджені особи визнані винними у вчиненні злочинів за таких обставин.

25 травня 2011 року приблизно о 21 годині у м. Дніпропетровську на вулиці Будівників,63 ОСОБА_2 з метою крадіжки незаконно через загорожу проник на територію обєкта «СТО»Державного підприємства виробничого обєднання «Південний машинобудівний завод ім. О.М.Макарова», що охороняється, звідки таємно викрав 80 метрів кабелю марки КГ 3х6+1х4 вартістю 45 грн 29 коп за один метр на загальну суму 3623 грн 20 коп.

02 вересня 2011 року приблизно о 23 год 30 хв у дворі будинку № 23 на вул. Бронетанковій у м. Дніпропетровську засуджені ОСОБА_2 і ОСОБА_3 за попередньою змовою між собою із застосуванням фізичного насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоровя, відкрито викрали в ОСОБА_4 мобільний телефон моделі У DS-160»вартістю 400 грн.

На даний вирок засудженими особами подані апеляційні скарги.

В апеляції ОСОБА_3, не ставлячи під сумнів доведеність її вини у вчиненні злочину і правильність кваліфікації дій за ч.2 ст.186 КК, просила пом'якшити призначене їй покарання із застосуванням ст.75 КК, урахувавши дані про її особу, обставини, що пом'якшують покарання, зокрема незадовільний стан її здоровя.

Засуджений ОСОБА_2 посилається на те, що злочинів, за які він засуджений, не вчиняв. Зазначає, що під час слідства на нього чинився тиск з метою отримання показань, які були потрібні слідчим. Скаржиться він і на необєктивність слідства та суду по його справі, а також на однобічність і неповноту досудового і судового слідства. Стверджує, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

Виходячи з цього просить, як це видно з його апеляційної скарги, провести у справі нове розслідування.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду Дніпропетровської області, пояснення засудженої ОСОБА_3 та її захисника ОСОБА_1, які просили задовольнити вимоги апеляції ОСОБА_3 про помякшення їй покарання із застосуванням ст.75 КК, пояснення засудженого ОСОБА_2, який підтримав доводи своєї апеляції щодо скасування вироку і направлення справи на додаткове розслідування, думку прокурора Заворотної О.В., яка вважала апеляції засуджених осіб залишити без задоволення, а вирок суду без зміни, перевіривши матеріали справи й обговоривши доводи поданих апеляцій, колегія суддів приходить до наступного.

Посилання в апеляційній скарзі засудженого ОСОБА_2 на те, що досудове та судове слідство у справі проведено неповно, необєктивно, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи та не підтверджені зібраними у ній доказами, є необгрунтованими.

Матеріалами справи зясовано, що досудове та судове слідство у ній проведено з дотриманням вимог кримінально-процесуального закону, таких порушень цього закону, котрі були б суттєвими і тягли за собою скасування вироку, у справі не допущено.

Так, ОСОБА_2 на досудовому і судовому слідстві визнав себе винним у вчиненні 25 травня 2011 року викрадання кабелю з території заводу на вул. Будівників у м. Дніпропетровську і пояснив, за яких обставин ним було вчинена ця крадіжка.

Про достовірність зізнань ОСОБА_2 в цьому злочині, а отже, про доведеність його вини в зазначеній крадіжці майна, що належить Державному підприємству «Конструкторське бюро «Південне», свідчать також наведені у вироку докази: дані протоколу огляду місця події про те, за яких обставин і де було виявлено сліди викрадення кабелю; дані протоколу відтворення обстановки і обставин події за участю ОСОБА_2, під час якого він показав, за яких обставин, де й коли була вчинена ним крадіжка, а також вказав місце схову ним знарядь злочину та фрагменту викраденого кабелю; дані протоколу огляду вказаного ОСОБА_2 місця, в якому виявлено й вилучено знаряддя злочину і фрагменту кабелю; висновки судово-трасологічної експертизи, які відповідають показанням ОСОБА_2 про обставини викрадення ним кабелю; показання свідків та інші докази, яким у вироку дана належна оцінка.

Наведеними доказами спростовуються не мотивовані в апеляції доводи ОСОБА_2 про те, що він не учиняв зазначений злочин.

Висновки суду про винність ОСОБА_2 і ОСОБА_3 у відкритому, із застосуванням фізичного насильства, викраденні майна, що належить ОСОБА_4, за попередньою змовою між ними, відповідають фактичним обставинам справи, підтверджені розглянутими в судовому засіданні та викладеними у вироку доказами і, зокрема, даними, що містяться в показаннях самих засуджених, потерпілого ОСОБА_4, свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, даними про вилучення в ОСОБА_3 викраденого в потерпілого мобільного телефону.

