Апеляційний суд Рівненської області
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України
22 вересня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі :

головуючого судді : ОСОБА_1 , суддів : ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , з участю секретаря : ОСОБА_4 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги потерпілого ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_6 на вирок Зарічненського районного суду Рівненської області від 11 червня 2015 року у кримінальному провадженні №0000266 по обвинуваченню

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, не одруженого, з вищою освітою, непрацюючого, раніше не судимого,
у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.342 КК України,

з участю:

прокурора : ОСОБА_8 , представника потерпілого : ОСОБА_9 ,

захисника : ОСОБА_6 ,

обвинуваченого : ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Зарічненського районного суду Рівненської області від 11 червня 2015 року ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.342 КК України та призначено покарання у виді обмеження волі строком 2 роки. На підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік та покладенням обов`язків, передбачених п.п.2,3,4 ч.1 ст.76 КК України.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_5

_______________________________________________________________________________Справа № 11 кп/787/387/2015 Головуючий у І-й інстанції: ОСОБА_10 Категорія : ч.3 ст.342 КК України Доповідач : ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 5000 (п`ять тисяч) гривень. Судом вирішено питання щодо речового доказу.

Як встановлено вироком суду першої інстанції, 15 жовтня 2014 року близько 01 год. ОСОБА_7 , перебуваючи в кафе-барі «Валентина», що по вул.Центральна, 57а в смт. Зарічне Рівненської області, вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст.173 КУпАП - дрібне хуліганство, яке виразилося у порушенні ним громадського порядку та спокою громадян, що стало підставою для виклику працівників Зарічненського РВ УМВС України в Рівненській області. На повідомлення про вчинення зазначеного правопорушення, з метою припинення хуліганських дій до вказаного закладу прибув оперуповноважений ДСБЕЗ Зарічненського РВ УМВС України в Рівненській області капітан міліції ОСОБА_5 , який знаходився у складі слідчо-оперативної групи та перебував при виконанні обов`язків з охорони громадського порядку, був у форменному одязі, поверх якого була одягнута шкіряна куртка, а також працівники міліції ОСОБА_11 , ОСОБА_12 .. Після їх прибуття ОСОБА_7 продовжував протиправні дії, поводив себе агресивно. Підійшовши до нього, працівник міліції ОСОБА_5 , зробив йому зауваження та у зв`язку з вчиненням правопорушення запросив до Зарічненського РВ УМВС України в Рівненській області для з`ясування обставин його вчинення, відібрання пояснень, складання протоколу про адміністративне правопорушення. У відповідь ОСОБА_7 висловився в адресу працівника міліції нецензурною лайкою. При цьому ОСОБА_5 було прийнято рішення про затримання та доставку порушника до райвідділу міліції та вони разом вийшли з кафе. Однак, ОСОБА_7 , з метою уникнення адміністративного затримання, перешкоджання працівнику міліції виконувати покладені на нього згідно до ч. 2 ст. 10 Закону України «Про міліцію» обов`язки, зокрема, щодо вжиття заходів до попередження і припинення правопорушень, встановлення і затримання осіб, які вчинили правопорушення, усвідомлюючи, що вчиняє незаконні дії щодо працівника правоохоронного органу, вийшовши за територію вказаного кафе, неподалік вхідних воріт, став