Дата документу Справа № 333/5570/14-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 333/5570/14-к Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/778/1337/15 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст. 15, п. 13 ч. 2 ст. 115,
ч. 2 ст. 187 КК України

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 вересня 2015 року м. Запоріжжя

Судова колегія з кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,
за участю прокурора ОСОБА_6 ,
захисника адвоката ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_8 ,
розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Запорізької області в місті Запоріжжі кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_8 та захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_7 на вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 28 липня 2014 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина РФ, росіянина, маючого середню спеціальну освіту, не працюючого, не одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

1) 12.10.2005 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 187 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України та засуджено до 6 років позбавлення волі з конфіскацією майна. Звільнено 15.05.2008 року умовно- достроково на невідбутий строк 1 рік 8 місяців 18 днів;

2) 11.02.2009 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя за ч. 1 ст. 115 КК України, із застосування ст.ст. 69, 71 КК України та засуджено до 6 років 1 місяця позбавлення волі. Звільнено 19.04.2014 року умовно-достроково на невідбутий строк 4 місяці 6 днів;

визнано винним та засуджено за ч. 2 ст. 15, п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України до 11 років позбавлення волі; за ч. 2 ст. 187 КК України до 7 років позбавлення волі з конфіскацією майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено покарання у вигляді 11 років позбавлення волі з конфіскацією майна.

На підставі ч. 1 ст. 71, ст. 72 КК України остаточно призначено покарання за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання невідбутого покарання за вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 11.02.2009 року у вигляді 11 років 1 місяця позбавлення волі з конфіскацією майна.

До набрання вироку законної сили запобіжний захід залишено у виді тримання під вартою.

Початок строку відбуття покарання визначено з моменту його фактичного затримання - з 17 травня 2014 року.

Вирішено долю речових доказів, -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду першої інстанції ОСОБА_8 визнано винним в тому, що він 16.05.2014 року, приблизно о 19 годині 30 хвилин, будучи особою, яка раніше вчинила умисне вбивство, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, маючи намір на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, знаходячись біля адміністративної будівлі «Залізничо-дорожньої» лікарні, розташованої за адресою: м. Запоріжжя, вул. Чумаченко, будинок 21, в ході конфлікту, на підґрунті неприязних відносин, які раптово виникли між ним та потерпілим ОСОБА_9 , за допомогою кухонного ножа, який знаходився у нього за поясом ззаду, з метою заподіяння смерті потерпілому ОСОБА_9 , наніс останньому два удари ножем в область тулуба, в результаті чого спричинив потерпілому проникаюче поранення грудної клітини зліва в проекції 3-го міжребер`я по окологрудній лінії з пошкодженням лівого шлуночка серця, з утворенням гематоми в області жирового прівеску серця, зі скупченням крові в порожнині перикарду і в лівій плевральній порожнині, рану в області грудної клітини по задній поверхні в проекції 4-го грудного хребця, що в сукупності кваліфікується, як тяжке тілесне ушкодження, за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння.

Виконавши всі дії, які ОСОБА_8 вважав необхідними для умисного вбивства ОСОБА_9 , ОСОБА_8 покинув місце скоєння злочину і не надавши потерпілому будь-якої допомоги, направився за місцем свого мешкання - квартири АДРЕСА_2 , однак смерть потерпілого не настала з причин, які не залежали від волі ОСОБА_8 .

Крім того, ОСОБА_8 , будучи особою, раніше судимою за вчинення розбою, судимість за який не знята і не погашена у встановленому законом порядку, на шлях виправлення і перевиховання не став, і знову скоїв аналогічний злочин при наступних обставинах.

16.05.2014 року, приблизно о 20 годині 00 хвилин, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , знаходився біля гімназії № 6, розташованої за адресою: м. Запоріжжя, вул. Олімпійська, будинок 2. В цей момент у нього виник злочинний намір, направлений на напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя і здоров`я особи. Далі, реалізуючи свій злочинний намір, ОСОБА_8 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, з корисливих мотивів, підійшов до ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , після чого з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя і здоров`я останньої, яка виразилася у демонстрації ножа, скоїв напад на останню, в результаті чого заволодів її майном, а саме грошовими коштами у розмірі 5 гривень. З місця скоєння злочину ОСОБА_8 зник та розпорядився викраденим майном на власний розсуд.

