Справа № 542/1220/15-к
Кримінальне провадження № 1-кп/542/7/16
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 січня 2016 року Новосанжарський районний суд Полтавської області в складі: головуючого - судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

з участю прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Нові Санжари, кримінальне провадження по обвинуваченню:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уроженця м. Полтава Полтавської області, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , жителя АДРЕСА_2 , громадянина України, не одруженого, освіта середня, не працюючого, не судимого,-

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України, -

В С Т А Н О В И В:
Згідно обвинувального акту від 21.08.2015 року,який надійшов з прокуратури Новосанжарського району, у період часу із 14.11.2012 року до 14.11.2013 року ОСОБА_4 проходив строкову службу у Збройних силах України де отримав військову спеціальність стрілець, був звільнений у запас зі званням солдат, та з 14.11.2013 року перебуває на військовому обліку у запасі Новосанжарського райвійськомату.
Відповідно до Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» і Указу Президента України від 14.01.2015 року №15/2015 на територій України оголошено часткову мобілізацію.
Військовозобов`язаним запасу рядовим Збройних сил України гр. ОСОБА_5 , 25.02.2015 року було пройдено військово-лікарську комісії на предмет придатності до військової служби, згідно якої останній визнаний придатним до військової служби і відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», направлений для проходження військової служби згідно мобілізації.
Далі зазначено що, ОСОБА_5 усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, умисно ухиляючись написав власноручно заяву про відмову від призову на військову службу за мобілізацією, та у вказаний йому термін 02.03.2015 року до збірного штабу військовозобов`язаних в АДРЕСА_3 , для обов`язків військової служби під час часткової мобілізації, не прибув і поважну причину не прибуття у строк, установлений військовим комісаріатом, яка підтверджена відповідними документами, не надав.
Його дії кваліфіковані за ст.336 КК України,як умисні дії що виразилися в ухиленні від призову за мобілізацією.
В ході судового розгляду справи, 23.12.2015 року прокурором,в порядку ст.338 КПК України, обвинувачення змінене,з уточненням його обсягу,і викладене наступним чином.
В ході досудового розслідування установлено, що у період часу із 14.11.2012 року до 14.11.2013 року ОСОБА_4 проходив строкову військову службу у Збройних силах України, отримав військову спеціальність стрілець, був звільнений у запас зі званням солдат та з 14.11.2013 року перебуває на військовому обліку у запасі Новосанжарського райвійськомату.
Відповідно до Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» і Указу Президента України від 14.01.2015 року №15/2015 на територій України оголошено часткову мобілізацію.
Військовозобов`язаним запасу рядовим Збройних сил України ОСОБА_6 25.02.2015 пройдено військово-лікарську комісію на предмет придатності до проходження військової служби, згідно якої останній визнаний придатним до військової служби і відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» направлений для проходження військової служби згідно мобілізації.
Проте, ОСОБА_4 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, 29.05.2015 року власноручно написав заяву про відмову від проходження служби за мобілізацією та у вказаний йому термін 02.06.2015 року до збірного штабу військовозобов`язаних у смт. Нові Санжари, Полтавської області для виконання обов`язків військової служби під час часткової мобілізації не прибув, документи, які б підтверджували поважну причину неявки у строк, установлений військовим комісаріатом, не надав.
За результатами судового розгляду справи ,суд знаходить недоведеним пред`явлене ОСОБА_4 обвинувачення,з наступних підстав.
На підтвердження винуватості ОСОБА_4 стороною обвинувачення заявлені свідки - ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та представлені інші докази-зокрема ті, що характеризують особу обвинуваченого,його заяву на ім`я ІНФОРМАЦІЯ_2 від 29.05.2015 року про відмову від проходження військової служби за мобілізацією, у зв`язку з релігійними переконаннями,лист-відповідь Департаменту праці та соціального захисту населення Полтавської облдержадміністрації від 25.05.20015 року ОСОБА_4 на його звернення, його облікову картку,акт про відмову в отриманні повістки від 29.05.2015 року,розписку.
В свою чергу, на підтвердження своєї невинуватості в інкримінованому йому злочині, обвинувачений ОСОБА_4 заявив про допит свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та долучення до справи ряду письмових доказів,проти чого не заперечувала сторона обвинувачення.
Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 своєї вини не визнав.
