У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 листопада 2015 року м. Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді: ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 за участю прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого: ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , розглянувши у підготовчому судовому засіданні кримінальне провадження № 0003564 за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченому ч.4 ст.296 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

29.09.2015 року до Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0003564 за обвинуваченням ОСОБА_4 , у вчиненні злочину, передбаченому ч.4 ст.296 Кримінального кодексу України.

У підготовчому судовому прокурор вважав за можливе призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акта.

Обвинувачений ОСОБА_4 та його захисник вважають за можливе призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акта.

Дослідивши матеріали обвинувального акту з реєстром матеріалів досудового розслідування №0003564, заслухавши думку учасників кримінального провадження з приводу можливості призначення судового розгляду на підставі обвинувального акту, суд приходить до наступного висновку.

Згідно п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам КПК України.

Пунктом 5 ч. 2 ст. 291 КПК України передбачено, що обвинувальний акт має містити: виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення;

При цьому, ч. 1 ст. 91 КПК України регламентовано, що у кримінальному провадженні підлягає доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Згідно положення п. (а) ч. 3 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Верховною Радою України 17 липня 1997 р., згідно якого кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, має право бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причину обвинувачення проти нього.

Обвинувачення повинно бути конкретним, обвинувачена особа, реалізує своє право на захист від пред`явленого їй конкретного обвинувачення (відомості про час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення). При цьому можливість зміни обвинувачення прокурором під час судового розгляду справи, коли суд звертає увагу на неконкретність обвинувачення на підготовчому судовому засіданні, а прокурор має можливість у стислі терміни усунути вказані порушення, фактично призводить до порушення

як права обвинуваченого особи на захист, передбачене ст.20 КПК України через неконкретність обвинувачення, так і на порушення розумних строків судового розгляду кримінального провадження відповідно до вимог ч.4,5 ст.28 КПК України та в кінцевому результаті призводить по порушень вимог ч.3 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ратифіковану Законом України № 475/97- ВР від 17.07.97 року.

Суд, не оцінюючи доведеність обвинувачення, а лише перевіряючи його з приводу виконання вимог п.5 ч.2 ст.291 КПК України, з метою забезпечення права обвинуваченого знати в чому його обвинувачують, констатує, що воно є неконкретним і не містить, як того вимагає п.5 ч.2 ст.291 КПК України, опису обставин вчинення обвинуваченими злочину, передбаченого ч.4 ст.296 КК України, що не відповідає вимогам п.1 ч.1 ст. 91 КПК України з наступних підстав.

Системний аналіз норм кримінального та кримінального процесуального законів України регламентують, що виклад фактичних обставин справи - це формулювання фактичного складу діяння, тобто конкретний опис поведінки особи й інших юридичних фактів, які встановлено (процесуально доведено) та мають кримінально-правове значення й у системному поєднанні утворюють фактичний склад злочину. Водночас таке формулювання не повинно містити абстрактних юридичних формулювань, безпосередньо вжитих у кримінальному законі, оскільки це буде не виклад фактичного складу злочину, а юридичне формулювання обвинувачення.

Таким чином, викладення формулювання обвинувачення, як це зроблено в обвинувальному акті щодо ОСОБА_4 не може замінити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, оскільки за змістом п.5 ч.2 ст.291 КПК України виклад фактичних обставин справи в обвинувальному акті має бути викладено незалежно від викладеного в ньому формулювання обвинувачення, з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність.

Так, злочинним визнається тільки таке грубе порушення громадського порядку, яке вчинене з мотивів явної неповаги до суспільства і супроводжувалося особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом (ч. 1 ст. 296 КК)

З об`єктивної сторони хуліганство є суспільно небезпечною дією, що грубо порушує громадський порядок. Такими закон визнає тільки дії, які спричинили істотну шкоду особистим чи суспільним інтересам і відрізнялися особливою зухвалістю або винятковим цинізмом. Зміст грубості порушення громадського порядку слід визначати з урахуванням характеру хуліганських дій, їх наслідків, місця і тривалості їх вчинення, кількості потерпілих, їх віку, стану здоров`я, суттєвості порушення їх інтересів або інтересів підприємств, установ, організацій. Аналіз цих обставин потрібен і для з`ясування наявності особливої зухвалості або виняткового цинізму, що є основними і обов`язковими показниками грубого порушення громадського порядку.

Особлива зухвалість - це грубе порушення громадського порядку, поєднане із завданням потерпілій особі побоїв чи іншим насильством, що спричинило тілесні ушкодження, чи знущанням над потерпілим, знищенням або пошкодженням майна, тривале порушення спокою громадян, зрив масового заходу, тимчасове порушення нормальної діяльності установи, підприємства, організації, руху транспорту тощо.