чинити йому опір, відштовхнув його від себе, пошкодивши при цьому куртку останнього, та застосувавши насильство, наніс працівнику міліції два удари кулаком в обличчя та в область шиї, один удар головою в обличчя, внаслідок чого заподіяв йому тілесні ушкодження у вигляді забою гортані, забою обличчя, травматичного зламу 1-го зуба верхньої щелепи справа, які відносяться до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я, примусивши ОСОБА_5 до виконання явно незаконних дій, які виразилися у застосуванні сили, шарпанині та сутичці між ними.
В поданих на вирок суду апеляційних скаргах:
- потерпілий ОСОБА_5 не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, кваліфікацію дій обвинуваченого, розмір задоволеного цивільного позову вважає вирок суду в частині призначеного покарання незаконним. В обґрунтування своїх вимог апелянт покликається на те, що судом першої інстанції призначене покарання, яке за своїм видом та розміром є явно несправедливим , не відповідає обставинам справи, наслідкам вчинення злочину, даним про особу обвинуваченого, обставинам, які пом`якшують та обтяжують покарання. Призначаючи покарання у виді обмеження волі, суд не мотивував, чому саме цей вид покарання визначає. Крім цього, на думку апелянта, судом неправомірно застосовано ст.75 КК України, не вирішено питання щодо процесуальних витрат. Просить скасувати вирок, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 призначити покарання за ч.3 ст.342 КК України у виді двох років позбавлення волі та вирішити питання щодо процесуальних витрат;
- захисник ОСОБА_6 вважає вирок суду незаконним у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотного порушення вимог кримінального процесуального закону. В обґрунтування своїх вимог обвинувачений покликається на те, що судом першої інстанції не взято до уваги показання свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_11 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_12 , які підтвердили, що на місці сутички обвинуваченого і потерпілого за межами кафе-бару освітлення як такого не було, обвинувачений виходив з бару самостійно, які, в сукупності з безспірними доказами неперебування ОСОБА_5 у форменному одязі працівника міліції могли істотно вплинути на висновки суду про те, чи міг ОСОБА_7 за цих обставин усвідомлювати що борониться, і, можливо, при цьому і протидіє, саме працівнику міліції. Судом неправильно кваліфіковано дії обвинуваченого за ч.3 ст.342 КК України, оскільки ОСОБА_5 незаконно здійснював затримання ОСОБА_7 , так як ці дії відбувались задовго після вчинення обвинуваченим адміністративного правопорушення. Жодної загрози особистій чи громадській безпеці не було, оскільки адмінправопорушення було закінчене. Крім цього, при сутичці з потерпілим обвинувачений не усвідомлював, що протидіє працівнику міліції. За таких обставин, дії обвинуваченого необхідно кваліфікувати за ч.1 ст.125 КК України. Апелянт частково погоджується з висновком судово-медичної експертизи №228 від 04.11.2014 року, який підтверджує факт заподіяння потерпілому легких тілесних ушкоджень, однак не згоден з тим, що вказані легкі тілесні ушкодження є такими, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, оскільки висновок експерта не містить достатніх даних , які давали підстави для твердження про таких розлад. На думку апелянта, вирок суду не містить час вчинення злочину. Судом безпідставно розглянуто цивільний позов потерпілого про стягнення моральної шкоди, який неоплачений судовим збором. Просить змінити вирок суду, перекваліфікувавши дії ОСОБА_7 із ч.3 ст.342 КК України на ч.1 ст.125 ККУ України.

