Дата документу Справа № 310/1019/15-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/778/310/16
Єдиний унікальний № 310/1019/15-к
Категорія ч. 2 ст. 186 КК України Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 лютого 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі суддів:
головуючого ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку матеріали об`єднаного кримінального провадження, які були внесені до ЄРДР за № 0000125 та за № 0000235 відносно
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, одруженого, з повною загальною середньою освітою, не працюючого, який має на утриманні малолітню дитину 2007 року народження, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , без місця реєстрації, останнє місце проживання: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

1)13.07.1990 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 141, ст. 17, ст. 42 КК України (в ред. 1960 р.) до позбавлення волі на строк 2 роки, з конфіскацією майна. 13.07.1992 року звільнився за відбуттям покарання;

2) 05.10.1999 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя за ч. 3 ст. 140, ч. 3 ст. 141, ст. 42 КК України (в ред. 1960 р.) до позбавлення волі на строк 7 років, з конфіскацією майна;

3) 12.12.2006 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 186, ст. ст. 75, 76 КК України до позбавлення волі на строк 4 роки, звільнений від відбуття покарання з випробуванням строком на 2 роки;

4) 19.06.2008 року Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 186 КК України до штрафу в розмірі 850 грн.;

5) 15.10.2009 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 190, ч. 1 ст. 187, ч. 1 ст. 70 КК України до позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців, звільнений умовно-достроково 06.03.2012 року на невідбутий строк 1 рік 1 місяць;

6) 25.12.2012 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 71 КК України до позбавлення волі строком на 1 рік 6 місяців позбавлення волі, звільнився 05.03.2014 року умовно-достроково на невідбутий строк 2 місяця 17 днів;

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186 та ч. 2 ст. 185 КК України;

за участю: прокурора ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_6 ,

за апеляційною скаргою захисника на вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 16 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:
в апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 посилається на незаконність і необґрунтованість вироку через невідповідність викладених у ньому висновків, фактичним обставинам кримінального провадження, однобічність, неповноту досудового розслідування і судового розгляду та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. При цьому зазначає, що:

- за епізодом грабежу в судовому засіданні не був допитаний свідок ОСОБА_10 , чиї показання мають суттєве значення для вирішення справи, та на допиті якого наполягали як сторона захисту, так і сторона обвинувачення, чим порушено принцип змагальності сторін та право обвинуваченого на захист. Крім того, за вказаним епізодом судом не надано оцінки показанням ОСОБА_6 та потерпілої ОСОБА_11 про добровільну передачу без застосування насильства чи погроз або будь-яких зусиль, потерпілою, обвинуваченому 40 грн., банківської картки «Приват Банку» та пін-коду до неї, з якої в подальшому були зняті гроші, в рахунок відшкодування боргу її сина ОСОБА_12 в розмірі 350 грн., а таким чином, відсутності в діях ОСОБА_6 ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, враховуючи при цьому, що на момент ухвалення вироку ОСОБА_13 претензій до обвинуваченого не мала, а завдані їй збитки були відшкодовані;

- за епізодом крадіжки судом не надано уваги відсутності в матеріалах провадження достовірних даних (відбитків пальців, відео матеріалів), які б безперечно вказували на причетність ОСОБА_6 до вчиненого злочину. А показанням свідків та потерпілої ОСОБА_14 надано оцінку з обвинувальним нахилом, враховуючи при цьому, що остання і сама не змогла з впевненістю пояснити, як обвинувачений заволодів її гаманцем. Крім того, що в основу вироку покладено докази, які зібрані з грубими порушеннями вимог ст. ст. 86, 89, 94 КПК України, про що неодноразово зверталась увага сторони захисту, в задоволенні клопотань якої про визнання цих доказів недопустимими було відмовлено, а також неналежності такого доказу як показання свідка ОСОБА_15 , які не містять доказової бази. Судом залишено поза увагою посилання обвинуваченого про суттєві порушення вимог ч. 2 ст. 228 КПК України при проведенні впізнання, а за таких умов відсутності доказів винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України.

