АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

Справа № 215/4682/13-к Суддя 1 інстанції ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/774/140/К/16 Суддя-доповідач ОСОБА_2
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Колегія суддів судової палати з кримінальних справ апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 при секретарі ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі 16 лютого 2016 року апеляційну скаргу прокурора, що приймав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції у кримінальному провадженні №0000180 на вирок Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 грудня 2015 року відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Уджар Республіки Азербайджан, громадянина Азербайджану, освіта середня спеціальна, одруженого, маючого на утриманні неповнолітню дитину, не працюючого, раніше не судимого на території України, зареєстрованого: АДРЕСА_1 , проживаючого: АДРЕСА_2 -

обвинуваченого органом досудового слідства у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.115, ч.2 ст.125 КК України, який судом визнаний виним за ч.2 ст.121 , ч.2 ст.125 КК України та засуджений до покарання:

- за ст.121 ч.2 КК України, із застосуванням ст.69 КК України, до 5 років позбавлення волі;

- за ст.125 ч.2 КК України до 1 року обмеження волі.

На підставі ст.70 ч.1 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_6 покарання 5 років позбавлення волі.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_7 до ОСОБА_6 задоволено у повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 3319 грн. 15 коп. на відшкодування майнової шкоди та 100 000 грн. моральної шкоди, а всього 103319 грн. 15 коп.

Стягнуто з ОСОБА_6 782,40 грн. на користь держави витрат на залучення експерта.

Питання з речовими доказами вирішено.

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_8

обвинувачений ОСОБА_6

захисник ОСОБА_9

перекладач ОСОБА_10 .

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 22.12.2015 року відносно ОСОБА_6 скасувати в зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність , та необхідністю застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення і суворіше покарання відносно ОСОБА_6 . Ухвалити свій вирок, яким визнати винним ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень :

- передбаченого ч.1 ст.115 і призначити покарання у вигляді 10 років позбавлення волі;

- передбаченого ч.2 ст.125 КК України і призначити покарання у вигляді 2 років обмеження волі.

На підставі ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити покарання ОСОБА_6 у вигляді 10 років позбавлення волі.

Вироком Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 грудня 2015 року ОСОБА_6 було визнано винним та засуджений за обвинуваченням в скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.121 та ч.2 ст.125 КК України за наступних обставин :

