Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2015 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючої ОСОБА_18,
суддів:ОСОБА_19, ОСОБА_20,
при секретарі
судового засідання ОСОБА_21,
за участю прокурора захисника ОСОБА_22, ОСОБА_6,
розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження

№ 0000060 за обвинуваченням

ОСОБА_7,

ІНФОРМАЦІЯ_4, уродженця та мешканця АДРЕСА_1

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 191, ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст. 367 КК,

ОСОБА_8,

ІНФОРМАЦІЯ_3 народження,

уродженця м. Вашківців Вижницького району Чернівецької області, мешканця АДРЕСА_2

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК,

у с т а н о в и в:

У спільній касаційній скарзі, як убачається з її змісту, засуджені ОСОБА_7 та ОСОБА_8, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просять скасувати вирок апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді. Вважають, що суд апеляційної інстанції всупереч вимогам ст. 410 КПК допустив неповноту судового розгляду, не дав належної оцінки зібраним доказам, унаслідок чого дійшов помилкового висновку про доведеність їх винуватості у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК.

Крім того, у поданій скарзі міститься прохання засуджених про здійснення касаційного розгляду за їх відсутності.

Вироком Вижницького районного суду Чернівецької області від 14 листопада 2014 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 367 КК до покарання у виді штрафу в розмірі 4500 грн із позбавленням права обіймати посади, пов'язані з виконанням адміністративно-господарських функцій, на строк 1 рік.

Цим же вироком ОСОБА_7 визнано невинуватим у пред'явленому йому обвинуваченні за ч. 3 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК і виправдано.

ОСОБА_8 визнано невинуватим у пред'явленому йому обвинуваченні за ч. 3 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК і виправдано.

Вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.

Судом першої інстанції ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він, перебуваючи на посаді майстра з охорони природи Солонецького природоохоронного науково-дослідного відділення національного природоохоронного парку «Вижницький», розташованого на вул. Центральній, 27а в смт Берегометі Вижницького району Чернівецької області, будучи матеріально - відповідальною особою, якій ввірено під охорону квартали № 29, 45, 47-49 площею 591 га обходу № 8 Солонецького ПНДВ НПП «Вижницький», неналежно виконував свої службові обов'язки через несумлінне ставлення до них, не здійснював належних перевірок на ввіреному йому обході та дій щодо попередження і припинення порушень природоохоронного законодавства; крім того, не здійснював належної охорони природних комплексів національного парку в межах ввіреного йому обходу. В результаті цього ОСОБА_7 допустив незаконну порубку невстановленими особами 38 дерев у кварталі № 49 в період із 18 березня по 01 травня 2013 року. У подальшому ОСОБА_7 не виявив цієї порубки та не повідомив керівництву НПП «Вижницький» про неї, внаслідок чого охоронюваним законом державним інтересам було завдано істотної шкоди на загальну суму 84 221 грн.

Апеляційний суд Чернівецької області, задовольнивши апеляційну скаргу прокурора, 26 березня 2015 року скасував вирок місцевого суду в частині виправдання ОСОБА_7 і ОСОБА_8 за ч. 3 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК та в частині призначеного ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 367 КК й ухвалив новий, яким:

- призначив ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 367 КК покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік із позбавленням права обіймати посади, пов'язані з виконанням адміністративно-господарських функцій, на строк 1 рік;

- визнав ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК, і призначив йому покарання: за ч. 3 ст. 191 КК - у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права обіймати посади, пов'язані з виконанням адміністративно-господарських функцій, на строк 2 роки; за ч. 1 ст. 366 КК - у виді обмеження волі на строк 2 роки з позбавленням права обіймати посади, пов'язані з виконанням адміністративно-господарських функцій, на строк 1 рік 6 місяців; на підставі ст. 70 КК за сукупністю злочинів визначив йому остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права обіймати посади, пов'язані з виконанням адміністративно-господарських функцій, на строк 2 роки; на підставі ст. 75 КК ОСОБА_7 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки і покладено на нього виконання обов'язків, передбачених пунктами 2-4 ч. 1 ст. 76 КК;

- визнав ОСОБА_8 винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК, і призначив йому покарання: за ч. 3 ст. 191 КК - у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права обіймати посади, пов'язані з виконанням адміністративно-господарських функцій, на строк 2 роки; за ч. 1 ст. 366 КК - у виді обмеження волі на строк 2 роки з позбавленням права обіймати посади, пов'язані з виконанням адміністративно-господарських функцій, на строк 1 рік 6 місяців; на підставі ст. 70 КК за сукупністю злочинів визначив йому остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права обіймати посади, пов'язані з виконанням адміністративно-господарських функцій, на строк 2 роки; на підставі ст. 75 КК ОСОБА_8 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки і покладено на нього виконання обов'язків, передбачених пунктами 2-4 ч. 1 ст. 76 КК.