На підставі викладеного, просить вирок суду першої інстанції скасувати, а кримінальне провадження відносно ОСОБА_6 закрити. Скасувати запобіжний захід відносно ОСОБА_6 у вигляді тримання під вартою. Крім того, порушує в апеляційній скарзі клопотання про допит в судовому засіданні суду апеляційної інстанції свідка ОСОБА_10 та повторний допит потерпілої ОСОБА_11 .

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: захисника та обвинуваченого, зокрема в останньому слові, які підтримали апеляційну скаргу, прокурора, який просив вирок залишити без змін; перевіривши матеріали провадження, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Вироком Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 16 квітня 2015 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185 та ч. 2 ст. 186 КК України і йому призначено покарання: за ч. 2 ст. 185 КК України у вигляді двох років позбавлення волі, за ч. 2 ст. 186 КК України у вигляді чотирьох років позбавлення волі, на підставі ст. 70 КК України шляхом часткового складання покарань остаточно призначено покарання у вигляді п`яти років позбавлення волі.

Строк покарання ухвалено відраховувати з моменту затримання ОСОБА_6 , а саме з 19 години 45 хвилин 22.01.2015 року. Запобіжний захід до набрання вироком законної сили залишено у вигляді тримання під вартою. Вирішена доля речових доказів.

Згідно зі змістом судового рішення, 10.01.2015 року приблизно о 15 годині 10 хвилин, знаходячись біля воріт домоволодіння АДРЕСА_3 , ОСОБА_6 , діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою відкритого викрадення чужого майна, підійшов до ОСОБА_11 , де діючи в умовах очевидності, повторно, застосовуючи свою фізичну силу, вирвав з її руки належне останній майно, а саме: грошові кошти у сумі 40 грн. та банківську картку «Приват Банку» з пін кодом до неї. ОСОБА_6 на вимогу ОСОБА_11 повернути майно, не відреагував та утримуючи його при собі з місця скоєння злочину зник.

В цей же день о 15 годині 30 хвилин, ОСОБА_6 за допомогою однієї транзакції через банкомат в магазині «Сільпо», розташованого по вул. Мічуріна, 85-А в м. Бердянську Запорізької області, зняв з викраденої банківської картки «Приват Банку» належні ОСОБА_11 грошові кошти в сумі 700 гривень.

Всім викраденим майном ОСОБА_6 розпорядився на власний розсуд, тим самим повторно відкрито викрав належне ОСОБА_11 майно, чим завдав потерпілій майнову шкоду на загальну суму 740 гривень.

Крім того, 17.01.2015 року, приблизно о 18 годині 45 хвилин, знаходячись у приміщенні готелю «Панама», розташованому по пр. Пролетарському, 228 в м. Бердянську Запорізької області, діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою таємного викрадення чужого майна підійшов до столу чергового адміністратора, де з сумки, яка знаходилася на полиці столу, таємно повторно викрав належний ОСОБА_14 гаманець, вартістю 350 грн., в якому знаходилися грошові кошти в сумі 500 грн.

Відразу після цього, ОСОБА_6 з викраденим майном з місця скоєння злочину зник, розпорядившись майном на свій розсуд, чим завдав потерпілій ОСОБА_14 майнову шкоду на загальну суму 850 грн.

Доводи захисника про відсутність в діях обвинуваченого ОСОБА_6 складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та недоведеності його вини у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, є необґрунтованими, з огляду на наступне.