Від інших учасників судового провадження апеляційні скарги не надходили.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи представника потерпілого ОСОБА_9 , який просить скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалити новий вирок, доводи захисника ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 , які просять задовольнити їх апеляційну скаргу та відмовити в задоволенні апеляційної скарги потерпілого, думку прокурора, який просить задовольнити апеляційну скаргу потерпілого та відмовити в задоволенні апеляційної скарги захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 належить задовольнити частково, а апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_5 залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Висновок суду про винуватість обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.342 КК України, ґрунтується на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України, яким судом дана правильна юридична оцінка.
Так кримінальна відповідальність за ч. 3 ст. 342 КК України настає за опір працівникові правоохоронного органу, державному виконавцю під час виконання ним службових обов`язків, члену громавдського формування з охорони громадського порядку і державного кордону або військовослужбовцеві під час виконання цими особами покладених на них обов`язків щодо охорони громадського порядку або уповноваженій особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, поєднані з примушенням цих осіб шляхом насильства або погрози застосування такого насильства до виконання явно незаконних дій.

Об`єктивна сторона злочину, передбаченого ч.3 ст.342 КК України характеризується: 1) діянням - опором представникові влади, працівникові правоохоронного органу, члену відповідного громадського формування або військовослужбовцю; 2) часом вчинення злочину. Опір - це активна фізична протидія здійсненню відповідними працівниками своїх обов`язків. Ознаками опору є такі: а) він полягає в активних діях; б) дії винного полягають у застосуванні до потерпілого фізичної сили; в) дії винного перешкоджають (протидіють) виконанню потерпілим своїх функцій, реалізації повноважень; г) дії винного вчинено під час виконання потерпілим своїх службових або громадських обов`язків.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, досліджених у суді першої інстанції доказів обвинувачений ОСОБА_7 ствердив, що дійсно 15 жовтня 2014 року біля 01 години вчинив адміністративне правопорушення в кафе барі « ІНФОРМАЦІЯ_2 ». В цей час до даного закладу прибули працівники міліції. Потерпілого ОСОБА_5 він до цього не знав, про те, що він є працівником міліції йому теж не було відомо. Також підтвердив, що за межами зазначеного кафе між ним та потерпілим відбувся конфлікт, в ході якого, захищаючись від дій ОСОБА_5 , можливо, вдарив останнього.

Твердження обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_6 про те, що обвинувачений не знав, що ОСОБА_5 є працівником міліції, оскільки були відсутні жодні видимі ознаки форменного одягу працівника міліції не заслуговують на увагу та спростовуються дослідженими в суді першої інстанції показаннями потерпілого ОСОБА_5 , який ствердив, що 15 жовтня 2014 року приблизно о 01 год., перебуваючи в складі слідчо-оперативної групи Зарічненського РВ УМВС України в Рівненській області, прибув за повідомленням про бійку в кафе-бар «Валентина», що по вул.Центральна, 57а, в смт.Зарічне. На той час знаходився у форменному одязі працівника міліції, поверх якої була одягнена шкіряна куртка. Прибувши у зазначений заклад, побачив, що між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , ОСОБА_18 триває словесний конфлікт, відвідувачі закладу вказували, що ОСОБА_7 вчинив бійку з ОСОБА_19 .. Він покликав ОСОБА_7 , представився працівником міліції, на що останій виразився на його адресу нецензурними словами, продовжував поводити себе агресивно. Підійшовши до ОСОБА_7 запропонував йому прослідувати в приміщення Зарічненського райвідділу міліції для з`ясування обставин справи. Він разом з ОСОБА_7 та іншими працівниками міліції ОСОБА_11 та ОСОБА_12 стали виходити з кафе. Вийшовши за територію закладу, ОСОБА_7 відмовився слідувати в райвідділ міліції. При цьому він взяв обвинуваченого за руку, останній з метою уникнення адміністративного затримання став вириватися та правою рукою наніс йому удар в обличчя, потім головою в зуби та в область горла. Внаслідок чого йому було завдано тілесні ушкодження у вигляді забою гортані та обличчя, вибито зуб.
Показання потерпілого ОСОБА_5 підтверджені показаннями свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , даними ними в суді першої інстанції. Крім цього , вказані свідки зазначили, що після нанесення ударів по тілу ОСОБА_7 , обвинувачений вирвався, сів в транспортний засіб свого товариша ОСОБА_20 та через деякий час залишив місце події.

Доводи захисника ОСОБА_6 про те, що обвинувачений ОСОБА_7 не знав, що ОСОБА_5 є працівником міліції, оскільки не перебував у форменному одязі працівника міліції, спростовуються також дослідженими в суді першої інстанції показаннями свідка ОСОБА_21 , який підтвердив, що ОСОБА_5 був у форменному одязі працівника міліції, поверх якої була одягнута шкіряна куртка.

Обставини щодо місця, часу , способу вчинення опору працівнику міліції підтверджені показаннями свідків ОСОБА_22 , ОСОБА_17 ..

Покликання захисника ОСОБА_6 як на доказ невинуватості ОСОБА_5 за ч.3 ст.342 КК України на показання свідків ОСОБА_23 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_20 , колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вказані свідки повідомили про конфлікт, який відбувався між потерпілим та обвинуваченим, і ніяким чином не могли дати юридичної оцінки вказаній події.