30.01.2013 р., в період часу з 17-30 до 22-00, ОСОБА_6 , його співмешканка ОСОБА_11 , брат останньої ОСОБА_12 і його співмешканка ОСОБА_13 розпивали спиртні напої в кухні житлового будинку АДРЕСА_3 , в якому проживали ОСОБА_12 та ОСОБА_13 ..
Того ж дня, близько 22-00, в ході розпиття спиртних напоїв вказаними особами, ОСОБА_12 запропонував ОСОБА_11 піти в лісопосадку і напиляти дров, на що остання погодилася. У цей час ОСОБА_6 сказав ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , що він також піде з ними за дровами, на що ОСОБА_11 сказала ОСОБА_6 , що з ними він не піде через стан свого сильного алкогольного сп`яніння. Після цього ОСОБА_6 став наполягати на тому, що він все таки піде з ОСОБА_11 і ОСОБА_12 за дровами, але ОСОБА_11 знову сказала, що з ними він не піде і попросила ОСОБА_6 піти з домоволодіння, внаслідок чого між ОСОБА_11 та ОСОБА_6 виникла сварка. В ході якої ОСОБА_6 схопив ОСОБА_11 рукою за зап`ясток правої руки.
ОСОБА_11 вивільнила свою праву руку з руки ОСОБА_6 і штовхнула його обома руками в груди, від чого останній впав на підлогу, а ОСОБА_11 розвернулася у бік виходу з кухні. Після цього ОСОБА_6 , маючи умисел на заподіяння будь-яких тілесних ушкоджень ОСОБА_11 , підвівшись, взяв в кухні за дві ніжки дерев`яну табуретку і, знаходячись позаду ОСОБА_11 , умисно наніс останній вказаною табуреткою один удар в праву тім`яну частину голови, від чого ОСОБА_11 впала на підлогу та втратила свідомість.
В результаті вказаних умисних дій ОСОБА_6 заподіяв ОСОБА_11 тілесне ушкодження у вигляді рани на шкірі правої тім`яної частини голови, яке відноситься до легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.
Того ж дня, тобто 30.01.2013р., приблизно о 22-03, в кухні житлового будинку АДРЕСА_3 ОСОБА_12 , будучи обуреним вказаними діями ОСОБА_6 , підійшов до останнього і штовхнув його обома руками в груди, зробивши при цьому ОСОБА_6 зауваження, щодо його неправомірних дій. Від поштовху ОСОБА_12 ОСОБА_6 обперся на стіну і в цей час у нього раптово виник умисел на протиправне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_12 ..
Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на протиправне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_12 , ОСОБА_6 одразу ж вийняв зі свого одягу кухонний ніж, що носив при собі, після чого, діючи умисно, з метою нанесення ОСОБА_12 тяжких тілесних ушкоджень, наніс останньому вказаним ножем один удар у ліву половину передньої поверхні грудної клітини, від чого ОСОБА_12 впав на підлогу кухні.
У результаті вказаних злочинних дій ОСОБА_6 . ОСОБА_12 заподіяні тілесні ушкодження у вигляді:
- сліпого, проникаючого, колото-різаного поранення передньої поверхні лівої половини грудної клітини, з напрямком раневого каналу спереду-назад, декілька знизу-вверх та ззовні-всередину, з загальною довжиною раневого каналу 21 см., з пошкодженням серцевої сорочки та передньої стінки лівого шлуночка, яке проникає в порожнину лівого шлуночка зі сліпим пораненням тканини міжшлуночкової перетинки серця;
- гемоперикарду, тампонади серця;
- лівостороннього гемотораксу, масивної внутрішньої кровотечі, що у живих осіб відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя, що в момент заподіяння (завдання) чи клінічному перебігу через різні проміжки часу спричиняють загрозливі для життя явища і котрі без надання медичної допомоги, за звичайним своїм перебігом, закінчуються чи можуть закінчитися смертю, що зумовило зупинку серцевої діяльності та дихання, а також припинення діяльності центральної нервової системи, внаслідок чого настала смерть ОСОБА_12 ..
В обґрунтування вимог апеляційної скарги прокурор посилається на ті обставини, що вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню в зв`язку з тим , що висновок суду першої інстанції , про тре що ОСОБА_6 мав злочинний умисел , спрямований на протиправне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_14 , а не смерті , суперечить фактичним обставинам справи , встановленим в судовому засіданні.Судом не було прийнято до уваги , що ОСОБА_15 мав навички участі в бойових діях , про що свідчить подяка командування війскової частини за війскову службу в республіці Афганістан. ОСОБА_15 , стоячи обличчям до ОСОБА_12 несподівано (підступно) для потерпілого (який перебував , до того ж в стані сп`яніння ) ножем цілеспрямовано наніс удар ОСОБА_12 у життєво важливий орган серце , загальна довжина раневого каналу 21 см. Довжина раневого каналу, на думку прокурора , свідчить про те , що ОСОБА_6 умисно діяв з такою силою , достеменно усвідомлював суспільно небезпечний характер своїх дій і передбачав , в наслідок такої його поведінки настане смерть потерпілого, тому ОСОБА_6 має відповідати за умисне вбивство , оскільки наносячи цілеспрямований удар ножем в серце людини , в освітленому приміщенні , очевидний єдиний наслідок смерть потерпілого , тому ОСОБА_6 повинен був і міг передбачити , що внаслідок його злочинних дій настане наслідок смерть потерпілого. Зразу після нанесення удару потерпілому , ОСОБА_6 залишив будинок. Характер , послідовність, динамічність дій ОСОБА_6 , його поведінка до , під час і після вчинення злочину, локалізація та тяжкість тілесних ушкоджень у потерпілого , механізм їх спричинення , знаряддя злочину , встановлені судом , свідчать про те , що ОСОБА_6 мав прямий умисел на позбавлення життя потерпілого і вчинив для цього всі необхідні дії , які були для нього завідомо такими , що потягнуть смерть потерпілого. Крім того , прокурор зазначає про те , що в ході судового розгляду даного кримінального провадження не було встановлено достатніх підстав для застосування до покарання , призначеного ОСОБА_6 ст..69 КК України. Наведені у вироку суду пом`якшуючи обставини , які судом були враховані при застосуванні ст..69 КК України , істотно не знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину , а тому відсутні підстави для призначення ОСОБА_6 більш м`якого покарання , ніж передбачено законом.