Висновки районного суду про наявність вини обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України за вказаними у вироку обставинами, підтверджена дослідженими у судовому засіданні доказами, зокрема:

- показаннями в судовому засіданні потерпілої ОСОБА_11 про те, що 10.01.2015 року приблизно о 15 годині 10 хвилин, знаходячись біля своїх воріт домоволодіння, ОСОБА_6 сказав, що її син винний 350 грн., тому просив віддати гроші. Вона бачилася із сином та він їй про борг нічого не говорив, тому вона не повірила ОСОБА_6 , але злякалася, що він може її побити, тому що він був наполегливий та вимагав борг. Вона йому віддала 40 грн. та свою банківську картку «Приват Банку». В цей момент він вкрав у неї ідентифікаційний номер та записаний на листі пін-код. Він обіцяв їй повернути решту грошей. Після його уходу до дому прийшов син. Вона йому сказала, що її пограбували, розповіла обставини. Син сказав, що він нікому нічого не винний. Він телефонував у банк, щоб заблокувати картку. Але з неї вже були зняті 700 грн. На теперішній час збитки їй відшкодовано, вона претензій до ОСОБА_6 немає;

- показаннями в судовому засіданні свідка ОСОБА_16 про те, що 10.01.2015 року у денний час у нього дома були ОСОБА_10 та ОСОБА_6 . Вони з ОСОБА_10 пішли за сигаретами. По дорозі він зустрів мати, яка дала йому 300 грн. ОСОБА_10 неодноразово дзвонив ОСОБА_6 , щоб він прийшов до них. Коли останній прийшов, то він пішов до приятеля, та більше їх не бачив. Коли він прийшов до дому, то мати йому сказала, що ОСОБА_6 забрав у неї гроші, банківську картку та пін-код. Він звернувся до банку, щоб заблокувати рахунок, але з нього вже було знято 715 грн. Він гроші не був винний ані ОСОБА_10 , ані ОСОБА_6 ;

- протоколом огляду місця злочину від 10.01.2015 року з фототаблицею до нього (т.2 а.п.47-49);

- випискою про рух грошових коштів, яким підтверджено, що дійсно 10.01.2015 р. о 15 годині 30 хвилин ОСОБА_6 за допомогою однієї транзакції через банкомат в магазині «Сільпо», розташованому по вул. Мічуріна, 85-А в м. Бердянську, зняв з банківської картки «Приват Банку» належні ОСОБА_11 грошові кошти в сумі 700 гривень (т.2 а.п. 51,52);

- протоколом від 22.01.2015 р. впізнання ОСОБА_6 по фотокарткам потерпілою ОСОБА_11 (т.2 а.п.59,60);

- протоколом проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_6 (т.2 а.п.61-66);

- протоколом проведення слідчого експерименту за участю потерпілої ОСОБА_11 (т.2 а.п.67,68)

- показаннями в судовому засіданні потерпілої ОСОБА_14 про те, що вона працює адміністратором готелю «Панама». 17.01.2015 року, приблизно о 18 годині в приміщення готелю «Панама» зайшов з сумкою ОСОБА_6 , який нібито хотів поселитися у готель. Він залишив сумку на стойці, домовлявся про поселення, ходив по холу готелю, у туалет. Потім вона побачила, що із її сумки, яка знаходилася під стойкою пропав гаманець, вартістю 350 грн., в якому знаходилися грошові кошти в сумі 500 грн. Вона пред`явила претензії ОСОБА_6 . Він заперечував крадіжку. Вона намагалися його обшукати. ОСОБА_6 пішов з готелю, а вона викликала міліцію. Пізніше у міліції вона впізнала ОСОБА_6 ;

- показаннями в судовому засіданні свідка ОСОБА_15 про те, що він працював таксистом. Він неодноразово за викликом возив ОСОБА_6 . Також 17.01.2015 року увечері він забрав ОСОБА_6 в районі «Слободка» та відвіз його на пр. Пролетарський в район готелю «Панама». Він пішов з сумкою. Майже через годину ОСОБА_6 повернувся, і він відвіз його у центр міста. Вони посварились, так як ОСОБА_6 не сплатив за проїзд. Більше він його не бачив;