Факт перебування ОСОБА_5 під час виконання службових обов`язків підтверджується витягами з Книги Зарічненського РВ УМВС України в Рівненській області № 3739 обліку нарядів, Журналу № 3678 реєстрації інструктажів про заходи безпеки при поводженні з табельною зброєю, з яких вбачається, що капітан міліції ОСОБА_5 (потерпілий у кримінальному провадженні) з 09 год. 14.10.2014 року перебував у складі основної слідчо-оперативної групи, пройшов інструктаж про заходи безпеки при поводженні з табельною зброєю; висновком службового розслідування від 16.12.2014 р. про те, що тілесні ушкодження були отримані потерпілим 15.10.2014 року при виконанні службових обов`язків, пов`язаних із безпосередньою участю в охороні громадського порядку, громадської безпеки, боротьби зі злочинністю.
Факт вчинення ОСОБА_7 адміністративного правопорушення, передбаченого ст.173 КУпАП, яке мало місце 15 жовтня 2014 року біля 01 год. в в кафе-барі «Валентина», що по вул. Центральна в смт. Зарічне Рівненської області, стверджується постановою Зарічненського районного суду Рівненської області від 05.12.2014 року, якою накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 119 гривень, що не заперечується як самим обвинуваченим так і його захисником.
Доводи захисника про те, що потерпілий ОСОБА_5 здійснював затримання ОСОБА_7 незаконно, оскільки вчинене ним адміністративне правопорушення було закінчене, що виключає застосування заходів, передбачених ч.2 ст.10 Закону України « Про міліцію», колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки вказана правова норма уповноважує та зобов`язує працівника міліції вчиняти заходи до затримання правопорушника не лише під час вчинення протиправних дій, а й з метою припинення в подальшому правопорушень, встановлення особи правопорушника, складання відповідних процесуальних документів.

Також не заслуговують на увагу доводи захисника ОСОБА_6 про те, що висновок експерта №228 від 04 листопада 2014 року в частині констатації у потерпілого короткочасного розладу здоров`я є необгрунтованим та таким, що грунтується на припущеннях, оскільки висновок про ступінь тяжкості тілесних ушкоджень потерпілого ОСОБА_5 ( легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоров`я) зроблений експертом на підставі даних медичної картки стаціонарного хворого №3941, які зазначені в дослідній частині висновку (а.с.35,36). Із зазначених даних вбачається, що ОСОБА_5 поступив в хірургічне відділення Зарічненської ЦРЛ 15 жовтня 2014 року і виписаний з стаціонару під нагляд ЛОР лікаря за місцем проживання 22 жовтня 2014 року, що становить більше шести днів. При огляді у ОСОБА_5 виявлені тілесні ушкодження у вигляді забою гортані, забою обличчя, травматичного зламу 1 го зуба верхньої щелепи справа, які відносяться до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я.

З огляду на викладене, підстави для зміни кваліфікації дій обвинуваченого з ч.3 ст.342 КК України на ч.1 ст.125 КК України відсутні, заперечення обвинуваченим ОСОБА_7 та його захисником ОСОБА_6 вчинення злочину, передбаченого ч.3 ст.342 КК України, колегія суддів розцінює як позицію обвинуваченого щодо реалізації ним права на захист, намагання уникнути передбаченої законом відповідальності.

Що стосується тверджень захисника про допущення судом першої інстанції істотних порушень кримінального процесуального закону при вирішенні цивільного позову про стягнення моральної шкоди, то на думку колегії суддів, вони є обгрунтованими з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч.4, 5 ст.128 КПК України форма та зміст позовної заяви повинні відповідати вимогам, встановленим до позовів, які пред`являються у порядку цивільного судочинства.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження потерпілим ОСОБА_5 було подано цивільний позов про стягнення майнової та моральної шкоди. У зв`язку з добровільним відшкодуванням майнової шкоди потерпілий відмовився від свого позову в цій частині. При подачі вказаного позову потерпілим не було сплачено судовий збір в частині вимог щодо відшкодування моральної шкоди, оскільки потерпілий згідно п.6 ст.5 Закону України « Про судовий збір» звільняється від сплати судового збору за подання лише позовів про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ч.5 ст.119 ЦПК України до позовної заяви додається документ, що підтверджує сплату судового збору.