Вирішено питання щодо речових доказів у провадженні.

Судом апеляційної інстанції ОСОБА_7 та ОСОБА_8 визнано винуватими і засуджено за те, що вони за попередньою змовою групою осіб вчинили розтрату чужого майна, яке перебувало в їх віданні, а також вчинили службове підроблення за обставин, детально викладених в обвинувальному вироку.

Як установив цей суд, 15 серпня 2013 року ОСОБА_7, будучи достовірно обізнаним про те, що відпуск лісодеревини з території парку «Вижницький» проводиться на підставі попередньо здійсненої оплати, наряду на відпуск лісопродукції, підписаного керівництвом парку, а також виписаних товарно-транспортних накладних та специфікацій-накладних, знаходячись на території обходу № 8, близько 13.00 год. за незаконною вказівкою начальника відділення ОСОБА_8, надав доступ на територію кварталу № 49 автомобілю «УРАЛ-4320» (реєстр. № НОМЕР_1) під керуванням ОСОБА_9, забезпечив завантаження вказаного автомобіля колодами пиловника ялицевого в кількості 34 шт., за відсутності оплати за деревину та відповідних документів на її відпуск пропустив на виїзд із території ввіреного йому обходу цей транспортний засіб із пиловником в кількості 25,23 куб. м вартістю 8636,89 грн для подальшої доставки приватному підприємцю ОСОБА_10. Таким чином, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 вчинили розтрату майна, яке перебувало в їх віддані. Згодом, близько 15.30 год. зазначений автомобіль затримали працівники правоохоронних органів.

Цього ж дня ОСОБА_7 за попередньою змовою із ОСОБА_8 на вул. Кобилянській, 150 в смт Берегометі з метою приховання вчиненого ними злочину, за допомогою економіста парку ОСОБА_11, яка не перебувала з обвинуваченими у злочинній змові, вчинили службове підроблення, а саме: ОСОБА_7 вніс завідомо неправдиві відомості до товарно-транспортної накладної ЛГ № 007277 та специфікації-накладної № 007277 від 15 серпня 2013 року щодо відпуску пиловника хвойного ялицевого 3-го сорту в кількості 22,5 куб. м вартістю 7312,5 грн на підставі наряду на відпуск лісодеревини № 287 від 15 серпня 2013 року приватному підприємцю ОСОБА_12 через водія ОСОБА_9 та на підставі здійсненої ОСОБА_12 оплати. Наведені документи, що містили завідомо неправдиві відомості було підписано ОСОБА_7 та ОСОБА_8 і пізніше їх передано працівникам правоохоронних органів.

Крім того, до товарно-транспортної накладної серії ЛГ № 007277 та специфікації-накладної № 007277 від 15 серпня 2013 року ОСОБА_7 вніс кількість пиловника хвойного ялицевого 22,5 куб. м 3-го сорту вартістю 7312,5 грн., хоча фактично він та ОСОБА_8 розтратили цієї деревини в кількості 25,23 куб. м.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника засуджених на підтримання касаційної скарги, пояснення прокурора, який заперечив проти її задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши наведені у скарзі доводи, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

За правилами ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин, і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, а також вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до положень ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. На будь-яких інших підставах, у тому числі через неповноту судового розгляду, суд касаційної інстанції, не вправі скасувати або змінити оскаржуване рішення, тому доводи, наведені у касаційній скарзі, щодо неповноти апеляційного розгляду не є предметом перевірки у порядку касаційної процедури.

Згідно зі ст. 370 КПК вирок апеляційного суду має бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, відповідати вимогам статей 374, 420 КПК.

