У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого

Кравченка К.Т.

суддів

Кузьменко О.Т., Канигіної Г.В.

Кузьменко О.Т.,

розглянула в судовому засіданні в
м. Києві 26 липня 2007 року кримінальну справу за касаційними скаргами
засудженої ОСОБА_1. і захисника ОСОБА_2.

Вироком Білогірського районного суду
Хмельницької області від 20 листопада 2006 року

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1 народження, судимості не має,

засуджено
за ч.1 ст.185 КК України на 3 роки позбавлення волі, ч.3 ст.357 КК України - на
1 рік обмеження волі.

На
підставі ст.70 КК України ОСОБА_1. остаточно призначено покарання - 3 роки
позбавлення волі.

Відповідно
до ст.75 КК України ОСОБА_1. звільнено від відбування покарання
з випробуванням з іспитовим строком 2 роки. До неї також застосовано обов'язки,
передбачені ст.76 КК України.

Постановлено
стягнути з ОСОБА_1. на користь потерпілої ОСОБА_3. матеріальну шкоду у сумі - 2
364 грн. та моральну - 900 грн.

ОСОБА_1.
визнано винуватою в тому, що вона 06.10.2004 р. у смт. Білогір'я Хмельницької
області, проводячи ремонтні роботи в житловому будинку ОСОБА_4., скориставшись
відсутністю останньої, вчинила таємне викрадення її грошей у сумі 1 050 грн.

ЇЇ
також засуджено за те, що вона 08.08.2006 р. у смт Білогір'я Хмельницької
області у приміщенні роздягальні ТОВ “Білогір'я - молокопродукт” незаконно
заволоділа важливим особистим документом ОСОБА_3. - кредитною карткою, з якої
зняла гроші останньої в сумі 2 320 грн.

Ухвалою
Апеляційного суду Хмельницької області від 24 січня 2007 року апеляцію
засудженої ОСОБА_1. частково задоволено. Вирок щодо неї в частині засудження за
ч. 1 ст. 185 КК України скасовано, а справу закрито зі звільненням її від
кримінальної відповідальності на підставі п. “б “ст. 1 та ст. 6 Закону України
“Про амністію” від 31.05.2005 р.

За
змістом касаційних скарг засуджена ОСОБА_1. і захисник ОСОБА_2, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, однобічність
і неповноту досудового та судового слідства, безпідставність
звільнення засудженої від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 185 КК
України відповідно до акту амністії з огляду на те, що цього злочину вона не
вчиняла, та на суворість призначеного за ч. 3 ст. 357 КК України покарання,
просять судові рішення за ч. 1 ст. 185 КК України скасувати, справу в цій
частині закрити за відсутністю події злочину, а за ч. 3 ст. 357 КК України
пом'якшити покарання. Також засуджена і захисник у скаргах вказують на
порушення органами досудового слідства та судом першої інстанції права на
захист засудженої та безпідставність
стягнення з неї на користь потерпілої ОСОБА_3. матеріальної та моральної шкоди.

Заслухавши
доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарг, колегія
суддів уважає, що в задоволенні касаційних скарг засудженої й захисника слід
відмовити.

Твердження
захисника ОСОБА_2. і засудженої ОСОБА_1. у касаційних скаргах про
безпідставність засудження останньої за ч. 1 ст. 185 КК України, з огляду на те,
що цього злочину вона не вчиняла, непереконливі і не ґрунтуються на матеріалах
справи.

Як убачається з матеріалів
справи, потерпіла ОСОБА_4. як на досудовому
слідстві, так і в суді, показала, що в жовтні 2004 р. вона вирішила зробити ремонт
у своєму помешканні. Для цього найняла ОСОБА_1., яка 06.10.2004 р. прийшла виконувати ремонтні роботи. У
кімнаті, де відбувався ремонт, лежали гроші у сумі 1 050 грн., які в цей же день
зникли. Окрім ОСОБА_1. до кімнати ніхто
більше не заходив, а тому, вона, підозрюючи її у вчиненні крадіжки, попросила своїх
знайомих прослідкувати за останньою на базарі. Через декілька днів знайомі розповіли,
що бачили, як ОСОБА_1. витрачає значні грошові
кошти.

