У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі судового засідання за участю прокурора ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження № 0000144 за касаційною скаргою захисника ОСОБА_6 на вирок Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 11 грудня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 24 червня 2015 року щодо ОСОБА_7 ,
В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 11 грудня 2014 року
ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
громадянина України, раніше не судимого,
засуджено за ч. 1 ст. 286 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки та з покладенням обов`язків, передбачених пунктами 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України.
Стягнуто із засудженого ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_8 на відшкодування матеріальної шкоди 17 947 грн. 67 коп., моральної шкоди 10 000 грн.
Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 24 червня 2015 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_7 в частині вирішення цивільного позову скасовано і призначено новий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.
У решті вирок залишено без зміни.
Згідно з вироком суду ОСОБА_7 визнано винним і засуджено за те, що він за обставин, викладених у вироку, близько 18 год. 23 жовтня 2012 року біля буд. № 7 по пров. І. Богуна у м. Умані, рухаючись на автомобілі «Opel-Astra» реєстраційний номер НОМЕР_1 заднім ходом по проїзній дорозі, в порушення вимог пунктів 2.3 б, 10.9 Правил дорожнього руху України не забезпечив безпеки і скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_8 , яка йшла у протилежну сторону. В результаті остання отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості.
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, порушує питання про скасування судових рішень і призначення нового розгляду у суді першої інстанції. Зазначає, що місцевий суд не звернув увагу на те, що обвинувальний акт органами досудового слідства направлений до суду поза встановлені строки розслідування, вирок суду містить суперечності і в ньому відсутні докази винуватості засудженого ОСОБА_7 , а апеляційний суд виніс судове рішення, яке не передбачене кримінальним процесуальним кодексом.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення касаційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши доводи, наведені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню на таких підставах.
Посилання захисника ОСОБА_6 на незаконність вироку місцевого суду в частині вирішення цивільного позову не можуть бути предметом розгляду суду касаційної інстанції, оскільки ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 24 червня 2015 року вирок Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 11 грудня 2014 року в цій частині був скасований, а матеріали направлені на новий судовий розгляд в порядку цивільного судочинства.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, за який його засуджено, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і підтверджуються детально наведеними у вироку доказами, які суд усебічно, повно та об`єктивно дослідив, правильно оцінив.
Доводи захисника про відсутність у провадженні належних та допустимих доказів винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, є безпідставними.
Так, винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину підтверджується:
- показаннями самого засудженого ОСОБА_7 , який повідомив, що близько 18 год. 23 жовтня 2012 року по пров. Богуна, 7 у м. Умані, коли він на автомобілі «Opel-Astra» здійснював рух заднім ходом, то побачив жінку, яка впала, він зупинився, а жінка сказала, що він скоїв наїзд на її ногу, після чого він відвіз її до лікарні;
- показаннями потерпілої ОСОБА_8 , яка повідомила, що того дня, коли вона біля дому гуляла з онуком, то автомобіль під керуванням ОСОБА_7 , рухаючись заднім ходом, наїхав їй на ногу, від чого вона впала;
- показаннями свідка ОСОБА_9 , яка повідомила, що в той день біля будинку, коли ОСОБА_7 на автомобілі рухався заднім ходом, то жінка з коляскою, яка йшла по проїжджій частині, впала і стала кричати. ОСОБА_7 зупинився, а жінка сказала, що він переїхав їй ногу, після чого вони відвезли її до лікарні;
- показаннями свідка ОСОБА_10 , яка повідомила, що того дня її матір ОСОБА_8 по телефону сказала, що її збив автомобіль. Вона прибігла і водій автомобіля пояснив, що коли здавав назад, то нікого не бачив, після чого вони відвезли її до лікарні, де їй зробили операцію;
- показаннями свідка ОСОБА_11 , який повідомив, що близько 18 год. восени по пров. І. Богуна у м. Умані, коли рухався на своєму автомобілі, то побачив автомобіль «Опель», який почав рухатися заднім ходом, а також жінку, яка присіла. Він зрозумів, що щось сталося, вважає, що водій «Опеля» міг уникнути наїзду, якби бачив потерпілу;
- показаннями судово-медичного експерта ОСОБА_12 , який пояснив, що отримані ОСОБА_8 тілесні ушкодження могли виникнути лише при даній дорожньо-транспортній пригоді в результаті наїзду колеса.
Ці показання повністю узгоджуються між собою, є послідовними й підтверджуються: матеріалами кримінального провадження, зазначеними в реєстрі матеріалів досудового розслідування, зокрема, даними протоколу проведення слідчого експерименту, під час якого потерпіла детально розповіла про обставини здійснення на неї наїзду автомобілем під керуванням ОСОБА_7 , даними висновків судово-медичних експертиз, відповідно до яких ОСОБА_8 отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості, які могли утворитися за обставин, вказаних потерпілою під час слідчого експерименту, даними висновку автотехнічної експертизи, відповідно до якої в даній дорожньо-транспортній обстановці у діях ОСОБА_7 вбачається невідповідність вимогам п. 10.9 Правил дорожнього руху, які знаходяться в причинному зв`язку з даною пригодою, даними протоколу огляду місця події зі схемами, даними протоколу огляду та перевірки технічного стану транспортного засобу, даними протоколу проведення додаткового слідчого експерименту та іншими доказами, дослідженими в судовому засіданні.
Твердження захисника ОСОБА_6 про відсутність доказів винуватості ОСОБА_7 не ґрунтуються на матеріалах провадження та спростовуються наведеними доказами.
Таким чином, винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, повністю доведена і його дії кваліфіковані правильно.
Доводи захисника, що органами досудового слідства обвинувальний акт щодо засудженого направлений до суду поза встановлені строки розслідування, що виключає його легітимність, є необгрунтованими.
Апеляційний суд прийшов до правильного висновку про те, що перед направленням обвинувального акту до суду кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 було зупинено і допущене при цьому слідчим порушення кримінального процесуального закону під час винесення постанови про оголошення розшуку ОСОБА_7 не можна вважати істотним, а тому і в цій частині доводи касаційної скарги захисника задоволенню не підлягають. З цими висновками погоджується і колегія суддів.
Призначаючи покарання ОСОБА_7 , суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, що є злочином невеликої тяжкості, особу винного, який позитивно характеризується, та дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання в межах санкції частини статті, за якою його визнано винним, і звільнення останнього від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.
Таке покарання, на думку колегії суддів, є необхідним та достатнім для виправлення засудженого й попередження вчинення ним нових злочинів.
Розглянувши за апеляцією засудженого ОСОБА_7 матеріали провадження та детально їх вивчивши, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про правильне встановлення місцевим судом фактичних обставин кримінального провадження, про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину та про правильність кваліфікації його дій, а також звернув увагу на докази, які спростовують доводи, викладені в апеляції. При цьому твердження захисника, що апеляційний суд виніс судове рішення, яке не передбачене кримінальним процесуальним кодексом, також є безпідставними.
Ухвала апеляційного суду є достатньо мотивованою та в повній мірі відповідає вимогам ст.ст. 407, 419 КПК України.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би підставою для зміни чи скасування судових рішень, у провадженні не встановлено.
Керуючись статтями 433, 434, 436438 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Вирок Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 11 грудня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 24 червня 2015 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3