АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

Справа № 212/6355/15-к Суддя 1 інстанції ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/774/677/К/15 Суддя-доповідач ОСОБА_2
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі ОСОБА_5
розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі 09 грудня 2015 року апеляційну скаргу прокурора у кримінальному проваджені №0000178 на вирок Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 жовтня 2015 року відносно
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Притеречний Моздокського району Північна Осетія Аланія, громадянина України, раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою АДРЕСА_1
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, який визнаний винним та засуджений за ч.1 ст.286 КК України допокарання у виді 4200 гривень штрафу на користь держави

Цивільний позов не заявлявся.

Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_7
обвинувачений ОСОБА_6
захисник ОСОБА_8 .
В апеляційній скарзі прокурор Дніпропетровської області, просить скасувати вирок Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 13.10.2015 року відносно ОСОБА_6 , у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.Ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 винним за ч.1 ст.286 КК України та призначити йому покарання у виді штрафу на користь держави в сумі 247 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 4199 гривень, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік. Також вирішити питання щодо арештованого майна обвинуваченого, а саме автомобіля «Форд Транзит», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить йому на праві приватної власності, а саме в резолютивній частині вироку зазначити про скасування арешту майна ОСОБА_6 . В іншій частині вирок залишити без змін.
Вироком Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 жовтня 2015 року ОСОБА_6 був визнаний винним та засуджений за обвинуваченням в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України за наступних обставин.

25.05.2015 року приблизно о 08 годині 20 хвилин в світлий час доби, в Жовтневому районі м. Кривого Рогу, по сухому, асфальтному покриттю проїжджої частини дороги вул. Десантна зі сторони вул. Електрозаводська в напрямку дамби КРЕС рухався пасажирський автобус «FORD TRANSIT», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія власника ОСОБА_6 , який здійснюючи перевезення пасажирів по міському маршруті №242 перед нерегульованим пішохідним переходом позначеному дорожнім знаком 5.35.1 не витримав безпечної швидкості та безпечної дистанції, в порушені вимог п.13.1 ПДР України, відповідно до яких:

13.1. Водій залежно від швидкості руху, дорожньої обстановки, особливостей вантажу, що перевозиться, і стану транспортного засобу повинен дотримувати безпечної дистанції та безпечного інтервалу

допустив наїзд на нерухомий автомобіль «SkodaOktavia», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_9 , який після наїзду зіткнувся з розташованим попереду нерухомим автомобілем «Маtiz» реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_10 , що зупинилась перед нерегульованим пішохідним переходом, надаючи перевагу пішоходам, що перетинали дорогу.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди травмовано пасажира автобусу «FORD TRANSIT», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_11 .

Згідно висновку судово-медичного експерта №1448 від 21.07.2015 у потерпілої ОСОБА_11 наступні тілесні ушкодження - синець обличчя; перелом лівої величної кістки зі зміщенням уламків з переходом на стійку гайморової пазухи; перелом кісток спинки носу. Ушкодження виникли від дії тупих твердих предметів, які могли мати як обмежену так і необмежену травмуючи поверхню, або при ударі об такі предмети. Час виникнення ушкоджень згідно представлених медичних документів може відповідати 25.05.2015року. Виявлені тілесні ушкодження відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, за ознакою тривалого розладу здоров`я більше 21 доби (термін загоювання кісткової тканини більше 21 доби). п.2.2.2 «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом МОЗ України від 17.01.1995 року №6.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги прокурор не оскаржуючи фактичні обставини справи та кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_6 за ч.1 ст. 286 КК України, посилається на ті обставини, що судом допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, пов`язані з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до порушення правил призначення покарання. Суд першої інстанції порушив вимоги кримінального закону, в якому закріплений принцип призначення покарання у виді штрафу, визначив ОСОБА_12 штраф в сумі 4200 гривень, а не в сумі кратній встановленому мінімуму доходів громадян. У порушення вимог закону суд призначив покарання у виді штрафу у твердій грошовій сумі, не зазначив кратність неоподаткованим мінімумам доходів громадян, як того вимагає ст.53 КК України, що у разі несплати штрафу унеможливить виконання вироку. Крім того, в порушення ст.ст.174, 374 КПК України суд першої інстанції не вирішив питання про скасування арешту майна, а саме автомобіля «Форд Транзит» реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить обвинуваченому ОСОБА_6 .

В судовому засіданні при апеляційному розгляді прокурор просив апеляційну скаргу задовольнити, вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити свій вирок.

В судовому засіданні при апеляційному розгляді кримінального провадження обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_8 просили суд апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково, а саме вирішити питання про скасування арешту майна.

Відповідно до ст.402 КПК України заперечення на апеляційні скарги сторонами судового провадження надані не були.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду Дніпропетровської області, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у апеляційній скарзі доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_6 та правильність кваліфікації його дій за ч.1 ст.286 КК України не оскаржуються, тому відповідно до вимог ст.404 КПК України законність та обґрунтованість вироку в цій частині апеляційним судом не перевіряється.

Кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_6 за ч.1 ст.286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілій середньої тяжкості тілесні ушкодження, є вірною і ніким не ставиться під сумнів.

Порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, які могли б істотно вплинути на законність вироку, колегією суддів не встановлено.

Як вбачається з вироку суду, судовий розгляд кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 було здійснено на підставі та з дотримання положень ч.3 ст.349 КПК України. При цьому, суд першої інстанції допитав обвинуваченого, потерпілу і за згодою всіх учасників процесу визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин, які ніким не оспорювалися.
Відповідно до ч.1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Згідно з ч.1 та ч.2 ст.409 КПК України, при вирішенні питання про наявність підстав для скасування або зміни судового рішення, суд апеляційної інстанції в даному провадженні має керуватися ст.ст.412-414 КПК України. Відповідно до змісту вказаної норми закону, підставами для скасування або зміни зазначеного вироку суду першої інстанції в апеляційному порядку є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Перевіривши матеріали кримінального провадження, в межах апеляційної скарги, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи прокурора про неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність при призначенні обвинуваченому ОСОБА_6 кримінального покарання.
На думку колегії суддів, при призначені покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , суд першої інстанції порушив вимоги ст.65 КК України, відповідно до якої, суд призначає покарання в межах установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених ч.2 ст.53 КК України цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Санкцією ст.286 ч.1 КК України передбачено покарання у виді штрафу від 200 до 500 неоподаткованих мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, або арештом на строк до шести місяців, або обмеженням волі на строк до трьох років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.
Так, суд визнавши винним ОСОБА_6 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України призначив йому покарання у виді 4200 гривень, без позбавлення права керувати транспортними засобами.
Виходячи з обставин справи, тяжкості вчиненого ОСОБА_6 злочину та даних про його особу, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про можливість застосування до винного покарання у виді штрафу.
Але, визначаючи розмір штрафу, суд не врахував, що відповідно до ч.2 ст.53 КК України, покарання у виді штрафу, призначається не у твердій сумі, а у ставках неоподаткованого мінімуму доходів громадян, установленого законодавством України на момент ухвалення вироку.
Відповідно до п.5 підрозділу 1 розділу ХХ Податкового кодексу України, якщо норми інших законів містять посилання на неоподаткований мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 гривень, крім норм адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподаткованого мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної п.п.169.1.1. статті 169 розділу ІV цього Кодексу для відповідного року.
Вказані вимоги судом першої інстанції було порушено, а саме призначено покарання у виді штрафу в твердій грошовій сумі, не зазначено кратність неоподаткованих мінімумів доходів громадян, як того вимагає ст. 53 КК України.
Суд першої інстанції призначив ОСОБА_6 покарання у виді штрафу в розмірі 4200 гривень, не визначивши його у неоподаткованих мінімумах доходів громадян, крім того, визначена судом сума штрафу не є кратною неоподаткованому мінімуму доходів громадян, тобто 17 гривень.
Відповідно до висновку, який міститься в постанові судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України №1-154кс15 від 1 жовтня 2015 року, при призначенні покарання у виді штрафу в розмірі, передбаченому санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК України, цей розмір визначається в певній кількості неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, установленого законодавством України на час постановлення вироку, із визначенням його у грошовій сумі, здійснивши перерахування розміру в гривнях, виходячи з вимог закону щодо визначення суми одного неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Крім того, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про призначення обвинуваченому ОСОБА_6 основного покарання у виді штрафу без застосування додаткового покарання не ґрунтується на загальних засадах призначення покарання.
Відповідно до вимог ст.65 КК України при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу засудженого та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Згідно з ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.
Відповідно до п.2, 3 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у виді штрафу або виправних робіт і визначаючи розмір та строки відповідного покарання, суди мають враховувати майновий стан підсудного, наявність на його утриманні неповнолітніх дітей, батьків похилого віку тощо. Досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясовувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень, склад сім`ї, наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку, його матеріальний стан.

При вирішені питання про призначення обвинуваченому мінімального покарання без застосування додаткового покарання, суд має належним чином досліджувати й оцінювати всі обставини, які мають значення для кримінального провадження та застосовувати вказані вимоги закону лише в тому разі, коли для цього є умови й підстави, про що у судовому рішенні мають бути наведені докладні мотиви.