Зокрема він пояснив що на всі виклики до військомату він з`являвся завжди, надавав необхідні документи,пройшов медичну комісію, від явки не ухилявся, відповідальним особам Новосанжарського військомату він надавав обґрунтовані письмові заяви про належність до релігійної громади «Церква Христа Спасителя « та неможливість,у зв`язку з цим,виконувати обов`язки військової служби.
Він пояснив також що звертався до райвійськомату про визначення йому альтернативної невійськової служби,де йому рекомендували звернутися до відповідної комісії Новосанжарської райдержадміністрації.
Однак там йому пояснили про відсутність такої комісії та рекомендували звернутися в облдержадміністрацію, для вирішення цього питання.
Обвинувачений звертає також увагу на те що, в країні не був уведений військовий стан, який давав би право на обмеження конституційних прав громадян,в т.ч. і сповідуючих релігію,посилається також на позицію Генерального штабу України щодо призову на військову службу віруючих громадян та заперечив наявність будь-якого злочинного умислу в своїх діях.
Свідок ОСОБА_10 підтвердила належність свою та свого сина, обвинуваченого ОСОБА_4 , до релігійної громади,члени якої за своїми релігійними переконаннями не можуть брати до рук зброю.
Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_11 показала суду що вона та обвинувачений відвідують одну церкву »Брат во Христі», де сповідують одинакові божі заповіді як то не убий не укради та інші.
Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_14 показав суду що він працює в Новосанжарському райвійськоматі де займається питаннями призову за мобілізацією.
Військовозобов`язаний ОСОБА_4 завжди з`являвся за викликами до військомату,проходив медичну комісію на стан придатності до військової служби,однак відмовився отримувати повістку для відправки у військову частину ,мотивуючи це релігійними переконаннями,про що написав відповідну заяву.
Свідок пояснив також що, у зв`язку з цим ОСОБА_4 було рекомендовано звернутися до Новосанжарської райдержадміністрації.
Аналогічні показання з цього привода надала суду свідок ОСОБА_16 , юрисконсульт Новосанжарського райвійськомату,та додатково пояснила що ОСОБА_4 звертався з клопотанням про визначення йому альтернативної (невійськової) служби,і що відповідного листа вона направила до Новосанжарської райдержадміністрації а департаментом праці та соціального захисту населення облдержадміністрації йому відмовлено у цьому.
Від отримання повістки на 2.06.2015 року, для відправки у військову частину, ОСОБА_4 відмовився у зв`язку з релігійними переконаннями ,про що надав відповідну письмову заяву.
Вона пояснила також що раніше вже направлялися матеріали до Новосанжарського РВ УМВС стосовно ОСОБА_4 ,за неявку його 2.03.2105 року для відправки до військової частини,звідки надійшла відповідь про відсутність складу злочину у його діях.
Свідок ОСОБА_17 показав суду що є головою ради громади «Церква Христа Спасителя» в м. Кременчук Полтавської області яка діє законно, згідно статутних положень,членом якої вже близько півтора року є ОСОБА_4 , і що останній є істинним віруючим,дотримується усіх заповідей церкви,а 27.03.2014 року він прийняв хрещення.
Свідок пояснив також що вони, як християни Повного Євангелія, не мають право брати до рук зброю, вбивати людей,а тому ОСОБА_4 не взмозі виконувати обов`язки військової служби за мобілізацією.
Аналогічні показання щодо цього надав суду свідок ОСОБА_18 ,який крім того пояснив що він ,як і ОСОБА_4 є членом релігійної громади «Церква Христа Спасителя» м. Кременчук.
Йому відомо також що обвинувачений, ще перебуваючи на строковій військовій службі, прийняв віру,і вони спілкувалися по телефону протягом останніх шести місяців його служби.
Після закінчення служби вони зустрілися у Кременчуці, і він запропонував ОСОБА_4 разом виконувати роботи по ремонту житлових приміщень,прийняв його у свою бригаду.
Свідок характеризує ОСОБА_4 як старанного працівника, неконфліктного,без шкідливих звичок.
Йому відомо що останнього неодноразово викликали до військомату з приводу мобілізації,порадив йому не ухилятися від явки до державних органів та діяти як велить слово Боже,висловити свою позицію щодо цього перед органами влади.
Як сторона обвинувачення так і захисту не наполягали на повторному виклику у судове засідання свідків обвинувачення - ОСОБА_19 , ОСОБА_12 , ОСОБА_20 , ОСОБА_15 .
При цьому судом роз`яснені сторонам правові наслідки щодо цього,згідно ст. 349 КПК України.
Як слідує із змісту довідки від 28.09.2015 року № 16, виданої головою ради громади «Церква Христа Спасителя» ОСОБА_17 , ОСОБА_21 дійсно є членом цієї релігійної громади з 27.03.2014 року та вірно служить церкві на протязі цього часу.
Дана організація сповідує Святу Трійцю:Отця,Сина та Святого Духа-Єдиним Богом,та живе за заповідями не вбивай,не чини перелюбу,не кради та іншими.