Даних,
які б ставили під сумнів показання потерпілої ОСОБА_4., у справі немає.

Окрім показань потерпілої ОСОБА_4. винуватість ОСОБА_1. у вчиненні цього злочину підтверджується також показаннями
свідка ОСОБА_5. та рішенням Білогірського
районного суду Хмельницької області від 16.03.2005 р., за яким у порядку цивільного
судочинства стягнуто з ОСОБА_1. на користь ОСОБА_4. матеріальну шкоду
у сумі 1 050 грн.

За таких обставин ОСОБА_1. обґрунтовано визнано
винуватою за ч. 1 ст. 185 КК України.

Що ж стосується доводів засудженої
та захисника про необґрунтованість звільнення ОСОБА_1. від кримінальної відповідальності на підставі п. “б” ст.
1 і ст.6 Закону України ”Про амністію” від 31.05.2005 р., то таке рішення апеляційний
суд прийняв відповідно до клопотання засудженої (а.с. 191).

Установлені по справі докази і фактичні обставини свідчать про доведеність вини ОСОБА_1. у вчиненні інкримінованого
їй незаконного заволодіння важливим особистим документом ОСОБА_3. (кредитною карткою). ЇЇ дії за ч.3 ст. 357
КК України кваліфіковано правильно, що нею та захисником у скаргах не
заперечується.

Не
заслуговують на увагу також і посилання засудженої та захисника у скаргах про
суворість призначеного за ч.3 ст.357 КК України покарання.

Призначене
ОСОБА_1. мінімальне за санкцією ч.
3 ст. 357 КК України покарання у виді обмеження волі відповідає вимогам ст. 65 КК
України. При його обранні суд ураховував ступінь тяжкості
вчиненого злочину, особу винної та обставини, що пом'якшують покарання, у тому
числі й ті на які посилаються в скаргах засуджена та захисник.

Належним
чином обґрунтовано судом також і рішення про стягнення із засудженої ОСОБА_1.
на користь потерпілої ОСОБА_3. матеріальної та моральної шкоди. При цьому
показаннями ОСОБА_3. спростовано доводи засудженої ОСОБА_1. про повернення їй у
присутності свідка ОСОБА_6. під час досудового слідства грошових коштів у
якості відшкодування матеріальної шкоди. Показання останньої суд визнав
неправдивими.

Таким
чином, урахувавши, що від вчиненого ОСОБА_1. злочину, передбаченого ч. 3 ст.
357 КК України, потерпілій ОСОБА_3. заподіяно матеріальну й моральну шкоду, суд
першої інстанції законно й обґрунтовано стягнув із неї 2 364 грн. матеріальної
та 900 грн. моральної шкоди.

Не
знайшли свого підтвердження і посилання у касаційних скаргах про порушення
органами досудового слідства та судом першої інстанції права на захист
засудженої.

Зокрема,
на досудовому слідстві ОСОБА_1. неодноразово були роз'яснені права, у тому
числі й право мати захисника та побачення з ним до першого допиту. Скористатись
цим правом вона відмовилася. У суді першої інстанції їй також були роз'ясненні
її права, однак вона не побажала скористатись своїм правом мати захисника.

Отже,
право на захист ОСОБА_1. на досудовому слідстві та в суді першої інстанції
порушено не було.

З
огляду на викладене передбачені законом підстави для призначення справи до
касаційного розгляду відсутні.

Керуючись
ст. 394 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

відмовити
у задоволенні касаційних скарг засудженої ОСОБА_1 та захисника ОСОБА_2.

Судді:

КРАВЧЕНКО
К.Т. КУЗЬМЕНКО
О.Т. КАНИГІНА Г.В.