Винятковий цинізм - це демонстративна зневага щодо норм моральності, наприклад, груба непристойність, публічне оголення, знущання над немічними особами та ін. (п. 5 ППВСУ «Про судову практику у справах про хуліганство» від 22 грудня 2006 р. № 10). Для кваліфікації вчиненого хуліганства за ч. 1 ст. 296 КК достатньо наявності в діях винної особи однієї з ознак - особливої зухвалості або виняткового цинізму.

Під явною неповагою до суспільства слід вважати нахабно виявлене, зневажливе ставлення винного до громадського порядку та існуючих у суспільстві загальновизнаних правил поведінки і моральності. Ця ознака однаково характеризує як об`єктивну сторону хуліганства - грубе порушення громадського порядку, так і його суб`єктивну сторону - хуліганські мотиви вчинення.

Закінченим злочин визнається з моменту вчинення дії, що грубо порушує громадський порядок.

Обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони хуліганства є усвідомлене вчиненні діяння з мотиву явної неповаги до суспільства. Такий мотив має важливе значенні тому, що він, з одного боку, характеризує хуліганські дії, а з другого - самим законом визнається обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони.

Частина 4 ст. 296 КК передбачає відповідальність за хуліганські дії, визначені в перших трьох частинах цієї статті, якщо вони вчинені із застосуванням вогнепальної або холодної зброї чи іншого предмета, спеціально пристосованого або заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень.

При цьому відповідно до роз`яснень п. 11 Постанови Пленуму ВСУ №10 від 22.12.2006 року спеціально пристосованими для нанесення тілесних ушкоджень слід визнавати предмети, які пристосовані винною особою для цієї мети наперед або під час учинення хуліганських дій, а заздалегідь заготовленими - предмети, які хоч і не зазнали якоїсь попередньої обробки, але ще до початку хуліганства були приготовлені винним для зазначеної мети. Використання предметів, які були випадково підібрані на місці вчинення хуліганських дій для нанесення тілесних ушкоджень, не дає підстави для кваліфікації за ч. 4 ст. 296 КК України (п. 11 ППВСУ від 22 грудня 2006р. № 10).

Викладаючи фактичні обставини злочину, які прокурор вважає встановленими, в обвинувальному акті за ч. 4 ст. 296 КК України органом досудового розслідування зазначено, що « ОСОБА_4 , маючи прямий умисел на хуліганство,… знаходячись у суспільному місці, діючи умисно із хуліганських спонукань за надуманим мотивом, безпідставно, ігноруючи існуючи у суспільстві правила та норми поведінки, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, діючи з особливою зухвалістю, тримаючи у правій руці скляну пляшку, яку заздалегідь підготував для нанесення тілесних ушкоджень, підійшовши до ОСОБА_6 та безпричинно завдав удар скляною пляшкою по голові, завдавши тілесні ушкодження легкого ступеню тяжкості».

Разом із тим, зі змісту викладених у обвинувальному акті фактичних обставин, є незрозумілим чи вчинено інкримінуємий ОСОБА_4 злочин з мотивів явної неповаги до суспільства, та в чому ця неповага полягає, і в чому полягає особлива зухвалість у діях обвинуваченого, не місять посилання на наявність грубого порушення громадського порядку і чи були діями ОСОБА_4 грубо порушено громадський порядок і в чому це виразилося, з врахуванням того, що з об`єктивної сторони хуліганство є суспільно небезпечною дією, що грубо порушує громадський порядок.

Окрім того, у обвинувальному акті викладаючи фактичні обставини скоєного злочину в частині суб`єктивної сторони злочину, слідчим зазначено про наявність у ОСОБА_4 прямого умислу на хуліганство, але не зазначено в чому він полягає, при цьому зазначено що злочин скоєно із хуліганських спонукань за надуманим мотивом, однак не розкрито змісту мотиву з врахуванням того, що обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони хуліганства безпосередньо вказаної у кримінальному законі ст. 296 КК України є усвідомлене вчинення діяння з мотиву явної неповаги до суспільства, а відтак вказана ознака є обов`язковою та підлягає встановленню та доказуванню.

Формулюючи наявність у діях обвинуваченого кваліфікованого складу злочину, слідчий зазначив, що ОСОБА_4 тримаючи у руці пляшку, яку заздалегідь підготував для нанесення тілесних ушкоджень, наніс удар потерпілому.

Частина ч 4 ст. 296 КК передбачає відповідальність за хуліганські дії, вчинені із застосуванням іншого предмета, заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень, однак із змісту акта не є зрозумілим, чи вказаний предмет був приготовлений ОСОБА_4 для зазначеної мети ще до початку хуліганства або під час вчинення хуліганських дій.