- показаннями в судовому засіданні свідка ОСОБА_17 про те, що 17.01.2015 року близько до 18.30 год., ОСОБА_6 знаходився у неї дома в районі «Слободка» в м. Бердянську, а потім чомусь переліз із сумкою через паркан та уїхав на таксі;

- показаннями в судовому засіданні свідка ОСОБА_18 про те, що був охоронцем у гаражному кооперативі «Польот». Приблизно 17.01.2015 року близько 16 годині він зустрів раніше йому незнайомого ОСОБА_6 , з яким був у сторожці приблизно до 19 години. Потім ОСОБА_6 кудись уходив, а повернувся близько о 22 годині, та до ранку знаходився з ним. Після огляду журналу чергування охорони гаражного кооперативу «Польот», було встановлено, що ОСОБА_18 знаходився на чергуванні 18.01.2015 року. Останній пояснив, що події про які він розповідав проходили саме 18.01.2015 року;

- протоколом огляду місця злочину від 17.01.2015 року з фототаблицею до нього (т.2 а.п.33-36);

- протоколом огляду телефону потерпілої ОСОБА_14 , з якого дзвонив ОСОБА_6 (т.2 а.п. 37);

- протоколом від 07.02.2015 р. впізнання ОСОБА_6 по фотокарткам свідком ОСОБА_15 (т.2 а.п.38-40);

- протоколом проведення слідчого експерименту за участю потерпілої ОСОБА_14 , де вона показала, яким чином ОСОБА_6 вчинив злочин (т.2 а.п.41-44);

- протоколом від 04.02.2015 року, згідно якого потерпіла ОСОБА_14 , впізнала ОСОБА_6 , як особу який скоїв злочин (т. 2 а.п. 128-131) .

Колегія суддів вважає, що показання потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_14 , свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_15 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , протоколи слідчих дій є достовірними та співпадають між собою, як в деталях, так і в цілому, щодо обставин вчинення обвинуваченим ОСОБА_6 злочинів, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України. У цих осіб немає підстав для обмовлення останнього, а тому ці докази обґрунтовано були покладені судом першої інстанції в основу обвинувального вироку.

Доводи захисника про те, що місцевим судом не надано оцінки показанням ОСОБА_6 та потерпілої ОСОБА_11 про добровільну передачу без застосування насильства чи погроз або будь-яких зусиль, потерпілою, обвинуваченому 40 грн., банківської картки «Приват Банку» та пін-коду до неї, з якої в подальшому були зняті гроші, в рахунок відшкодування боргу її сина ОСОБА_12 в розмірі 350 грн., а таким чином, відсутності в діях ОСОБА_6 ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, є голослівними, оскільки потерпіла ОСОБА_11 послідовно давала показання у суді про те, що вона не повірила ОСОБА_6 про борг сина, однак віддала 40 грн. та картку «Приват Банку», а також пін-код, оскільки злякалася обвинуваченого, що він може її побити, тому що він був наполегливий, не давав закрити ногою хвіртку, рядом нікого із людей не було, а коли повернувся додому її син, вона розповіла йому, що її пограбували (т. 2 а.п. 83, 133).

Враховуючи вищевказане, а також те, що потерпіла є жінкою похилого віку (1936 року народження), а обвинувачений за своїм зовнішнім виглядом кремезного складу (194 см. росту, більше 100 кг. ваги), колегія суддів вважає, що за таких обставин останній, без застосування погроз або насильства, відкрито викрав чуже майно у неї, так як усвідомлював, що посягає на чужу власність, відкрито вилучив майно, на яке не мав ніякого права, при цьому остання добровільно не передавала майно ОСОБА_6 , оскільки злякалася останнього і не вважала, що це є правомірним, необхідним або вигідним для неї або її сина.