В судовому засіданні при апеляційному розгляді кримінального провадження обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_16 , кожен окремо, просили апеляцію прокурора просили залишити без задоволення , а вирок суду без змін.

Прокурор в судовому засіданні при апеляційному розгляді кримінального провадження підтримав апеляцію прокурора, що приймав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, просив колегію суддів задовольнити її в повному обсязі.

В судовому засіданні при апеляційному розгляді кримінального провадження, потерпілі ОСОБА_11 та ОСОБА_7 , кожна окремо просили задовольнити апеляцію прокурора.

Відповідно до ст. 402 КПК України заперечення на апеляційні скарги сторонами судового провадження надані не були.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду Дніпропетровської області, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у апеляційній скарзі прокурора доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора, що приймав участь у розгляді справи судом першої інстанції підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Вирок суду в частині засудження ОСОБА_6 за ч.2 ст.125 КК України в апеляційній сказі прокурором не оскаржується.

Згідно ч.1, 3 ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до ст.94 цього Кодексу.

Як передбачено п.2 ч.3 ст.374 КПК України, у мотивувальній частині вироку зазначаються мотиви зміни обвинувачення, у разі визнання особи винуватою.

Суд першої інстанції дотримався вимог вищевказаних норм закону і навів у вироку мотиви прийнятого судом рішення.

З матеріалів кримінального провадження вбачається , що органами досудового слідства та судом першої інстанції було встановлено , що обвинувачений ОСОБА_6 під час конфлікту з ОСОБА_12 наніс йому удар ножем в ліву половину передньої поверхні грудної клітини , умисно заподіявши потерпілому тяжке тілесне ушкодження , внаслідок чого настала смерть ОСОБА_12 .

Прокурор в апеляційній скарзі зазначає про те , що дії обвинуваченого ОСОБА_6 були направлені на умисне вбивство ОСОБА_12 і обвинувачений діяв з прямим умислом , що , на думку прокурора , обґрунтовується даними про характер знаряддя злочину - ніж та локалізацією заподіяного тілесного ушкодження, а саме те , що удар обвинувачений наніс в ліву частину грудної клітини в серце .

Проте , приймаючи рішення про спрямованість умислу винної особи , суд має виходити з сукупності всіх обставин вчиненого злочину .Суд повинен враховувати не тільки засоби, за допомогою яких було нанесено тілесні ушкодження, а й взаємостосунки винного з потерпілим ,події , що передували злочину , дані про поведінку винного та потерпілого як до , так і після вчинення посягання , причини його припинення.

Відповідно до п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи від 7 лютого 2003 року № 2 при відмежуванні вбивства від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого визначальним є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: якщо особа , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння і передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки, бажає їх настання, умисел є прямим, а якщо не бажає, хочя і свідомо припускає їж настання , умисел є непрямим. Для з`ясування змісту і спрямованості умислу особи при дослідженні доказів суд виходить із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема: враховується спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 31.01.2013 року по справі №5-32кс12 та, як вірно було зазначено судом, відповідно до вимог ч.2 ст.455, ч.1 ст.458 КПК України, висновки Верховного суду України є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності відповідну норму закону, та для всіх судів України.
Зазначені вимоги Закону були повністю враховані судом першої інстанції при оцінці дій обвинуваченого ОСОБА_6 та визначені їх правової кваліфікації.

Обвинувачений ОСОБА_6 в судовому засіданні не заперечував факт заподіяння ножового поранення потерпілому , але як в ході досудового слідства, так і при розгляді справи судом першої інстанції та апеляційним судом постійно стверджував про те , що він не хотів заподіяти смерті ОСОБА_12 . Зазначав , що захищаючись від дій потерпілого , він взяв на столі ніж, що лежав на його краю, після чого наніс ним удар потерпілому. Куди саме прийшовся удар, він не знає. Він не цілився в останнього, а лише хотів його зупинити та захиститися від нього.

Таким чином судом першої інстанції та апеляційним судом було встановлено , відповідно до показань обвинуваченого ОСОБА_6 , потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_7 , допитаних по справі свідків та інших доказів, досліджених у судовому засіданні,що обвинувачений ОСОБА_6 у ході конфлікту наніс один удар кухонним ножем потерпілому ОСОБА_12 , який він взяв на столі , з метою допомоги владнати конфлікт з потерпілим.