Дана релігійна організація має Свідоцтво про державну реєстрацію юридичної особи видане 11.032008 року виконкомом Кременчуцької міської ради Полтавської області.
Загальними зборами членів громади від 27.01.2008 року та Об`єднанням Незалежних Харизматичних Християнських церков України (Повного Євангелія), затверджений статут громади, який зареєстровано розпорядженням голови Полтавської обласної державної адміністрації від 11.03.2008 року за № 74.
Відповідно до п.п. 1.1-1-3 статуту,релігійна громада «Церква Христа Спасителя» м. Кременчука Полтавської області належить до Об`єднання Незалежних Харизматичних Християнських церков України(Повного Євангелія).
Постановою Кабінету Міністрів України від 10 листопада 1999 р. N 2066, з послідуючими змінами і доповненнями, затверджений перелік релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю, до яких відносяться також і Харизматичні християнські церкви (та церкви, прирівнені до них згідно із зареєстрованими статутами),до складу однієї з яких входить і обвинувачений ОСОБА_4 .
Як убачається з листа-відповіді ОСОБА_4 від 25.05.2015 року № 04-05/3264 департаменту праці та соціального захисту населення Полтавської облдержадміністрації, департамент забезпечує реалізацію в області Закону України «Про альтернативну(невійськову) службу та інших нормативно-правових актів щодо проходження громадянами альтернативної(невійськової) служби замість строкової військової служби, а прийняття рішення щодо призову на військову службу за мобілізацією громадян які після проходження строкової служби набули релігійних переконань,нормативно-правовими актами про альтернативну(невійськову) службу не передбачено.
Згідно з нормами діючого кримінального законодавства кримінальній відповідальності підлягаю особа діяння якої містить склад злочину.
Об`єктивна сторона злочину передбаченого ст. 336 КК України, виявляється у бездіяльності - ухиленні будь-яким способом від призову за мобілізацією.
Зокрема це може мати місце коли особа ,яка отримала повістку про призов, не з`являється без поважних причин до призовного пункту в строки вказані в ній, або хоч і не отримала повістку знає про призов і не з» являється до призовного пункту протягом місяця.
Способи ухилення можуть бут різними як-то підробка документів про хворобу, від`їзд з місця постійного проживання, умисне спричинення собі тілесного ушкодження тощо.
Суб`єктивною стороною такого злочину є прямий умисел.
Незважаючи на це, за результатами дослідження відповідних доказів у судовому засіданні, наданих сторонами,судом не встановлено факту ухилення обвинуваченого від призову за мобілізацією.
Зокрема ,вищевикладеним підтверджується що за всіма викликами до Новосанжарського військомату ОСОБА_4 з`являвся своєчасно, отримував та надав відповідні документи, проходив медичну комісію, свою відмову від отримання повістки для відправлення у військову частину за мобілізацією обґрунтовував та письмово повідомляв відповідальних працівників військомату, з посиланням на належність до конкретної релігійної громади,при цьому він заявляв про готовність щодо проходження альтернативної(невійськової) служби, вчиняв щодо цього відповідні дії, однак дане питання не було вирішене, з незалежних від нього причин, оскільки відповідальними особами державних органів заяви ОСОБА_4 належним чином не були перевірені,фактам що мали місце була дана невірна юридична оцінка і, як наслідок, не були застосовані відповідні положення законів щодо цього.
Так,відповідно до ч.4 ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», громадяни України мають право на заміну виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою згідно з Конституцією України та Законом України "Про альтернативну (невійськову) службу".
Як визначено ст.2 Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу», право на альтернативну службу мають громадяни України, якщо виконання військового обов`язку суперечить їхнім релігійним переконанням і ці громадяни належать до діючих згідно з законодавством України релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю.
Згідно ст.35 Конституції України, кожен має право на свободу світогляду і віросповідання. Це право включає свободу сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, безперешкодно відправляти одноособово чи колективно релігійні культи і ритуальні обряди, вести релігійну діяльність.
Здійснення цього права може бути обмежене законом лише в інтересах охорони громадського порядку, здоров`я і моральності населення або захисту прав і свобод інших людей.
Церква і релігійні організації в Україні відокремлені від держави, а школа - від церкви. Жодна релігія не може бути визнана державою як обов`язкова.
Ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань. У разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.
При цьому не має значення коли власне набув релігійних переконань громадянин до чи після проходження строкової військової служби.