За вказаними нормами процесуального права та закріпленими у ст. 7 КПК загальними засадами кримінального провадження вирок повинен містити не тільки формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, але й безпосередньо досліджені під час судового розгляду докази на підтвердження встановлених обставин. У силу приписів статей 23, 95 цього Кодексу суд може обґрунтовувати свої висновки лише показаннями учасників кримінального провадження, які було отримано усно і які він безпосередньо сприймав під час судового засідання.

Невиконання цих положень є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке тягне за собою скасування судового рішення.

Апеляційний суд при перегляді вироку місцевого суду щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 належно не виконав наведених вимог кримінального процесуального закону.

Як убачається з матеріалів провадження, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у ході апеляційного розгляду своєї винуватості у вчиненні інкримінованих злочинів, передбачених ч. 3 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК, не визнали, стверджували, що діяли за законом на підставі відповідних документів. Незважаючи на таку позицію ОСОБА_7 та ОСОБА_8 апеляційний суд провів слідство частково, обмежившись дослідженням окремих доказів, допитом обвинуваченого ОСОБА_7 та виправданого ОСОБА_8, і на обґрунтування доведеності їх винуватості послався в обвинувальному вироку на показання певних свідків: ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15 ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_11, яких усупереч ст. 23 КПК у судовому засіданні при перегляді справи безпосередньо допитано не було. Разом із тим, суд не дотримався правил ст. 94 КПК, оскільки не надав правової оцінки показанням свідків зі сторони захисту щодо відомих їм обставин у цьому кримінальному провадженні з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв'язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Таким чином, апеляційний суд, ухвалюючи обвинувальний вирок, дав іншу, ніж суд першої інстанції, оцінку доказам, яких безпосередньо не дослідив під час перевірки оскаржуваного рішення, а відтак, і не забезпечив можливості реалізації права засуджених на захист, що є несумісним із гарантіями, передбаченими ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Виходячи із системного аналізу норм процесуального закону та практики Європейського суду з прав людини (наприклад, справа «Жуковський проти України»), дія загальної засади - безпосередності дослідження показань, речей та документів не обмежується стадією розгляду справи в суді першої інстанції, застосування її продовжується на стадії апеляційного провадження під час проведення судового слідства. Проте апеляційний суд залишив це поза увагою, порушивши вимоги статей 7, 23, 42, 94, 370, 374, 420 КПК.

Також апеляційний суд у своєму рішенні не навів переконливих аргументів на спростування висновку суду першої інстанції про те, що підприємець ОСОБА_12 на виконання договору купівлі-продажу № 140 від 15 серпня 2013 року оплатив відпущену лісопродукцію, у зв'язку з чим діями ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не було заподіяно матеріальної шкоди.

Крім того, апеляційний суд, ухвалюючи новий вирок та призначаючи ОСОБА_7 більш суворий захід примусу за ч. 1 ст. 367 КК у виді обмеження волі на строк 1 рік із позбавленням права обіймати посади, пов'язані з виконанням адміністративно-господарських функцій, на строк 1 рік, усупереч статтям 370, 374, 420 КПК не навів жодних мотивів та правових підстав, через які він визнав призначене судом першої інстанції покарання за своїм видом та розміром явно несправедливим через м'якість.

Порушення норм процесуального права, допущені при перегляді справи в апеляційному порядку, перешкоджають суду касаційної інстанції дійти однозначного висновку щодо правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність у цьому провадженні.

Ураховуючи наведене, оскаржуваний вирок не можна вважати законним, обґрунтованим і вмотивованим, адже його ухвалено з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, тому він на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК підлягає скасуванню, а провадження - призначенню на новий розгляд у суді апеляційної інстанції. А відтак, зважаючи на доводи та вимогу засуджених у касаційній скарзі, її слід задовольнити частково.

Під час нового розгляду апеляційному суду необхідно врахувати викладене, ретельно з використанням усіх процесуальних можливостей перевірити доводи, викладені в апеляційній скарзі прокурора, перевірити інші доводи, наведені в касаційній скарзі засуджених, дати на все вичерпну відповідь й ухвалити справедливе рішення, яке відповідає положенням ст. 370 КПК.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, суд

п о с т а н о в и в:

Касаційну скаргу засуджених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Апеляційного суду Чернівецької області від 26 березня 2015 року щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_18 ОСОБА_19 ОСОБА_20