Так, ОСОБА_2 на досудовому слідстві та в судовому засіданні дав показання про те, що 2 вересня 2011 року біля будинку, в якому він мешкав, у нього виник конфлікт з потерпілим ОСОБА_4, який переріс у бійку. Пояснив, що під час зясування стосунків ОСОБА_4 передав йому у заставу свій мобільний телефон, оскільки раніше він надав потерпілому позичку в сумі 500 грн. Під час досудового слідства Забара стверджував, що мобільний телефон в ОСОБА_4 забрала ОСОБА_3, яка перед цим застосувала до потерпілого фізичне насильство. В суді засуджений відмовився від цих показань і, як убачається з протоколу судового засідання, визнав, що ОСОБА_4 передав йому телефон після того, як він заподіяв йому декілька ударів рукою в область обличчя. Не заперечував, що зазначений телефон він передав ОСОБА_3

Отже, твердження засудженого, як і аналогічного характеру в апеляції ОСОБА_2 доводи, про непричетність його до зазначеного злочину є безпідставними та спростовуються перевіреними у справі доказами.

Засуджена ОСОБА_3 на протязі досудового слідства і під час судового розгляду справи неодноразово змінюючи свої показання в цій частині, послідовно стверджувала, що увечері 2 вересня 2011 року саме Забара застосував до ОСОБА_4 фізичне насильство, після чого відкрито викрав у потерпілого мобільний телефон і передав його їй. Визнала, що наступного дня цей телефон у неї вилучили співробітники міліції.

Як убачається з апеляції, ОСОБА_3 не оспорювала доведеність вини у вчиненні злочину щодо ОСОБА_4 за попередньою змовою із Забарою за обставин, наведених у вироку, а також не заперечувала правильність кваліфікації її дій.

Таким чином, цими показаннями засуджених на досудовому слідстві та в судовому засіданні встановлено, що саме вони були разом з потерпілим ОСОБА_4 в ніч з 2 на 3 вересня 2011 року у дворі й в будинку № 23 на вулиці Бронетанковій у м. Дніпропетровську і що саме вони вчиняли щодо нього певні дії. З цих підстав такими, що не відповідають матеріалам справи твердження засудженого ОСОБА_2 про те, що органи досудового слідства і суд не правильно вказали місце вчинення злочину щодо ОСОБА_4

Згідно з показаннями потерпілого ОСОБА_4 на досудовому слідстві й в судовому засіданні 2 вересня 2011 року після 23 години біля будинку, в якому мешкав ОСОБА_2, останній разом з ОСОБА_3 із застосуванням фізичного насильства заволодів його мобільним телефоном. При цьому потерпілий категорично заперечував наявність у нього будь-якого боргу перед Забарою і добровільну передачу ним свого мобільного телефону засудженому як заставу, чим спростовуються доводи ОСОБА_2 про те, що його дії відносно потерпілого були зумовлені виключно намаганням повернути позичку від ОСОБА_4.

Свої показання про обставини його побиття засудженими та заволодіння його телефоном ОСОБА_4 підтвердив і на очних ставках з ОСОБА_3 та ОСОБА_2.

Оскільки показання потерпілого ОСОБА_4 істотних суперечностей не містили і відповідали іншим доказам у справі, в суду не було підстав сумніватися в їх достовірності, а тому він правильно обгрунтував ними свої висновки у вироку.

Про те, що у вказаний час за викладених у вироку обставин засуджені заволоділи майном ОСОБА_4 показали й свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Не вірити показанням названих осіб у суду не було жодних підстав, оскільки вони обєктивно узгоджуються і доповнюють один одного, не містять розбіжностей щодо обставин побиття ОСОБА_4 і заволодіння його мобільним телефоном.

Доведеність вини засуджених у цьому злочину обєктивно підтверджується і даними про вилучення викраденого в ОСОБА_4 мобільного телефону в ОСОБА_3.

Характер вчинених Забарою і ОСОБА_3 щодо потерпілого дій, повязаних з нанесенням йому ударів в область обличчя і заволодінням належного ОСОБА_4 телефоном, свідчить про те, що засуджені відкрито, із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоровя потерпілого, викрали його майно. Сукупністю цих доказів спростовуються наведені в апеляції посилання ОСОБА_2 на недоведеність його у грабежі ОСОБА_4.

На цих самих підставах не можна визнати обгрунтованими і доводи апеляційної скарги засудженого ОСОБА_2 про те, що не він, а ОСОБА_3 забрала в ОСОБА_4 телефон як заставу для забезпечення боргу потерпілого.

Слід визнати необгрунтованими й доводи в скарзі ОСОБА_2 про неповноту досудового й судового слідства та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, оскільки вивченням матеріалів справи не встановлено даних, які б свідчили про неповноту чи необєктивність дослідження слідчими органами та судом обставин справи.

Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_2, як і ОСОБА_3В, в зазначеному злочині відносно ОСОБА_4 відповідає доказам, які були предметом ретельного дослідження в судовому засіданні та які суд поклав в основу обвинувального вироку. Проявів упередженості щодо ОСОБА_2 як з боку слідчих органів, так і суду вивченням матеріалів справи не виявлено. Та обставина, що слідство та суд по-іншому оцінюють докази, зокрема, показання потерпілого, свідків, порівняно з оцінкою їх засудженим ОСОБА_2, не свідчить про необєктивність слідчих органів і суду, про що зазначається в апеляційній скарзі ОСОБА_2

Доводи ОСОБА_2 про те, що деякі обставини справи всебічно не досліджені: зокрема, на його думку, в судовому засіданні не була допитана свідок ОСОБА_6, є безпідставними, оскільки на підставах тих доказів, які були предметом перевірки в судовому засіданні першої інстанції, з достатньою повнотою зясовано всі обставини зазначеного у вироку злочину відносно потерпілого ОСОБА_4

Отже, немає підстав додатково зясовувати ще якісь обставини, які не мають значення для встановлення істини у справі, про що посилається в скарзі засуджений ОСОБА_2

Виходячи з наведеного є необгрунтованими доводи засудженого ОСОБА_2 у скарзі і про те, що висновки суду про доведеність його винності у названому злочині грунтуються лише на припущеннях та суперечливих доказах.

Твердження засудженого ОСОБА_2 про непричетність останнього до вчинення названих у вироку злочинів, а також його твердження про відсутність у справі достовірних доказів його вини у злочинах, за які того було засуджено, належно перевірялися в судовому засіданні й обгрунтовано визнані безпідставними, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи та спростовуються зібраними у справі та покладеними в основу вироку доказами.

Суд у вироку навів докази по кожному епізоду обвинувачення засуджених і дав аналіз цим доказам після їх дослідження, тому не має підстав вважати, що у справі допущена суттєва неповнота досудового або судового слідства, яка викликає необхідність направлення справи на додаткове розслідування або судового слідства, про що йдеться в апеляції ОСОБА_2

На підставі оцінки й аналізу наведених доказів, які повно і всебічно перевірялися в судовому засіданні, суд дійшов обгрунтованого висновку про винність:

ОСОБА_2 у вчиненні таємного і відкритого розкрадань чужого майна. Ці його дії правильно кваліфіковані за ч.3 ст.185 і ч.2 ст.186 КК України;

ОСОБА_3 у вчиненні грабежу за попередньою змовою групою осіб. Її дії правильно кваліфіковані за ч.2 ст.186 КК України.

Вивченням матеріалів справи не виявлено порушень вимог кримінально-процесуального закону під час збирання й закріплення доказів у справі, які б викликали сумніви в їх достовірності. Наявні у справі докази відповідають вимогам закону щодо допустимості, достовірності й достатності доказів. Тому твердження засудженого ОСОБА_2 у скарзі про те, що зазначену справу в частині проведення на досудовому слідстві очних ставок за його участю сфабриковано, є необгрунтованим.

Посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на те, що на стадії досудового слідства він дав показання, в яких обмовив себе під впливом недозволених методів слідства, є безпідставними. З огляду матеріалів справи як на стадії досудового слідства, так і в судовому засіданні ОСОБА_2 не заявляв про застосування до нього незаконних методів слідства і того, що нібито під їх впливом він вимушений був обмовити себе у вчиненні злочинів.

Крім того, як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 визнавав частково свою вину в грабежі і повністю у викраденні чужого майна не тільки під час досудового слідства, але і в судовому засіданні. Все це вказує на те, що заяви засудженого про обмову себе внаслідок нібито психологічного тиску на нього працівників міліції та слідчих спрямовані на намагання уникнути відповідальності за вчинені злочини.

Не можна погодитися і з твердженнями ОСОБА_2 стосовно того, що розгляд справи і досудове слідство відносно нього велися упереджено, з обвинувальним ухилом. Так, з матеріалів справи видно, що як органами досудового слідства, так і судом були досліджені всі докази, як ті, що підтверджували вину засуджених, так і ті, що їх виправдовували, і кожному з цих доказів дана належна оцінка.

Покарання ОСОБА_2 і ОСОБА_3 призначено відповідно до вимог ст.65 КК з урахуванням тяжкості вчиненого злочину, даних про особу винних осіб та всіх обставин справи.

Зокрема, згідно вироку суд врахував незадовільний стан здоровя ОСОБА_3, відносно якої в 2010 році було постановлено два вироки, при цьому за одним із них їй вже призначалося покарання із застосуванням положень ст.75 КК, після чого вона знову вчинила умисний злочин проти власності. Як видно з вироку, суд призначив засудженій більш мяке покарання, ніж це передбачено ч.2 ст.186 КК України, за якою її було засуджено.

За таких обставин колегія суддів вважає, що в даному випадку покарання ОСОБА_3 визначено саме таке, яке є необхідним і достатнім для її виправлення та попередження вчинення нею нових злочинів. Виходячи з того, що наведені в апеляції засудженою обставини, що помякшують її покарання, в достатній мірі враховані судом під час призначення конкретного строку покарання, апеляційний суд не вбачає підстав для помякшення покарання ОСОБА_3, про що вона просила в апеляційній скарзі і на чому наполягала в суді апеляційної інстанції.

Виходячи з наведеного, керуючись статтями 365, 366 КПК України, колегія суддів

Ухвалила:

Апеляції засуджених ОСОБА_2 і ОСОБА_3 залишити без задоволення, а вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 грудня 2011 року щодо ОСОБА_2 та ОСОБА_7 залишити без зміни.

Судді