Враховуючи, що правильність кваліфікації кримінального правопорушення встановлюється з викладу фактичних обставин справи та формулювання обвинувачення, суд вважає, що зазначені вище недоліки обвинувального акту є суттєвими.

Право на захист не може бути порушеним на будь-якій стадії кримінального провадження, що є завданням кримінального провадження відповідно до положень ст. 2 КПК України. Оскільки вказані відомості обов`язково зазначаються в обвинувальному акті, їх достовірність і є гарантією права обвинуваченого на захист від пред`явленого обвинувачення. Водночас, складений у кримінальному провадженні обвинувальний акт не містить всіх вищевказаних фактичних обставин та мотиву, що за переконанням суду позбавляє можливості ОСОБА_4 належно усвідомлювати та захищатися від обвинувачення, і це в свою чергу є грубим порушенням права на захист, яке підлягає реалізації на будь-якій стадії кримінального провадження, у тому числі під час підготовчого судового засідання.

Зазначене вказує на істотну неконкретність обвинувачення та позбавляє суд визначити межі судового розгляду стосовного обвинуваченого та прийняти об`єктивне рішення по справі з огляду на ч.1 ст. 337 КПК України, відповідно до якої судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту.

При прийнятті рішення про повернення обвинувального акту прокурору, суд не вирішував питання про доведеність вини обвинуваченого, не вдавався до оцінки доказів, а лише проаналізував викладені фактичні обставини у співставленні із правовою кваліфікацією його дій слідчим.

Крім того, в порушення вимог ст. 109 КПК України в реєстрі матеріалів досудового розслідування, що є невід`ємною частиною обвинувального акта, не розкрито зміст всіх процесуальних дій, проведених під час досудового розслідування, та реквізитів всіх процесуальних рішень, прийнятих під час досудового розслідування.

Зокрема, у обвинувальному акті зазначено про проведення в ході досудового розслідування 11.07.2015 року судово-медичної експертизи та 11.07.2015 року та 14.07.2015 року двох додаткових судово-медичних експертиз, разом із тим, з реєстру матеріалів досудового розслідування у розділі І. Проведенні в ході досудового розслідування процесуальні дії зазначено про те, що у провадженні проведені дві судово-медичні експертизи від 31.08.2015 року та одна судово-медична експертиза від 22.09.2015 року.

Також слід зазначити, що відповідно до ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт має містити анкетні відомості кожного обвинуваченого, в тому числі і його місце проживання.

Під час підготовчого судового засідання було встановлено, що обвинувальний акт відносно ОСОБА_7 не відповідає зазначеним вимогам КПК України, оскільки досудовим слідством неповно і неправильно встановлена особа обвинуваченого, а саме не вказане реальне місце проживання обвинуваченого, а зазначене в акті як нібито таке його місце проживання як і місце реєстрації, у зв`язку із чим, надіслані судом повістки поверталися із відміткою «за зазначеною адресою не проживає», що свідчить про неповне з`ясування особи обвинуваченого.

Наведені порушення вимог КПК України не дають суду підстав для призначення судового розгляду на підставі обвинувального акту відносно ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченому ч.4 ст.296 Кримінального кодексу України, у зв`язку з чим вказаний обвинувальний акт підлягає поверненню прокурору для усунення зазначених недоліків.

При поверненні обвинувального акту прокурору, суд враховує відсутність правового механізму для примусу прокурора змінити обвинувачення в суді під час судового розгляду, а тому вважає, що перевірений обвинувальний акт підлягає безумовному поверненню прокурору без обговорення питання про можливе використанні прокурором у

наступному під час судового розгляду можливостей, які надає прокурору ст. 338 КПК України, оскільки закон дозволяє прокурору змінити обвинувачення в суді не для виправлення описок, граматичних помилок, неузгодженостей окремих частин тексту обвинувального акту, а виключно для зміни правової кваліфікації та/або обсягу обвинувачення і тільки за результатами судового розгляду при встановленні нових фактичних обставин кримінального правопорушення.

У зв`язку вищенаведеним, обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_4 на підставі п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України підлягає поверненню прокурору.

Керуючись ст. ст. 291, 314 КПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Повернути обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0003564 за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченому ч.4 ст.296 Кримінального кодексу України, прокурору, який затвердив обвинувальний акт, для усунення зазначених в ухвалі недоліків протягом розумного строку.

На ухвалу суду про повернення обвинувального акту прокурору може бути подана апеляція до апеляційного суду Запорізької області через Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя протягом 7 діб з дня її проголошення.

Суддя: ОСОБА_1