У Х В А Л А

25 січня 2016 року м. Київ

Суддя Верховного Суду України ОСОБА_3., розглянувши заяву заступника Генерального прокурора України про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 грудня 2015 року щодо ОСОБА_1,

в с т а н о в и в:

вироком Краматорського міського суду Донецької області від 16 квітня 2015 року затверджено угоду про примирення від 15 квітня 2015 року, укладену між обвинуваченим ОСОБА_1 та потерпілим ОСОБА_2

Визнано винуватим ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 286 Кримінального Кодексу України (далі КК) і призначено йому узгоджене сторонами угоди про примирення покарання у виді штрафу у розмірі 3400 гривень без призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 16 липня 2015 року вирок, яким затверджено угоду про примирення між обвинуваченим ОСОБА_1 та потерпілим ОСОБА_2, залишено без зміни.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 грудня 2015 року касаційне провадження за касаційною скаргою прокурора закрито.

Заступник Генерального прокурора України звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд зазначеної ухвали касаційного суду з підстави, передбаченої пунктом 2 статті 445 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК). При цьому у заяві йдеться про неоднакове застосування норми права, передбаченої КПК, а саме, норм права, передбачених частиною третьою статті 469, пунктом 2 частини сьомої статті 474, пунктом 1 частини третьої статті 314, частиною третьою статті 424, частиною першою статті 412 КПК.

Просить скасувати постановлені щодо ОСОБА_1 судові рішення і направити справу на новий судовий розгляд.

Разом з тим, як убачається зі змісту заяви прокурора, він посилається на неналежне тлумачення судом касаційної інстанції підстав угоди про примирення за порушення правил безпеки дорожнього руху особами, які керують транспортними засобами.

Однак оскаржуване рішення, ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 грудня 2015 року, та судове рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 листопада 2015 року, яке, на думку прокурора, має визнаватись порівнюваним, як акт правозастосування, різняться між собою за правовим змістом і юридичним значенням (правові висновки щодо різних норм права), що виключає можливість їх зіставлення.

Реального відображення в оспореному судовому рішенні норми права, передбачені частиною третьою статті 469, пунктом 2 частини сьомої статті 474, пунктом 1 частини третьої статті 314, частиною третьою статті 424, частиною першою статті 412 КПК не знайшли, оскільки в оспорюваному рішенні суд касаційної інстанції не висловив безпосередньо свою правову позицію щодо правильності або неправильності застосування вказаних норм права, на які вказує прокурор.

Таким чином, під час перевірки відповідності заяви вимогам КПК встановлено ряд зазначених недоліків, які перешкоджають вирішенню питання про допуск справи до провадження.

На підставі наведеного, керуючись статтею 450 КПК України,

у х в а л и в:

про зазначені недоліки заяви повідомити заступнику Генерального прокурора України і надати йому строк до 15 лютого 2016 року для їх усунення.

У разі, якщо зазначені недоліки не буде усунено в установлений в даній ухвалі строк, заяву буде повернуто заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя

Верховного Суду України ОСОБА_3