Справа № 183/7072/15
№ 1-кп/183/221/16
В И Р О К
іменем України
18 лютого 2016 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

секретаря ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

в присутності обвинуваченого ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Новомосковського міськрайонного суду кримінальне провадження відносно:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Печеніги Чугуївського району Харківської області, громадянина України, з неповною середньою освітою, військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

-25 березня 2014 року Чугуївським міським судом Харківської області за ч. 1 ст. 162 КК України до 2 (двох) років обмеження волі, на підставі ст. 75, 76 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на 2 (два) роки,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 407 КК України, -

в с т а н о в и в:
05 травня 2015 року наказом № 68 (по стройовій частині) командира військової частини НОМЕР_1 (дислокується у АДРЕСА_2 ) солдата ОСОБА_4 зараховано до списків особового складу частини, та призначено на посаду стрільця-зенітника

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій, а у відповідності до ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Солдат ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем, відповідно до вимог ст.ст. 11,16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, військової присяги, віддано служити українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок.

Однак, 13 липня 2015 року солдат ОСОБА_4 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки, вчасно не з`явився на службу без поважних причин із звільнення до розташування військової частини НОМЕР_1 , свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, про своє місце знаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляв, не приймаючи мір для повернення до військової частини.

Таким чином, 13 липня 2015 року солдат ОСОБА_4 вчасно не з`явився на службу без поважних причин в умовах особливого періоду, а порушення вимог ст..ст. 11,16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, незаконно знаходився поза межами військової частини до 30 жовтня 2015 року.

Дії ОСОБА_4 кваліфіковані за ч.4 ст. 407 КК України, як не з`явлення вчасно на службу без поважних причин в умовах особливого періоду.

Обвинувачений в судовому засіданні вину в пред`явленому обвинуваченні визнав у повному обсязі, обставини вчинення ним кримінального правопорушення не оспорював, у скоєному обвинувачений кається. При цьому обвинувачений ОСОБА_4 показав, що в травні 2015 року він був призваний на військову службу за мобілізацією, зарахований до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , яка дислокується в АДРЕСА_2 . В липні 2015 року йому надали нетривалу відпустку, і він, за сімейними обставинами, поїхав за місцем свого проживання в Харківську область, де допомагав дружині та дитині матеріально, а в зв`язку з фінансовою скрутою в сім`ї дійсно вчасно не повернувся до військової частини для проходження подальшої служби.

В судовому засіданні обвинувачений не оспорював обставини, при яких ним скоєне кримінальне правопорушення, тому суд вважає не доцільним досліджувати докази, які ніким не оспорюються.

У відповідності до ч.3 ст. 349 КПК України судом було з`ясовано, що учасники судового провадження правильно розуміють зміст наведених вище обставин, а також встановлено відсутність сумнівів у добровільності їх позиції.

Крім того, учасникам судового провадження судом роз`яснені вимоги ч.3 ст. 349 КПК України щодо позбавлення права оскарження обставин, які ніким не оспорюються, в апеляційному порядку.

На підтвердження встановлених в судовому засіданні обставин, судом були досліджені матеріали кримінального провадження, а саме:

-акт службового розслідування, яке було проведено відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 № 339 від 13.07.2015 року;

-а також матеріали, що підтверджують статус військовослужбовця: копія військового квитка на ім`я ОСОБА_4 , наказ про зарахування його до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .

Таким чином, суд приходить до висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 є встановленою, його дії належить кваліфікувати за ч.4 ст. 407 КК України, як не з`явлення вчасно на службу без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду.

При призначенні покарання ОСОБА_4 суд, у відповідності до ст.65 КК України враховує, що обвинувачений раніше був судимий, вчинив тяжкий злочин в період встановленого іспитового строку. При цьому суд бере до уваги задовільну характеристику з місця служби.

Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

Обставинами, що пом`якшують покарання визнається щире каяття обвинуваченого.

При цьому суд вважає, що щире каяття обвинуваченого, в даній ситуації, ґрунтується на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки і характеризується щирим осудом цієї поведінки, визнанням своєї провини з самого початку досудового розслідування, бажанням виправити ситуацію, а також готовністю підлягати кримінальній відповідальності.

Встановлені обставини, що пом`якшують покарання, характер скоєного злочину та його наслідки, особа обвинуваченого, його ставлення до скоєного, в даному випадку, дозволяють суду застосувати ст.69 КК України, тому суд вважає за необхідне при призначенні покарання ОСОБА_4 перейти до іншого, більш м`якого виду покарання, не зазначеного у санкції ч.4 ст. 407 КК України, та застосувати покарання у виді обмеження волі.

З урахуванням вимог ст. 50 КК України щодо поняття покарання та його цілей, саме такого покарання буде достатньо для виправлення обвинуваченого та запобігання вчинення ним нових злочинів, і не потребує покарання в межах найбільшої санкції ч.4 ст. 407 КК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 370, 371, 373, 374, 376 КПК України, суд,-

у х в а л и в :
ОСОБА_4 визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України та призначити йому покарання за ч.4 ст. 407 КК України із застосуванням ст.69 КК України у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік.

На підставі ст. 71 КК України, шляхом часткового приєднання не відбутої частини покарання за вироком Чугуївського міського суду Харківської області від 25 березня 2014 року остаточно призначити ОСОБА_4 покарання у вигляді обмеження волі на строк 2 (два) роки.

Копію вироку вручити засудженому негайно.

Вирок може бути оскаржений в апеляційний суд Дніпропетровської області через Новомосковський міськрайонний суд протягом 30 днів.

Суддя ОСОБА_1