У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 квітня 2010 року Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді Калиняк О.М.,

суддів Данка В.В., Ревера В.В.

при секретарі Мержвінській О.А.

з участю прокурора Остапик О.П.

потерпілої ОСОБА_1

представника потерпілої адвоката ОСОБА_2

захисника ОСОБА_3

засудженого ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові кримінальну справу про обвинувачення ОСОБА_4 за ч.1 ст. 125, ч.2 ст. 125 КК України за апеляціями засудженого ОСОБА_4, потерпілої ОСОБА_1 на вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 21 жовтня 2009 року,

в с т а н о в и л а :

Вироком Шевченківського районного суду м. Львова від 21 жовтня 2009 року

Л и с а к ОСОБА_5,

ІНФОРМАЦІЯ_1, раніше не судимий,

проживає у ІНФОРМАЦІЯ_2 а, кв.9,

засуджений за ч.1 ст. 125 КК України на 100 годин громадських робіт; за ч.2 ст. 125 КК України на шість місяців арешту.

На підставі ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточне покарання ОСОБА_4 визначено шість місяців арешту.

Строк відбуття покарання засудженим постановлено рахувати з моменту звернення вироку до виконання та фактичного затримання.

Запобіжний захід підписку про невиїзд залишено засудженому без зміни до вступу вироку в законну силу.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 259 грн. витрат на лікування та 5 000 грн. відшкодування моральної шкоди.

ОСОБА_4 визнаний винним у тому, що він

- 15 жовтня 2008 року близько 20.00 год. в будинку № 392а на вул. Шевченка у м. Львові умисно заподіяв ОСОБА_1 легкі тілесні ушкодження;

- 25 лютого 2009 року близько 21 год. 30 хв. в будинку № 392а на вул. Шевченка у м. Львові умисно заподіяв ОСОБА_1 легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоров'я.

На вирок суду засуджений подав апеляцію, в якій просить вирок скасувати, виправдати його за ч.1 ст. 125 КК України та пом'якшити покарання, призначене за ч.2 ст. 125 КК України. В обґрунтування апеляції покликається на те, що суд зробив неправильні висновки про доведеність його вини у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, а за ч.2 ст. 125 КК України призначив покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості злочину та особі засудженого. Суд не взяв до уваги його пояснень про те, що 15 жовтня 2008 року він потерпілій тілесних ушкоджень не наносив. Не мав він наміру наносити тілесні ушкодження потерпілій 25 лютого 2009 року, а це сталося внаслідок агресивної поведінки потерпілої. При призначенні покарання суд не взяв до уваги, що він повністю визнав свою вину і розкаявся у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України.

Потерпіла ОСОБА_1 у поданій апеляції просить вирок в частині засудження ОСОБА_4 за ч.1 ст. 125 КК України, скасувати й постановити новий вирок, яким визнати ОСОБА_4 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 296 КК України, та призначити йому покарання, передбачене санкцією цієї статті. В апеляції покликається на те, що вирок в частині перекваліфікації дій ОСОБА_4 з ч.1 ст. 296 КК України на ч.1 ст. 125 КК України є незаконним. На думку апелянта наявність в діях засудженого складу хуліганства підтверджується фактичними обставинами справи, а саме тим, що ОСОБА_4 ввірвався в її квартиру, виламавши при цьому двері, почав її душити, наносити удари, погрожувати фізичною розправою, ображати нецензурними словами її та двох малолітніх дітей. В результаті дій засудженого вона отримала тілесні ушкодження, був порушений її та її дітей спокій.

В ході судового слідства, проведеного апеляційним судом, засуджений підтримав свою апеляцію, з апеляцією потерпілої не погодився і пояснив, що 15 жовтня 2008 року він дверей у кімнату потерпілої не вибивав, тілесних ушкоджень їй не наносив, а 25 лютого 2009 року вдарив ОСОБА_1 один раз кулаком в обличчя, бо вона накинулася на нього.

Потерпіла ОСОБА_1 підтримала подану нею апеляцію, заперечила проти апеляції засудженого й пояснила, що між нею та засудженим багато років існують неприязні відносини. 15 жовтня 2008 року ОСОБА_4 гримав у двері її кімнати, де знаходилася вона та двоє її дітей, пошкодив дверний замок та ввійшов у кімнату. Коли вона стала випихати ОСОБА_4 з кімнати, той схопив її за одяг, за руки та умисно вдарив нею (головою та правою стороною тіла) до шафи, внаслідок чого їй було заподіяно легкі тілесні ушкодження на руках, на голові, на правому плечі та передпліччі. Уся подія тривала близько 5-10 хвилин.

Провівши у справі судове слідство, заслухавши доповідь судді, показання засудженого, потерпілої, свідка ОСОБА_6, представника потерпілої адвоката ОСОБА_2 на підтримку апеляції потерпілої, адвоката ОСОБА_3 на підтримку апеляції засудженого, думку прокурора про залишення вироку без зміни, а апеляцій - без задоволення, обговоривши наведені в апеляціях доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляції задоволенню не підлягають з таких підстав.