Судом першої інстанції обґрунтовано було прийнято до уваги , що ОСОБА_6 та потерпілий ОСОБА_12 були знайомі та неодноразово розпивали разом алкогольні напої, однак явно неприязних відносин між зазначеними особами не було, конфлікт виник спонтанно, на побутовому ґрунті, кухонний ніж опинився в руках обвинуваченого випадково, удар був одиничний. Одразу ж після завдання цього удару ОСОБА_6 не наносив потерпілому інших тілесних ушкоджень (в т.ч. і ударів ножем), після чого іншими особами було вжито усіх заходів, щоб відвернути настання для ОСОБА_12 шкідливих наслідків: викликано швидку медичну допомогу.
Враховуючи всі обставини вчинення злочину , спосіб заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому , причини припинення злочинних дій , а також поведінку обвинуваченого та потерпілого , яка передувала події , їх відносини , колегія суддів вважає , що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те , що обвинувачений ОСОБА_6 , завдаючи тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_12 не мав мети позбавити його життя.

Обставини злочину свідчать , що обвинувачений ОСОБА_6 , наносячи потерпілому ОСОБА_12 удари в грудну клітину зліва , усвідомлював суспільно небезпечний характер своїх дій , можливість настання смерті , але ставився до цього та інших можливих наслідків байдуже.

Ця обставина , а також дані про подальші після заподіяння ушкодження події вказують на те , що умисел обвинуваченого ОСОБА_17 не був спрямований на позбавлення потерпілого життя. Не свідчить про наявність такого умислу і характер заподіяного ушкодження , а саме нанесення одного удару ножем.

Колегія суддів погоджується з посиланнями суду першої інстанції на те, що спрямованість одного ножового удару в область грудної клітки, знаряддя злочину та поведінка обвинуваченого після нанесення удару ножем потерпілому, а також підтвердження потерпілою та свідками факту відсутності перешкод для продовження нанесення обвинуваченим ударів ножем потерпілому, свідчать про наявність у ОСОБА_6 умислу саме на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень на ґрунті особистих неприязних стосунків, а тому доводи апеляційної скарги прокурора про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи , встановленим в судовому засіданні є необґрунтованими, оскільки спростовуються дослідженими у судовому засіданні доказами.
Тому , колегія суддів вважає , що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини вчинення ОСОБА_6 злочину та прийшов до обгрунтованного висновку про те , що дії обвинуваченого неможна розцінювати як умисне вбивство, а належить кваліфікувати за їх наслідками заподіяння умисного тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого ОСОБА_12 та вірно кваліфікував дії обвинуваченого за ч.2 ст.121 КК України.