Слід зазначити, що відповідно до положень статті 64 Конституції України, лише в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень, в т.ч. і що стосується прав віруючих громадян, визначених ст.35 Конституції України.
Однак такі обмеження в нормативно - правових актах України на теперішній час не існують а на час, коли обвинуваченого призивали за мобілізацією, не було оголошено воєнний або надзвичайний стан.
Стаття 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», не містить вичерпний перелік, осіб які підлягають звільненню від призову на військову службу під час мобілізації та передбачає, що під таке звільнення можуть підпадати й інші військовозобов`язані або категорії осіб у передбачених законодавством випадках.

Відповідно до статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно ч. 1 ст.9 Конституції України та ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і застосовуються вони у порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод яка ратифікована 17 липня 1997 року, та практику Європейського суду з прав людини.

Пункт 2 статті 9 Європейської конвенції з прав людини зазначає, що свобода сповідувати релігію або переконання підлягає лише таким обмеженням, які встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони громадського порядку, здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших людей.

Перелік правомірних цілей, які виправдовують обмеження свободи віросповідання, передбачених ст.9 Конвенції, є вичерпним.

Тим самим стаття 9 Конвенції не дозволяє посилатися на поняття «державної безпеки» для того, щоб виправдати обмеження у здійсненні прав, що гарантуються, а право на відмову від військової служби з релігійних переконань не може бути обмежено в інтересах національної безпеки та територіальної цілісності.

Відповідно статті 2 Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу», право на альтернативну службу мають громадяни України, якщо виконання військового обов`язку суперечить їхнім релігійним переконанням і ці громадяни належать до діючих, згідно з законодавством України релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю.

Також є рішення Європейського суду з прав людини в справі «Баятян проти Вірменії», де зазначено, що «заявник у цій справі є членом релігійної організації , вірування якої включають в себе переконання про неприйнятність служби у військових структурах, навіть якщо така служба не пов`язана з носінням зброї.

Зважаючи на це у Європейського суду немає підстав сумніватися, що відмова заявника від військової служби була продиктована його глибокими релігійними переконаннями, які перебували в стані серйозного і нездоланного конфлікту з його обов`язком пройти військову службу. Європейський Суд зазначив, що гарантії ст.9 Конвенції поширюються на такі релігійні переконання, а притягнення до кримінальної відповідальності особи за реалізацію своїх релігійних переконань шляхом відмови від проходження військової служби, є порушенням вказаної статті Конвенції.

