ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
Ухвала

іменем україни

25 червня 2015 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України

з розгляду цивільних і кримінальних справ

у складі колегії:

головуючого ОСОБА_6,

суддів ОСОБА_7, ОСОБА_8,

при секретарі ОСОБА_9,

розглянувши у судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0017621, за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні у суді апеляційної інстанції, на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 02 грудня 2014 року щодо

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, уродженця Кіровоградської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1, раніше судимого: 17 березня 2014 року за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з іспитовим строком тривалістю 1 рік; 07 липня 2014 року за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки,

якого визнано винуватим у пред'явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.

за участю прокурора ОСОБА_10,

засудженого ОСОБА_1,

захисника ОСОБА_2,

в с т а н о в и в:

до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ звернувся прокурор, який брав участь у кримінальному провадженні у суді апеляційної інстанції, із касаційною скаргою на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 02 грудня 2014 року щодо ОСОБА_1

У касаційній скарзі прокурор порушує питання про скасування вищевказаних судових рішень та призначення нового розгляду у суді першої інстанції через невідповідність призначеного ОСОБА_1 покарання ступеню тяжкості злочину та даним про особу останнього внаслідок м'якості, та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. На думку прокурора, місцевий суд неправильно кваліфікував дії ОСОБА_1, безпідставно виключивши із обвинувачення кваліфікуючу ознаку «поєднане із погрозою застосування насильства, що не є небезпечним для життя та здоров'я потерпілого», указавши її при викладенні обставин провадження, які суд визнав доведеними, однак не зазначивши її при кваліфікації дій ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 186 КК України.

Також вважає, що призначаючи покарання ОСОБА_1, суд недостатньо врахував дані про особу ОСОБА_1, який є раніше судимою особою, конкретну тяжкість злочину, вчинення двох епізодів злочинних дій протягом нетривалого часу, не навів обставин, що підтверджують факт повного відшкодування завданої злочином шкоди. Указує про невмотивованість рішення суду про застосування положень ст. 69 КК України. Вважає, що розгляд справи апеляційним судом є формальним, оскільки в ухвалі всупереч ст. 419 КПК України не наведено докладних мотивів прийнятого рішення.

У запереченнях на касаційну скаргу ОСОБА_1 та його захисник ОСОБА_2 зазначають про необґрунтованість доводів прокурора та просять судові рішення залишити без змін.

За вироком суду ОСОБА_1 визнано винуватим у пред'явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та йому призначено покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки і 10 місяців.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання покарання, призначеного за даним вироком, із покаранням, призначеним за вироком Печерського районного суду м. Києва від 07 липня 2014 року, ОСОБА_1 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки і 1 місяць.

Ухвалено вирок Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 17 березня 2014 року, яким ОСОБА_1 засуджено за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки та на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з іспитовим строком тривалістю 1 рік та даний вирок суду - виконувати самостійно.

Вирішено питання про судові витрати та речові докази.

Ухвалою суду апеляційної інстанції вирок щодо ОСОБА_1 залишено без змін.

За вироком суду ОСОБА_1 визнано винуватим та засуджено за вчинення злочину за таких обставин.

31 жовтня 2013 року приблизно о 14:40 год., перебуваючи біля супермаркету «Фуршет», розташованому по вул. Інженерній, 1 у м. Києві, реалізуючи умисел на відкрите викрадення чужого майна, ОСОБА_1 сів в автомобіль, за кермом якого перебувала ОСОБА_3, та погрожуючи останній застосуванням насильства, що не є небезпечним для здоров'я, наказав їй рухатися на вказаному автомобілі в напрямку Ленінградської площі в м. Києві, а перебуваючи біля буд. № 3 по вул. Празькій в м. Києві, - зупинити автомобіль та віддати йому цінні речі, подолавши, таким чином, волю до опору з боку останньої. Усвідомлюючи реальну загрозу своєму здоров'ю, ОСОБА_3 віддала ОСОБА_1 належне їй майно загальною вартістю 6500 грн.

Крім того, 04 листопада 2013 року приблизно о 18:00 год., перебуваючи біля супермаркету «NOVUS», розташованому по вул. Червоногвардійській, 1-А в Києві, ОСОБА_1, діючи повторно, реалізуючи умисел на вчинення грабежу, сів в автомобіль під керуванням ОСОБА_4 та, погрожуючи останній застосуванням насильства, що не є небезпечним для здоров'я потерпілого, наказав їй рухатися в напрямку житлового масиву «Воскресенка», а перебуваючи біля будинку № 18 по вул. Празькій в м. Києві - зупинити автомобіль та віддати йому цінні речі. Таким чином ОСОБА_1 заволодів майном потерпілої ОСОБА_4 на загальну суму 13 580 грн.

Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого ОСОБА_1 та захисника ОСОБА_5, які заперечили проти доводів касаційної скарги прокурора, думку прокурора, який частково підтримав касаційну скаргу та просив призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції, перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла такого висновку.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_1 та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 186 КК України у касаційній скарзі не оспорюються.

Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є лише істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину і особі засудженого.

При перевірці матеріалів провадження касаційним судом установлено, що доводи прокурора щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості злочину та даним про особу засудженого, неправильне застосування кримінального закону при призначенні покарання є такими, що заслуговують на увагу.

Так, відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного й обставини, що пом'якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

За змістом ст. 69 КК України , призначення більш м'якого покарання, ніж передбачено законом, можливе лише у тому випадку, коли встановлені по справі обставини, що пом'якшують покарання, настільки істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, що призначення особі, зважаючи на дані, які її характеризують, навіть мінімального покарання в межах санкції було б явно несправедливим.

Мотивуючи свій висновок про наявність підстав для застосування ст. 69 КК України при призначенні покарання, суд послався на тяжкість злочину, віднесеного до категорії тяжких, дані про особу ОСОБА_1, який раніше судимий, має сім'ю, на спеціальних обліках не перебуває, його допустимі характеристики за місцем проживання, а також обставини, що пом'якшують покарання: щире каяття, добровільне відшкодування завданої шкоди, відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Разом з тим, у вироку суду не надано належної оцінки ступеню тяжкості конкретного злочину, вчиненого ОСОБА_1, вчинення двох епізодів злочинної діяльності протягом нетривалого часу, зухвалий спосіб вчинення грабежу щодо потерпілих - жінок. Також судом не мотивовано, яким чином обставини, які пом'якшують покарання, істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину та дають підстави для призначення покарання нижче нижчої межі санкції статті, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.

На думку колегії суддів, визнані судом обставини, що пом'якшують покарання, зважаючи на конкретні обставини злочинних дій та дані про особу ОСОБА_1, який раніше неодноразово судимий за злочини проти власності, не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Таким чином, колегія суддів вважає, що призначення ОСОБА_1 покарання із застосуванням ст. 69 КК України в даному випадку не є необхідним і достатнім для його виправлення та не відповідає меті покарання, якою також є попередження вчинення нових злочинів, як засудженим, так і іншими особами.

З урахуванням викладеного, висновок місцевого суду про можливість призначення покарання із застосуванням ст. 69 КК України не ґрунтується на вимогах закону.

Крім того, колегія суддів вважає, що обґрунтованими є доводи прокурора про неправильне зазначення у вироку кваліфікуючої ознаки злочину, обвинувачення ОСОБА_1 у якому визнано судом доведеним.

Так, згідно обвинувального акту у кримінальному провадженні ОСОБА_1 було пред'явлено обвинувачення у вчиненні повторно відкритого викрадення майна потерпілих ОСОБА_3 та ОСОБА_4, поєднаного із погрозою застосування насильства, що не є небезпечним для здоров'я потерпілих.

Із вироку суду убачається, що за результатами судового розгляду пред'явлене ОСОБА_1 обвинувачення знайшло своє підтвердження у повному обсязі.

Разом з цим, дії ОСОБА_1 було кваліфіковано як відкрите викрадення чужого майна, вчинене повторно, поєднане із застосуванням насильства, що не є небезпечним для здоров'я потерпілих, а не з погрозою застосування такого насильства.

Суд апеляційної інстанції не перевірив правильність правової оцінки обставин злочину, встановлених у провадженні, та даної суперечності у вироку місцевого суду не виправив, що призвело до неправильного зазначення у вироку кваліфікуючої ознаки злочину.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що касаційна скарга прокурора підлягає задоволенню, судові рішення щодо ОСОБА_1 підлягають скасуванню у зв'язку з неправильним застосуванням вимог закону України про кримінальну відповідальність та через невідповідність призначеного ОСОБА_1 покарання тяжкості злочину та даним про особу останнього внаслідок м'якості із призначенням нового розгляду у суді першої інстанції.

При новому розгляді суду першої інстанції належить повно і всебічно дослідити всі обставини кримінального провадження, наявні докази, дати їм належну правову оцінку, і прийняти по справі законне й обґрунтоване рішення, виклавши його у процесуальному документі у відповідності до вимог кримінального процесуального закону.

Якщо при новому розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції суд дійде висновку про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні злочину, і не буде встановлено інших обставин, які впливають на призначення покарання, то застосування положень ст. 69 КК України слід вважати несправедливим внаслідок м'якості.

З урахуванням наведеного, керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України,

п о с т а н о в и в:

Касаційну скаргу прокурора задовольнити.

Вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 02 грудня 2014 року щодо ОСОБА_1 скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_6 ОСОБА_7 ОСОБА_8