Відповідно до ст. 409 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом апеляційної інстанції є, зокрема неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Доводи апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості є обґрунтованими.
У відповідності до вимог ст.65 КК України покарання має бути призначене у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, а більш м`яке покарання може бути призначене лише за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.
Відповідно до змісту положень ст. 50 КК України, покарання за вироком суду, з-поміж інших завдань, має на меті не тільки кару, а повинно досягти мети виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так й іншими особами.
При цьому за змістом ч. 1 ст. 69 КК України призначення покарання нижче від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного.
Між тим, у кожному такому випадку суд зобов`язаний у мотивувальній частині вироку зазначити, які саме обставини справи або дані про особу обвинуваченого він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання.
Як вбачається з мотивувальної частини вироку, призначаючи покарання, суд першої інстанції врахував, що ОСОБА_6 раніше не судимий, щиро розкаявся, характеризується позитивно, одружений, має неповнолітню дитину, під наглядом лікарів нарколога та психіатра не перебуває, нагороджений ювілейною медаллю Указом Президіума Верховної Ради СРСР від 28.01.1988 р. та подякою командування військової частини за військову службу в республіці Афганістан, стан здоров`я обвинуваченого (середньої важкості) та наявності низки хронічних захворювань (т.6, а.с. 87), які на думку суду істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і особливо ступінь небезпечності винної особи для суспільства.
Проте з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційної інстанції погодитись не може, оскільки вони за своїм змістом містять істотні суперечності.
Прокурором вірно зазначено про те, що при призначенні покарання судом першої інстанції не було враховано , що ОСОБА_6 вчинив злочин відносно ОСОБА_12 після вчинення кримінального правопорушення відносно потерпілої ОСОБА_11 , якій він заподіяв легкі тілесні ушкодження ,що спричинили короткочасний розлад здоров`ю.
Колегія суддів також не може погодитись з висновками суду про те , що ОСОБА_6 характеризується позитивно, одружений, має неповнолітню дитину,оскільки матеріали кримінального провадження не містять таких даних.
З даних про особу обвинуваченого , які містяться в матеріалах кримінального провадження вбачається , що ОСОБА_6 є громадянином Азербайджану ( а.кп.18 т.2) , постійного місця проживання на території України не має , в 2009 році було прийнято рішення про видворення його за межі України та заборону в`їзду на територію України (а.кп.22 т.2), тому не мається можливості надати побутову характеристику на обвинуваченого (а.кп.29 т.2), даних про те , що ОСОБА_6 має на утриманні неповнолітню дитину також не встановлено.
ОСОБА_6 ніде не працює , тому зазначені у вироку суду , як пом`якшуючи покарання обставини ,не знайшли свого підтвердження ,а тому не можуть істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення.
Крім того , судом першої інстанції не надано належної оцінки ступеню тяжкості вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення,передбаченого ч.2 ст.121 КК України , яке відповідно до ст.12 КК України є тяжким злочином та тяжкісті наслідків його дій смерть потерпілого ОСОБА_12 .
Виходячи з наведеного, колегією суддів не встановлено підстав, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення для застосування ст. 69 КК України, при призначенні ОСОБА_6 покарання, нижчого від найнижчої межі, встановленої санкцією ч.2 ст. 121 КК України , що свідчить про неправильне застосування судом першої інстанції Закону України про кримінальну відповідальність.
Колегія суддів приходить до висновку , що відповідно до ст.420 КПК України , вирок суду , в частині призначенного ОСОБА_6 покарання , підлягає скасуванню , у зв`язку з необхідністю застосування більш суворого покарання , з ухваленням нового вироку в цій частині.
З урахуванням наведеного, конкретних обставин справи, особи обвинуваченого, ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, колегія суддів вважає за необхідне призначити ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі в межах, визначених санкцією ч. 2 ст. 121 КК України, а в решті вирок суду першої інстанції - залишити без зміни.
Ст.5 КК України передбачено, що Закон про кримінальну відповідальність, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність, або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності.
При розгляді апеляційної скарги колегія суддів приймає до уваги , що законом України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» від 26.11.2015 року, внесено зміни до ч.5 ст.72 КК України.
Згідно з ч.5 ст.72 КК України (в ред. від 26.11.2015 року), зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
У випадку з`ясування апеляційним судом під час перегляду кримінального провадження наявності підстав для зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання за правилами , визначеними у ч.5 ст.72 (у редакції Закону) , апеляційному суду слід застосовувати її положення.
З огляду на наведене, з урахуванням вимог ст.5 ч.5 ст.72 КК України, попереднє ув`язнення ОСОБА_6 має бути зараховано в строк призначеного йому покарання, з моменту фактичного затримання обвинуваченого, до набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
При цьому колегія суддів , вважає , що відповідно до ст.1 Закону України «Про попереднє ув`язнення» строк попереднього ув`язнення необхідно враховувати з моменту затримання ОСОБА_6 05.02.2013 року до набрання вироком законної сили 16.02.2016 року .
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 420 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :
Апеляційну скаргу прокурора, що приймав участь у розгляді справи судом першої інстанції задовольнити частково.

Вирок Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 грудня 2015 року відносно ОСОБА_6 , засудженого за ч.2 ст.121 та ч.2 ст.125 КК України скасувати, в частині призначенного покарання.

Призначити покарання ОСОБА_6 :

-за ч.2 ст.121 КК України 9 років позбавлення волі ;

-за ч.2 ст.125 КК України 1 рік обмеження волі.

На підставі ст.70 ч.1 КК України , шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим,остаточно призначити ОСОБА_6 9 (дев`ять) років позбавлення волі, з відбуванням покарання в кримінально-виконавчій установі закритого типу.

Запобіжний захід ОСОБА_6 залишити тримання під вартою. Відповідно до вимог ст.5, ч.5 ст.72 КК України, зарахувати ОСОБА_6 попереднє ув`язнення , з 05.02.2013 року по 16.02.2016 року , в строк призначеного йому покарання, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржений в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня його проголошення судом апеляційної інстанції, а обвинуваченим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді апеляційного суду

Дніпропетровської області

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3