Приймаючи рішення про призначення обвинуваченому зазначеного у вироку покарання, суд першої інстанції послався на ступінь тяжкості кримінального правопорушення, на дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, характеризується позитивно, працює, частково відшкодував матеріальну шкоду. Крім того, суд визнав щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину обставинами, що пом`якшують покарання.
За таких обставин суд дійшов обґрунтованого висновку щодо призначення обвинуваченому основного покарання у виді штрафу.
Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора, щодо не призначення додаткового покарання у виді позбавлення права управління транспортним засобом, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції в достатні ній мірі не враховані конкретні обставини кримінального правопорушення, його наслідки, той факт що ОСОБА_6 скоїв правопорушення під час перевезення пасажирів, а саме перед нерегульованим пішохідним перехрестям, не витримав безпечної швидкості та безпечної дистанції, допустив наїзд на нерухомий автомобіль, який після наїзду зіткнувся з розташованим попереду нерухомим автомобілем, що зупинився перед нерегульованим пішохідним переходом, надаючи перевагу пішоходам. Також судом не було враховано думку потерпілої, яка наполягала на суворому покаранні обвинуваченого з позбавленням права керувати транспортними засобами.
А тому рішення суду стосовно незастосування додаткового покарання відносно обвинуваченого не можна визнати вмотивованим і обґрунтованим. Колегія суддів вважає, що призначення обвинуваченому основного покарання у виді штрафу без застосування додаткового покарання у виді позбавлення пава керувати транспортними засобами в даному випадку не є необхідним і достатнім для його виправлення та не відповідає меті покарання, якою є також попередження вчинення нових злочинів як обвинуваченим, так і іншими особами.
Виходячи з наведеного, відповідно до вимог п.2 ч.1 ст.420 КПК України вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання необхідно скасувати з метою застосування більш суворого покарання та ухвалити свій вирок.
При визначенні виду і розміру покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , колегія суддів враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке, згідно ст.12 КК України, відносяться до категорії злочинів невеликої тяжкості.

Обставин, що обтяжують відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, колегією суддів не встановлено.

Пом`якшуючими покарання обставинами, згідно ст.66 КК України, колегія суддів визнає повне визнання вини, щире каяття обвинуваченого у вчиненому та його активне сприяння розкриттю злочину.

Також, колегія суддів приймає до уваги той факт, що обвинувачений в ході досудового провадження частково відшкодував потерпілій спричинену їй шкоду, а саме 1000 грн.

Але, потерпіла ОСОБА_11 під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції наполягала на суворому покаранні обвинуваченого, що також враховується колегією суддів при визначенні виду та розміру покарання ОСОБА_6 .

Крім того, колегія суддів бере до уваги дані про особу обвинуваченого ОСОБА_6 , який за місцем проживання характеризується позитивно (а.кп.65), раніше не судимий (а.кп.61), у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра під наглядом не перебував і не перебуває (а.кп.63, 64), працює.

Враховуючи вищевикладені обставини, колегія суддів вважає за необхідне скасувати вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання та приходить до висновку, що ОСОБА_6 повинно бути призначене покарання в межах санкції ч.1 ст.286 КК України у виді штрафу в дохід держави, з позбавленням права керувати транспортними засобами.

Законних підстав для застосування до ОСОБА_6 положень ст.69 КК України колегія суддів не вбачає.

На думку колегії суддів, таке покарання буде необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Що стосується вимог апеляції прокурора стосовно внесення змін в резолютивну частину оскаржуваного вироку та зазначення про скасування арешту майна ОСОБА_6 , колегія суддів не знаходить підстав для їх задоволення з огляду на наступне.

Згідно ч.4 ст.174 КПК України, суд, одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, не призначення судом покарання у виді конфіскації майна, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові.
Як було встановлено колегією суддів під час апеляційного розгляду кримінального провадження відносно ОСОБА_6 , потерпілою ОСОБА_11 було пред`явлено до нього позов в порядку цивільного судочинства про відшкодування спричиненої їй моральної та матеріальної шкоди, що також було підтверджено самим обвинуваченим та його захисником в судовому засіданні 08 грудня 2015 року, а також копією позовної заяви, залученої до матеріалів кримінального провадження.

Крім того, згідно долученої до матеріалів кримінального провадження ухвали Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 03 серпня 2015 року, клопотання ОСОБА_6 про скасування арешту майна було задоволено частково та надано власнику або іншій уповноваженій ним особі право користування автомобілем «FORD TRANSIT», реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Таким чином, колегія суддів вважає, що повне скасування арешту, накладеного на автомобіль обвинуваченого може призвести до його втрати або знищення, завдання майнової шкоди третій особі, шляхом продажу або зміни власника вказаного автомобіля, а також настання інших наслідків, які можуть перешкодити відшкодування спричиненої шкоди потерпілій.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а вирок суду першої інстанції скасуванню, з ухваленням свого вироку.
Керуючись ст.ст.404, 407, 413, 420 КПК України , колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Вирок Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 жовтня 2015 року щодо ОСОБА_6 в частині призначеного покарання скасувати.

Призначити ОСОБА_6 покарання за ч.1 ст.286 КК України у виді штрафу в розмірі 247 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 4199 гривень, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік.

В іншій частині вирок відносно ОСОБА_6 залишити без змін.

Запобіжний захід ОСОБА_6 не обирався

Відповідно до вимог ст.376 п.6 КПК України копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченій та прокурору.

Вирок може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяця з моменту проголошення вироку, а обвинуваченим у той самий строк з моменту вручення йому копії вироку.

Судді апеляційного суду

Дніпропетровської області

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4