Не може свідчить про відсутність цього складу злочину і довід захисника про те, по-перше, що обвинувачений ОСОБА_6 не «виривав картку з рук» потерпілої, так як це на кваліфікацію злочину не впливає, а по-друге, що на момент ухвалення вироку, потерпіла ОСОБА_13 претензій до обвинуваченого не мала, а завдані їй збитки були відшкодовані, оскільки це може бути враховано тільки як обставина, що пом`якшує покарання (п. 2 ч. 1 ст. 66 КК України).

Не заслуговують на увагу доводи захисника і про те, що судом було відмовлено у задоволенні клопотання про виклик та допит в якості свідка ОСОБА_10 , оскільки згідно вимог ч. 3 ст. 327 КПК України, прибуття в суд перекладача (за винятком залучення його судом), свідка, спеціаліста або експерта забезпечується стороною кримінального провадження, яка заявила клопотання про його виклик. Суд сприяє сторонам кримінального провадження у забезпеченні явки зазначеної особи шляхом здійснення судового виклику. При цьому, апеляційний суд звертає увагу на те, що місцевий суд сприяв сторонам кримінального провадження у забезпеченні явки зазначеної особи, шляхом винесення відповідної ухвали (т. 2 а.п. 94), однак, згідно рапортів робітників міліції, останній виїхав до Російської Федерації (т. 2 а.п. 115-116).

Доводи захисника про те, що судом першої інстанції показанням свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та потерпілої ОСОБА_14 надано оцінку з обвинувальним нахилом, є необґрунтованими, з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 95 КПК України, показання - це відомості, які надаються в усній або письмовій формі під час допиту підозрюваним, обвинуваченим, свідком, потерпілим, експертом щодо відомих їм обставин у кримінальному провадженні, що мають значення для цього кримінального провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 85 КПК України, належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Згідно з ч. 1 ст. 94 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Враховуючи вищевказані вимоги закону, а також те, що із матеріалів кримінального провадження вбачається, що потерпіла ОСОБА_14 та свідки ОСОБА_15 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 у судовому засіданні дали показання щодо відомих їм обставин у кримінальному провадженні, колегія суддів вважає ці показання несуперечливими та конкретними, тобто належними, які прямо підтверджують існування обставин, що підлягали доказуванню у кримінальному провадженні (ст. 91 КПК України), та які у сукупності з іншими доказами, зокрема з протоколами слідчих дій, свідчать про те, що обвинувачений ОСОБА_6 таємно викрав майно ОСОБА_14 .

В зв`язку з цим, колегія суддів вважає також необґрунтованими доводи захисника про те, що, по-перше, потерпіла не змогла з впевненістю пояснити, яким чином обвинувачений заволодів її гаманцем, оскільки крадіжка була вчинена ОСОБА_6 непомітно для ОСОБА_14 , а по-друге, про неналежність такого доказу як показання свідка ОСОБА_15 , які не містять доказової бази, так як показання цього свідка непрямо підтверджують існування обставин, що мають значення для цього кримінального провадження час і місце події кримінального правопорушення.

При цьому, колегія суддів доходить висновку про те, що зібранні та перевірені у кримінальному провадженні докази є достатніми для вирішення питання, щодо наявності обставин, які свідчать про вчинення ОСОБА_6 злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, а тому посилання захисника про те, що сторона обвинувачення під час збирання доказів, не провела ряд слідчих (розшукових) дій, оскільки в матеріалах провадження відсутні достовірні дані про відбитки пальців, відеоматеріали, які б безперечно вказували на причетність ОСОБА_6 до вчинення крадіжки, суперечать вимогам ст. ст. 26 та 93 КПК України.

Необґрунтованими є доводи захисника і про те, що місцевим судом залишено поза увагою посилання обвинуваченого ОСОБА_6 про суттєві порушення вимог ч. 2 ст. 228 КПК України при проведенні впізнання, через те, що останнього до початку слідчої дії показували потерпілій ОСОБА_14 , оскільки остання проти цього заперечувала (т. 2 а.п. 85), а протокол від 04.02.2015 року, згідно якого потерпіла ОСОБА_14 впізнала ОСОБА_6 , як особу що скоїла злочин (т. 2 а.п. 128-131), відповідає вимогам ст. 228 КПК України, крім того, потерпіла ОСОБА_14 у судовому засіданні з достовірністю впізнала обвинуваченого ОСОБА_6 , як особу, яка викрала у неї гаманець з грошовими коштами.