В результаті злочинних дій ОСОБА_8 потерпілій ОСОБА_10 було спричинено матеріальні збитки на загальну суму 5 гривень.

В апеляційній скарзі, поданій 22 серпня 2014 року, захисник обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_7 просила вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 28 липня 2014 року відносно ОСОБА_8 змінити, призначивши йому більш м`яке покарання, передбачене ч. 2 ст. 15, п. 13 ч. 2 ст. 115, ч.2 ст.187 КК України, оскільки призначене покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості злочину та особі засудженого (т. 1, а.с. 96-97).

В обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що ОСОБА_8 в пред`явленому йому обвинуваченні визнав себе винним в повному обсязі та щиросердечно розкаявся в цьому, просив вибачення у потерпілого, який його вибачив та просив суд суворо його не карати. Суд не врахував, як обставини, що пом`якшують покарання, що ОСОБА_8 активно сприяв розкриттю злочину, зобов`язався відшкодувати будь-яку шкоду. Також суд не врахував, що за місцем проживання ОСОБА_8 характеризується задовільно і жодних компрометуючих дій ОСОБА_8 за місцем проживання не встановлено, що на думку захисника, свідчить лише на користь обвинуваченого. Суд не врахував віктимну поведінку потерпілого, який не заперечував факту крадіжки набору виделок, а також, що під час сварки він штовхав ОСОБА_8 .

Обвинувачений ОСОБА_8 в поданій ним 21 серпня 2014 року апеляційній скарзі висловив свою незгоду із призначеним йому покаранням, вважав вирок щодо нього надто суворим, оскільки потерпіла за ч. 2 ст. 187 КК України претензій матеріального та морального характеру до нього не має, а потерпілий за ч. 2 ст. 15, п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України просив строгого його не карати (т. 1 а.с. 99).

В доповненні до апеляційної скарги, яке надійшло до апеляційного суду 4 вересня 2015 року, обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_7 , не відмовляючись від раніше поданих кожним з них апеляційних скарг, просять вирок суду скасувати, перекваліфікувати дії ОСОБА_8 з ч. 2 ст. 15, п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України на ч. 1 ст. 121 КК України та призначити ОСОБА_8 покарання в межах санкції вказаної статті, оскільки призначене йому покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості злочину та особі засудженого.

В обґрунтування доповнень до апеляційної скарги зазначають, що суд першої інстанції допустив однобічність та неповноту судового слідства, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, що призвело до невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості злочину та особі засудженого.

Так, під час судового розгляду ОСОБА_8 винним себе у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 15, п. 13 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 187 КК України визнав повністю, щиросердечно покаявся у вчиненому, попросив вибачення у потерпілого ОСОБА_9 , який його вибачив та просив суворо не карати.

У зв`язку із такою позицією обвинуваченого, з урахуванням думки учасників судового розгляду, у відповідності до ч. 3 ст. 349 КПК України суд обмежився лише допитом обвинуваченого, який визнав свою вину в повному обсязі.

Разом з тим, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що як під час досудового слідства, так і в суді ОСОБА_8 послідовно та незмінно пояснював, що умислу на вбивство потерпілого він не мав, ніж використав для захисту свого життя лише після того, як потерпілий почав його штовхати, діяв з помсти, однак не бажав його вбивати. Сварка між ним та потерпілим виникла спонтанно у зв`язку із викраденням потерпілим виделок. При цьому, після нанесення удару та коли потерпілий пішов, він його не здоганяв.

Захисник та обвинувачений зазначають, що такі показання ОСОБА_8 не спростовані, потерпілий ОСОБА_9 на досудовому слідстві пояснив, що коли він пішов в напрямку лікарні, ОСОБА_8 мав реальну змогу його здогнати, нанести смертельний удар і вбити його, але цього зробити не намагався.

