Справа № 1-196/11
Провадження №1/761/18/2014
П О С Т А Н О В А
іменем України
06 березня 2014 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді ОСОБА_1

за участю секретарів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

ОСОБА_6 , ОСОБА_7

прокурорів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14

потерпілого ОСОБА_15

захисника ОСОБА_16 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві кримінальну справу за обвинуваченням
ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Бердичів Житомирської області, громадянина України, із середньою освітою, не одруженого, не працюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 289, ч. 3 ст. 190 КК України,
в с т а н о в и в :
в провадженні Шевченківського районного суду м. Києва перебуває кримінальна справа за обвинуваченням ОСОБА_17 у вчиненні злочинів, передбачених, ч. 1 ст. 289, ч. 3 ст. 190 КК України.

В судовому засіданні захисник підсудного ОСОБА_17 адвокат ОСОБА_16 заявив клопотання про повернення даної кримінальної справи на додаткове розслідування у зв`язку з тим, що на досудовому слідстві допущено таку неповноту та неправильність, які не можуть бути усунуті в судовому засіданні. Так, клопотання обґрунтовано тим, що всупереч вимогам ст. 98 КПК України 1960 року, якою визначено порядок порушення справи, стосовно ОСОБА_17 не було порушено кримінальну справу за ч. 1 ст. 289 КК України, що є порушенням права останнього на захист, оскільки така постанова не була вручена особі та не могла бути оскаржена в установленому законом порядку. Крім того, без порушення кримінальної справи, слідчим було розпочато та проведено досудове розслідування. Також у справі відсутній протокол очної ставки між ОСОБА_17 та свідком ОСОБА_18 , при цьому, до останнього є багато запитань, а допитати його в судовому засіданні не виявилося можливим. Наведені обставини, на думку захисника, є підставами для повернення справи на додаткове розслідування, оскільки такі порушення досудового слідства не можуть бути усунуті в судовому засіданні.

Підсудний ОСОБА_17 підтримав клопотання захисника ОСОБА_16 та просив задовольнити його.

Прокурор заперечив щодо заявленого клопотання, оскільки наведені захисником доводи про порушення права на захист ОСОБА_17 є необґрунтованими, а інші зазначені в клопотанні недоліки, можуть бути усунуті в судовому засіданні.

Заслухавши думку учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 281 КПК України 1960 року, повернення справи на додаткове розслідування з мотивів неповноти або неправильності досудового слідства може мати місце лише тоді, коли ця неповнота або неправильність не може бути усунута в судовому засіданні.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться в п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 11 лютого 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства, що регулює повернення кримінальних справ на додаткове розслідування», досудове слідство визнається неповним, якщо під час його проведення всупереч вимогам ст. ст. 22, 64 КПК України не були досліджені або були поверхово чи однобічно досліджені обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Неправильним досудове слідство визнається в разі, коли органами досудового слідства при вчиненні процесуальних дій і прийнятті процесуальних рішень були неправильно застосовані або безпідставно не застосовані норми кримінально-процесуального чи кримінального закону і без усунення цих порушень справа не може бути розглянута в суді.

Статтею 22 КПК України 1960 року визначено, що прокурор, слідчий і особа, яка провадить дізнання, зобов`язані вжити всіх передбачених законом заходів для всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдують обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують його відповідальність.

Відповідно до вимог ст. 64 КПК України 1960 року, при провадженні досудового слідства, дізнання і розгляді кримінальної справи в суді підлягають доказуванню: 1) подія злочину (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення злочину); 2) винність обвинуваченого у вчиненні злочину і мотиви злочину;

3) обставини, що впливають на ступінь тяжкості злочину, а також обставини, що характеризують особу обвинуваченого, пом`якшують та обтяжують покарання;

4) характер і розмір шкоди, завданої злочином, а також розмір витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння.

Виходячи із вказаних норм процесуального закону, під повнотою дослідження слід розуміти правильне визначення предмету доказування, тобто, з`ясування усіх обставин, які підлягають доказуванню у кримінальній справі, системну оцінку всіх допустимих і належних доказів у сукупності, що є основою прийняття законного і обґрунтованого рішення у справі.

Пред`явлене особі обвинувачення, згідно зі ст. 132 КПК України 1960 року, має бути конкретним і містити дані про час, місце та інші обставини вчинення злочину, оскільки особа має право знати, в чому саме вона обвинувачується і захищатися від пред`явленого їй обвинувачення. Дані положення випливають і з п. [а] ч. 3 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Верховною Радою України 17 липня 1997 року, згідно з якою, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, має право бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причину обвинувачення проти нього.