Таким чином, судом першої інстанції прийнято до свого розгляду та розглянуто по суті цивільний позов потерпілого ОСОБА_5 про відшкодування моральної шкоди , який неоплачений судовий збором, що є порушенням вимог ч.4 ст.128 КПК України та ч.5 ст.119 ЦПК України, тягне за собою зміну вироку суду внаслідок істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, а позовна заява потерпілого підлягає залишенню без розгляду, що не перешкоджає можливості потерпілого пред`явити позов в порядку цивільного судочинства.

Що стосується призначеного обвинуваченому покарання, судом першої інстанції при його призначенні в повній мірі дотримано вимоги ст.ст.50, 65 КК України.
Згідно з ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст.65 КК України суд призначає покарання в межах санкції частини статті, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, з урахуванням тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Санкція ч.3 ст.342 КК України передбачає наступні покарання: обмеження волі на строк до п`яти років або позбавлення волі на строк від двох до п`яти років.
Доводи апеляційної скарги потерпілого щодо невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, на думку колегії суддів, не заслуговують на увагу із наступних підстав.
Відповідно до ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суровість.
На думку колегії суддів, призначаючи ОСОБА_7 покарання , суд першої інстанції правомірно врахувавши ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відповідно до ст.12 КК України є злочином середньої тяжкості, особу обвинуваченого, який по місцю проживання характеризується з позитивної сторони, раніше не судимий, обставини, які пом`якшують покарання часткове відшкодування задавної шкоди, притягнення до кримінальної відповідальності вперше та дійшов обґрунтованого висновку про призначення покарання у виді обмеження волі в межах санкції ч.3 ст.342 КК України, що є справедливим покаранням та відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого, сприятиме його виправленню в подальшому, попередженню вчинення ним нових злочинів, рішення суду вмотивоване.
Доводи потерпілого ОСОБА_5 в апеляційній скарзі про те, що звільнення ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання на підставі ст.75 КК України неправомірне, на думку колегії суддів є не обгрунтованими, оскільки враховані обставини дали суду першої інстанції обґрунтовані підстави вважати, що виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів можливо досягти без ізоляції його від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України з покладенням обов`язків, передбачених ст.76 КК України , вказане рішення суду вмотивоване.
Щодо доводів апеляційної скарги потерпілого про не вирішення судом першої інстанції питання процесуальних витрат на правову допомогу, то вони є не обґрунтованими.
Відповідно до ч. 1 ст. 124 КПК України, у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 118,120 КПК України, процесуальні витрати складаються із витрат на правову допомогу і стягуються з обвинуваченого.
Як вбачається з журналу судового засідання, а також з пояснень представника потерпілого ОСОБА_24 , даних ним під час апеляційного розгляду, в суді першої інстанції потерпілим ОСОБА_5 лише заявлялось клопотання про стягнення процесуальних витрат- витрат на правову допомогу, однак документально підтверджених відомостей про понесені витрати ними не було подано.
Покликання потерпілого ОСОБА_5 як на доказ понесених процесуальних витрат -ксерокопії квитанцій №5 -05/15 від 12 травня 2015 року, №6-05/15 від 29 травня 2015 року , №9-07/15 від 02 липня 2015 року , долучених до апеляційної скарги, на думку колегії суддів не заслуговують на увагу, оскільки викладені в них відомості не дають можливості зробити висновок про понесені витрати.
Крім цього, не прийняття рішення судом першої інстанції щодо процесуальних витрат не є підставою для скасування чи зміни судового рішення, оскільки зазначене питання може бути вирішено в порядку, передбаченому п.14 ч.1 ст.537 КПК України.
За даних обставин, колегія суддів вважає вирок суду щодо ОСОБА_7 в частині вирішення цивільного позову таким, що підлягає зміні на підставі п.4 ч.1 ст.408 КПК України через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, а в решті вирок є законним і обгрунтованим.
Керуючись ст.ст. 405, 407 ,408, ч.1 ст.412, 419 КПК України, колегія суддів,
У Х В А Л И Л А :
Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 -адвоката ОСОБА_6 задовольнити частково, апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_5 залишити без задоволення.
Вирок Зарічненського районного суду Рівненської області від 11 червня 2015 року по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.342 КК України , змінити.
Цивільний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про стягнення моральної шкоди , залишити без розгляду.
В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.
Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.
С У Д Д І :

________________ ________________ _________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3