Звертаючи увагу на висновки судово-медичної експертизи, згідно якої перше проникаюче поранення грудної клітини відноситься до тяжкого тілесного ушкодження, як небезпечного для життя в момент заподіяння, а друге до легкого тілесного ушкодження, зазначають, що у ОСОБА_8 не було умислу на вбивство потерпілого.

Також в апеляційній скарзі ОСОБА_8 та його захисник вказують, що суд у вироку встановив, що ОСОБА_8 на ґрунті особистих неприязних відносин умисно заподіяв ОСОБА_9 тяжкі тілесні ушкодження. Разом з тим, формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, яке б відповідало диспозиції п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України, у порушення вимог кримінального процесуального законодавства, суд не зазначив.

Вважають, що дії ОСОБА_8 охоплюються диспозицією ст. 121 ч. 1 КК України.

Заслухавши доповідача, обвинуваченого ОСОБА_8 , який підтримав свою апеляційну скаргу, апеляційну скаргу його захисника та доповнення до апеляційної скарги, просив їх всі задовольнити, пом`якшити призначене судом покарання; захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_7 , яка підтримала доводи, викладені в доповненні до апеляційної скарги, просила перекваліфікувати дії ОСОБА_8 на ч. 1 ст. 121 КК України та призначити йому покарання в межах санкції цієї статті, також пояснила, що підтримує апеляційну скаргу ОСОБА_8 в частині пом`якшення призначеного йому покарання; прокурора, яка, заперечувала проти задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та захисника, вирок суду вважала законним і обґрунтованим, як в частині кваліфікації дій обвинуваченого так і в частині призначеного йому покарання, просила його залишити без змін, а подані апеляційні скарги без задоволення; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційних скаргах; провівши судові дебати і надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги захисника та обвинуваченого задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Судом першої інстанції правильно встановлено фактичні обставини вчинених ОСОБА_8 кримінальних правопорушень та зроблений обґрунтований висновок про доведеність його вини.

Такий висновок ґрунтується на зібраних у встановленому законом порядку та перевірених судом доказах, яким суд дав належну оцінку.

Кваліфікацію дій, доведеність вини та міру покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України обвинувачений та захисник не оскаржують.

Що стосується висновків суду про визнання ОСОБА_8 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України, то судова колегія вважає їх обґрунтованими та доведеними належними доказами.

Так, обвинувачений ОСОБА_8 в судовому засіданні суду першої інстанції в присутності свого захисника не спростовував кваліфікацію його злочинних дій за епізодом щодо ОСОБА_9 саме за ч. 2 ст. 15, п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України, беззаперечно, за відсутністю будь-якого впливу на нього визнав вину у вчиненні цього кримінального правопорушення та показав, що в ході сварки із потерпілим, вдарив його заздалегідь приготовленим ножем. Також пояснив, що не виключає завдання потерпілому другого удару ножем, проте через стан алкогольного сп`яніння не пам`ятає цього.

Потерпілий ОСОБА_9 в судовому засіданні суду першої інстанції показав, що в процесі спілкування з ОСОБА_8 той двічі ударив його ножем, перший удар наніс в район серця, а коли він наклонився від цього удару, ОСОБА_8 наніс йому другий удар в спину в область лопатки. Після цього ОСОБА_8 повернувся та пішов в інший бік, а він пішов до лікарні.

Згідно протоколу слідчого експерименту від 3 липня 2014 року, дослідженого судом першої інстанції, ОСОБА_8 в ході проведення цієї слідчої дії продемонстрував спосіб завдання ножем удару потерпілому ОСОБА_9 в область грудної клітини (т. 2, а.с. 170).