Також згідно п.п.112 ,128 ст. 9 Європейської конвенції «неявка заявителя для проходження військової служби є проявом його релігійних поглядів, у зв`язку з чим, притягнення його до кримінальної відповідальності за ухиленням від призову, є втручанням в його свободу сповідувати свою релігію, гарантії якої передбачені п.1. ст.9 Європейської конвенції» , на підставі чого «Європейський суд приходить до висновку, що притягнення заявителя до кримінальної відповідальності представляє собою втручання, яке не є необхідним в демократичному суспільстві, за змістом ст.9 Європейської конвенції.

Отже суд приходить до висновку що мало місце порушення даної правової норми з боку уповноважених державних органів стосовно ОСОБА_10 , в зв`язку з чим в даній справі підлягає застосуванню стаття 9 Європейської Конвенції.

Також суд вважає за необхідне зазначити про існування інформації яка розміщена на інтернет-сайті Інституту релігійної свободи(http://www.irs.in.ua/) 05.02.2015 року,яка не спростована на сьогодні,стосовно того що за дорученням Міноборони України, військове командування, в особі командувача Сухопутними військами Збройних Сил України генерал-лейтенанта ОСОБА_22 , у листі - відповіді № 116/2/2/10056 від 15.09.2014 року, на звернення Інституту релігійної свободи до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, роз`яснило шляхи реалізації прав віруючих громадян щодо виконання ними свого обов`язку перед державою під час мобілізації.

Зокрема ним відзначено що,питання звільнення віруючих громадян від навчальних зборів та призову на військову службу в особливий період під час мобілізації вирішується відповідно до вимог розділу ІІ Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу.

Таким чином, вперше представник Міністерства оборони України підтвердив необхідність застосування положень Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу» під час мобілізації, на чому наголошував Інститут релігійної свободи в своєму роз`ясненні, ще в березні 2014 року.

Він додав також, що на цей час ведеться робота щодо створення інженерно-будівельних підрозділів із числа військовослужбовців, які за релігійними та іншими причинами не можуть виконувати завдання зі зброєю.

Беручи до уваги те, що призов віруючих громадян на військову службу під час мобілізації може призвести до правових наслідків, таких як відмова від виконання наказів командирів через релігійні переконання, командування Сухопутних військ Збройних Сил України підтримує пропозицію стосовно звільнення віруючих громадян від навчальних зборів та призову на військову службу під час мобілізації, підсумував генерал-лейтенант ОСОБА_23 .

Викладене вище свідчить також про відсутність у даному випадку і суб`єкта злочину,передбаченого ст.336 КК України.

Згідно зі ст.368 КПК України, суд, ухвалюючи вирок, повинен вирішити, зокрема, питання, чи містить діяння, у якому обвинувачується особа, склад кримінального правопорушення та чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення.

За приписами ч.2 ст.17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. За положеннями ч.4 цієї статті цього Кодексу, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Згідно ст.62 Конституції України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Таким чином, суд приходить до переконання що докази,представлені стороною обвинувачення,не є достатніми, щоб зробити висновок про винність ОСОБА_4 ,а тому знаходить недоведеним, що в його діянні наявний склад кримінального правопорушення передбаченого ст.336 КК України, як ухилення від призову за мобілізацією, в зв`язку з чим його слід виправдати.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 370, 373, 374, 376 КПК України, суд, -

ЗАСУДИВ:
ОСОБА_4 визнати невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ст. 336 КК України та виправдати його, у зв`язку з відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили, не обирати. Апеляційна скарга на вирок суду може бути подана до Апеляційного суду Полтавської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення,через Новосанжарський районний суд.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду.

Суддя (підпис)

З оригіналом вірно:

Суддя Новосанжарського

районного суду Полтавської області ОСОБА_1