Враховуючи вищевказане, колегія суддів вважає голослівним також твердження захисника про те, що в основу вироку покладено докази, які зібрані з грубими порушеннями вимог ст. ст. 86, 89, 94 КПК України, оскільки істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були би підставами для скасування вироку, колегія суддів не встановила.

Не вбачає колегія суддів і підстав для задоволення клопотання захисника у апеляційній скарзі про повторний допит потерпілої ОСОБА_11 та допит свідка ОСОБА_19 , з огляду на наступне.

Так, відповідно до вимог ч.ч. 2, 6 ст. 22 КПК України сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Згідно з ч. 3 ст. 26 КПК України суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що внесені на розгляд сторонами та віднесені до їх компетенції цим Кодексом.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 404 КПК України, за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що відповідно до вимог ст. ст. 22, 26 КПК України, умови для реалізації сторонами їх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків місцевим судом були створенні, ніяких перешкод у збиранні, перевірці доказів під час судового розгляду з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження, судом першої інстанції утворено не було, а тому клопотання захисника про повторний допит потерпілої ОСОБА_11 , є необґрунтованим.

Що ж стосується клопотання захисника про допит свідка ОСОБА_19 , то воно не відповідає вимогам ч. 1 ст. 65 КПК України, оскільки в апеляційній скарзі не вказано, які конкретні обставини були відомі вищевказаному свідку, що підлягали доказуванню по цьому кримінальному провадженні.

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_6 заявив, що даний свідок може підтвердити те, що він від ОСОБА_19 взнав про те, що ОСОБА_16 повинен тому 350 грн.

Враховуючи вищевказане, а також те, що свідок ОСОБА_19 не був очевидцем вчинення ОСОБА_6 злочину по відношенню до потерпілої ОСОБА_11 , а остання підтвердила в судовому засіданні, що обвинувачений сказав, що її син винний 350 грн., колегія суддів вважає, що ці обставини, які були відомі цьому свідку, ніяким чином не можуть вплинути на обставини, які підлягали доказуванню по складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, а тому в клопотанні захисника про допит свідка ОСОБА_19 необхідно відмовити.

Таким чином, доводи захисника, про відсутність в діях обвинуваченого ОСОБА_6 складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та недоведеності його вини у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, є необґрунтованими, а дії останнього правильно кваліфіковані судом першої інстанції за ч. 2 ст.186 КК України, як відкрите викрадання чужого майна, вчиненого повторно, та ч. 2 ст. 185 КК України, як таємне викрадання чужого майна, вчинене повторно.

Крім того, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_6 призначено покарання відповідно до вимог ст. 65 КК України.

Згідно до вимог ч. 2 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.
Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України, зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, по якому до особи було застосовано попереднє ув`язнення, провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Враховуючи вищевказані вимоги законів, а також те, що ОСОБА_6 тримався під вартою по даному кримінальному провадженню з 22.01.2015 року по 15.02.2016 року включно, колегія суддів зараховує цей строк з розрахунку один день тримання під вартою за два дні позбавлення волі.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:
апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 16 квітня 2015 року відносно обвинуваченого ОСОБА_6 , без змін.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України, зарахувати обвинуваченому ОСОБА_6 у строк покарання, строк його попереднього ув`язнення з 22.01.2015 року по 15.02.2016 року включно, з розрахунку один день тримання під вартою за два дні позбавлення волі.

Ухвала Апеляційного суду Запорізької області набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з часу її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк, - з моменту отримання копії судового рішення.
Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4