Судом першої інстанції також було досліджено висновок експерта № 2865 від 03.07.2014 року, згідно якого проникаюче поранення грудної клітки зліва в проекції 3-го міжреберя по окологрудній лінії з пошкодженням лівого шлуночка серця, з утворенням гематоми в області жирового привіску серця, зі скупченням крові в порожнині перикарда і в лівій плевральній порожнині ОСОБА_9 кваліфікуються як тяжке тілесне ушкодження за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння. Рана в області грудної клітини по задній поверхні в проекції 4 грудного хребця у ОСОБА_9 кваліфікується як легке тілесне ушкодження. Ці пошкодження утворились від дії предмета (предметів), що володіє колючо-ріжучими властивостями (т. 2 а.с. 58-60).

Послідовність дій ОСОБА_8 , що передували вчиненню злочину, дій під час та після його вчинення, свідчить про наявність у нього прямого умислу саме на протиправне позбавлення життя ОСОБА_9 , оскільки ОСОБА_8 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, в ході конфлікту із потерпілим, заздалегідь приготовленим ножем завдав йому удар в область розташування життєво важливих органів, після чого, виконавши всі дії, які він вважав необхідними для вбивства потерплого, не надавши йому будь-якої допомоги, залишив місце події.

З огляду зазначеного судова колегія вважає безпідставними доводи, викладені в доповненні до апеляційної скарги, щодо невірної кваліфікації дій обвинуваченого та необхідності їх кваліфікування за ч. 1 ст. 121 КК України.

Повністю спростовуються матеріалами кримінального провадження доводи захисника та обвинуваченого про однобічність та неповноту судового слідства, яка полягала в тому, що суд у відповідності до ч. 3 ст. 349 КПК України обмежився лише допитом ОСОБА_8 .

З матеріалів провадження вбачається, що в судовому засіданні за участю обвинуваченого та його захисника з урахуванням їх думки щодо обсягу доказів, які належить дослідити, були допитані обвинувачений, потерпілий, свідки, досліджені надані стороною обвинувачення письмові докази. За клопотанням захисника в судовому засіданні було досліджено речовий доказ.

Тобто судом першої інстанції були виконані всі необхідні процесуальні дії для всебічного та об`єктивного з`ясування обставин кримінального провадження.

Не знайшли свого підтвердження доводи, викладені ОСОБА_8 та його захисником в доповненні до апеляційної скарги, щодо використання ОСОБА_8 ножа для захисту свого життя.

Потерпілий в суді показав, що під час конфлікту ОСОБА_8 перший удар наніс йому в область серця, а другий, коли він наклонився, наніс в спину. ОСОБА_8 не спростовував що ніж взяв у себе дома, не заперечував факт завдання двох ударів потерпілому, в тому числі і удару в область грудної клітини по задній поверхні.

Судова колегія приходить до висновку, що такі фактичні обставини повністю спростовують позицію захисту щодо оборонного характеру дій ОСОБА_8 .

Не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду провадження доводи захисника та обвинуваченого відносно того, що наявність у ОСОБА_8 умислу на вбивство потерпілого спростовує його поведінка вже після завдання потерпілому ударів ножем, яка виразилася в тому, що ОСОБА_8 , маючи можливість продовжувати такі дії, припинив їх та пішов до дому.

З урахуванням характеристики знаряддя вчинення злочину, локалізації заподіяних тілесних ушкоджень судова колегія, вважає що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що ОСОБА_8 припинив завдання потерпілому удари ножем, оскільки був впевнений, що вчинив всі необхідні дії для заподіяння смерті потерпілому.

Не знайшли також свого підтвердження апеляційні доводи з приводу відсутності в мотивувальній частині вироку формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, яке б відповідало диспозиції п. 13 ч. 1 ст. 115 КК України.

Так, суд встановив, що ОСОБА_8 , маючи намір на протиправне заподіяння смерті іншій людині, за допомогою кухонного ножа наніс ОСОБА_9 два удари в область тулуба, в результаті чого, в тому числі, спричинив потерпілому проникаюче поранення грудної клітини зліва, яке в сукупності тілесних ушкоджень, за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння кваліфікується, як тяжке тілесне ушкодження і смерть потерпілого не настала з причин, які не залежали від волі ОСОБА_8 . Такі дії обвинуваченого судом вірно кваліфіковані за ч. 2 ст. 15, п. 13 ч. 2 ст. 115 КК, як закінчений замах на умисне вбивство, вчинений особою, яка раніше вчинила умисне вбивство.