Висновок суду про винуватість засудженого ОСОБА_4 у вчиненні злочинів за обставин, описаних у вироку, є обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам справи, підтверджується сукупністю зібраних і перевірених у судовому засіданні доказів, яким суд дав належну оцінку й навів у вироку.

Так, у своїх показаннях, які були дані нею на досудовому слідстві при допиті як потерпілої (а.с.32), на очній ставці з підозрюваним (а.с.48-49), в судовому засіданні в судах першої та апеляційної інстанцій потерпіла ОСОБА_1 ствердила, що 15 жовтня 2008 року ОСОБА_4 умисно заподіяв їй тілесні ушкодження.

Показання потерпілої щодо характеру, способу та давності заподіяння їй тілесних ушкоджень підтверджується висновком судово-медичної експертизи № 247 від 02.02.2009 року, згідно з яким при судово-медичному огляді у ОСОБА_1 були виявлені: синці на голові, в ділянці правого плечового суглобу, які утворилися від дії тупих предметів або при ударах до таких; садна на верхніх кінцівках, множинні синці на правому передпліччі, які утворилися від дії тупих предметів з малою та з обмеженою поверхнями. Вказані тілесні ушкодження могли виникнути 15 жовтня 2008 року та відносяться до легкого ступеня тяжкості (а.с.61).

Обставини вчинення засудженим 15 жовтня 2008 року злочину, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, підтверджуються іншими дослідженими та наведеними у вироку доказами по справі, а також показаннями очевидця події - свідка ОСОБА_6

Свідок ОСОБА_6 показав, що 15 жовтня 2008 року вони з братом та мамою ОСОБА_1 знаходилися вдома. Їх сусід ОСОБА_4 копнув у двері їх кімнати, пошкодив замок, зайшов у кімнату, став хапати маму за руки й штовхнув її до шафи, в результаті чого мама вдарилася й у неї були синці. Мама випхала ОСОБА_4 з кімнати, і той більше не повертався. Конфлікт був тільки між ОСОБА_1 та ОСОБА_4, тривав до 5 хвилин, і жодних неправомірних дій щодо них з братом ОСОБА_4 не вчиняв.

Як вбачається з матеріалів справи, суд в сукупності з іншими доказами у справі ретельно дослідив показання потерпілої, засудженого, свідків і правильно визнав достовірними показання потерпілої про вчинення ОСОБА_4 15 жовтня 2008 року злочину, оскільки вони підтверджуються іншими об'єктивними доказами у справі та узгоджуються з ними, та не взяв до уваги показання засудженого, який заперечив свою вину.

Таким чином доводи засудженого про непричетність до злочину не можуть бути підставою для скасування вироку в частині засудження ОСОБА_4 за ч.1 ст. 125 КК України, оскільки не ґрунтуються на фактичних обставинах справи й спростовуються доказами у справі.

Щодо покарання, з яким сторона захисту не погоджується, то воно призначене судом з дотриманням вимог ст. 65 КК України: відповідає ступеню тяжкості вчинених злочинів; обране з врахуванням особи засудженого, відсутності обставин, що пом'якшують та обтяжують покарання; та призначене в межах санкцій ч.1 ст. 125, ч.2 ст. 125 КК України.

Доводи апеляції засудженого про те, що суд не врахував повне визнання ним вини й розкаяння у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України, колегія суддів до уваги не бере, оскільки дане твердження не відповідає матеріалам справи.

Щире каяття характеризує суб'єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Між тим, як вбачається з протоколу судового засідання (а.с.191-192), ОСОБА_4 вину у вчиненні інкримінованих злочинів визнав частково; з приводу події 25 лютого 2009 року щирого каяття не висловлював, а тому така пом'якшуюча обставина при призначенні покарання не могла бути врахована судом.

У справі встановлено, що 15 жовтня 2008 року конфлікт між засудженим та потерпілою виник на ґрунті особистих неприязних відносин, тривав короткий проміжок часу і при цьому грубого порушення громадського порядку не було. З врахуванням даних обставин та позиції потерпілої, яка наполягала на притягненні ОСОБА_4 до кримінальної відповідальності, дії засудженого по цьому епізоду судом вірно кваліфіковані за ч.1 ст. 125 КК України.

З огляду на викладене колегія суддів визнає апеляції засудженого та потерпілої необґрунтованими і приходить до висновку, що призначене засудженому покарання на підставі ст. 70 КК України у вигляді шести місяців арешту є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Вирок суду постановлений з дотриманням вимог ст.ст. 321-339 КПК України, є законним і обґрунтованим, а тому підстав для його зміни чи скасування немає.

Керуючись ст.ст. 365, 366, 367 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 21 жовтня 2009 року щодо ОСОБА_4 залишити без зміни, а апеляції засудженого ОСОБА_4 та потерпілої ОСОБА_1 - без задоволення.

С у д д і :

ОСОБА_7 ОСОБА_8 ОСОБА_9