Що стосується доводів обвинуваченого та його захисника, викладених як в апеляційних скаргах кожного, так і доповненнях до неї відносно надто суворого покарання, призначеного судом, то колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України та п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року, вирішуючи питання про вид та розмір покарання щодо особи, яка визнається винною у вчиненні злочину, суди зобов`язані дотримуватися загальних засад призначення покарання, бо через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання; приймати до уваги ступінь тяжкості вчиненого винною особою злочину, дані про його особу та обставини справи, що обтяжують чи пом`якшують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, при призначенні покарання суд врахував характер і ступень тяжкості вчинених ОСОБА_8 злочинів, які відповідно до ст. 12 КК України відноситься до тяжкого та особливо тяжкого злочинів, обставини справи, особу обвинуваченого, який визнав вину у скоєному, попросив вибачення у потерпілого, раніше був судимий за вчиненні умисного вбивства, а також за вчинення тяжкого корисливого злочину, судимості за які у встановленому законом порядку не зняті та не погашені; на обліку лікаря психіатра ОСОБА_8 не перебуває, проте з березня 2007 року перебуває на диспансерному обліку у лікаря нарколога з діагнозом психічні та поведінські розлади в результаті вживання алкоголю, синдром залежності; ОСОБА_8 не одружений, не працюючий, за місцем проживання характеризується задовільно.

Призначаючи покарання, суд врахував думку потерпілого, який просив не застосовувати до ОСОБА_11 суворого покарання.

Також судом враховано обставини, що пом`якшують покарання, а саме: щире каяття, визнання вини.

Поряд з цим, судом враховано і обтяжуючу покарання обставину вчинення злочинів в стані алкогольного сп`яніння.

Враховуючи тяжкість злочинів та їх наслідки, дані про особу ОСОБА_8 , обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, суд дійшов до обґрунтованого висновку, що ОСОБА_8 представляє підвищену небезпеку для суспільства і його виправлення та перевиховання можливо лише в умовах ізоляції від суспільства в місцях позбавлення волі.

Щодо розміру покарання, призначеного судом першої інстанції, судова колегія приходить до наступного висновку.

Як вбачається з вироку суду, за ч. 2 ст. 15, п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України ОСОБА_8 судом призначене покарання у вигляді 11 років позбавлення волі, що є покаранням призначеним в майже мінімальних межах санкції цієї статті; за ч. 2 ст. 187 КК України судом призначене покарання у виді 7 років позбавлення волі з конфіскацією майна, що є покаранням, призначеним в мінімальних межах санкції цієї статті.

Крім того, призначаючи покарання за сукупністю злочинів, у відповідності до ч. 1 ст. 70 КК України суд застосував принцип поглинання менш суворого покарання більш суворим, а остаточно призначаючи покарання за сукупністю вироків, суд у відповідності до ч. 1 ст. 72 КК України застосував принцип часткового приєднання невідбутої частини покарання за попереднім вироком, що також повністю спростовує доводи поданих апеляційних скарг про надто суворе покарання, призначене обвинуваченому.

Підстави для призначення ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 15, п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України покарання із застосуванням ч. 3 ст. 68 КК України відсутні, оскільки вчинив він цей злочин у віці понад 18 років і до 65 років, санкцією цієї статті передбачене максимальне покарання у виді довічного позбавлення волі і цей вид

покарання є таким, що виключає можливість визначення його половини

чи двох третин.

Виходячи з наведеного, судова колегія приходить до висновку, що призначене обвинуваченому покарання є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Підстав для пом`якшення призначеного покарання судова колегія не вбачає.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 28 липня 2014 року у відношенні ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 15, п. 13 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 187 КК України - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення апеляційним судом, а засудженим ОСОБА_8 , який тримається під вартою в той же строк з дня вручення йому копії цієї ухвали.

Судді:

1. 2. 3.