У випадку пред`явлення неконкретного обвинувачення, що є порушенням права на захист, справа підлягає поверненню на додаткове розслідування з підстав істотного порушення закону.

Разом з тим, вказані вимоги процесуального закону органами досудового слідства належно не виконано, досудове слідство у даній кримінальній справі проведено неповно та однобічно, всупереч вимогам ст. 64 КПК України 1960 року належним чином не досліджено обставини, що підлягають доказуванню у справі.

Так органами досудового слідства ОСОБА_17 обвинувачується у вчиненні злочинів за наступних обставин.

22 травня 2009 року, приблизно о 16 год., з метою заволодіння шахрайським шляхом транспортним засобом марки «Тойота Лендкрузер 200», д.н.з. НОМЕР_1 , зустрівся з власником вказаного автомобіля ОСОБА_15 біля будинку № 54 на вул. Дегтярівська в м. Києві.

Реалізуючи свій злочинний намір, ОСОБА_17 шляхом обману, повідомивши завідомо неправдиві відомості, на підставі яких уклав з ОСОБА_15 , який не підозрював про дійсні наміри останнього, усну угоду, згідно з якою зобов`язувався провести ремонт автомобіля марки «Тойота Лендкрузер 200», д.н.з. НОМЕР_1 , при цьому, отримавши від ОСОБА_15 право користування зазначеним транспортним засобом.

Після цього, ОСОБА_17 , зловживаючи довірою ОСОБА_15 , незаконно заволодів транспортним засобом марки «Тойота Лендкрузер 200», д.н.з. НОМЕР_1 , вартістю 360000 грн., та в подальшому розпорядився ним на власний розсуд, завдавши ОСОБА_15 матеріальної шкоди.

Крім того, 10 жовтня 2009 року, приблизно о 14 год., ОСОБА_17 з метою заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою, в телефонній розмові повідомив ОСОБА_15 завідомо неправдиву інформацію, а саме, що для оплати запчастин та проведення ремонтних робіт автомобіля марки «Тойота Лендкрузер 200», д.н.з. НОМЕР_1 , йому необхідні гроші в сумі 18000 доларів США, що згідно з офіційним курсом гривні до іноземних валют встановленого Національним банком України станом на 12 жовтня 2009 року становить 144180 грн.

11 жовтня 2009 року, приблизно о 09 год., ОСОБА_17 згідно з раніше досягнутої домовленості зустрівся за місцем мешкання, а саме, в квартирі АДРЕСА_2 , з ОСОБА_15 , який не здогадувався про дійсні наміри останнього. В подальшому, ОСОБА_17 , зловживаючи довірою ОСОБА_15 , незаконно заволодів грошовими коштами сумі 18000 доларів США, які належали останньому.

Після цього, ОСОБА_17 , не виконавши умови усної домовленості з приводу придбання запчастин та проведення ремонтних робіт автомобіля марки «Тойота Лендкрузер 200», д.н.з. НОМЕР_1 , розпорядився на власний розсуд грошовими коштами в сумі 18000 доларів США, що згідно з офіційним курсом гривні до іноземних валют встановленого Національним банком України станом на 12 жовтня 2009 року становить 144180 грн., завдавши ОСОБА_19 матеріальних збитків у великих розмірах.

Такі дії ОСОБА_17 органами досудового слідства кваліфіковано за ч. 1 ст. 289 КК України, як незаконне заволодіння транспортним засобом; за ч. 3 ст. 190 КК України, як заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою, вчиненого у великих розмірах.

Слідчий, пред`являючи обвинувачення ОСОБА_17 у вчиненні інкримінованих йому злочинів, свій висновок мотивував зібраними у справі доказами, зокрема, даними, що містяться у показаннях потерпілого ОСОБА_15 , свідків ОСОБА_20 , ОСОБА_18 , протоколі очної ставки між потерпілим ОСОБА_15 та обвинуваченим ОСОБА_17 (т. 1 а.с. 71-74), протоколі огляду місця події (т. 1 а.с. 56-58), протоколі виїмки (т. 1 а.с. 62), а також речовим доказом автомобілем марки «Тойота Лендкрузер 200», д.н.з. НОМЕР_1 (т. 1 а.с. 59), та документом борговою розпискою (т. 1 а.с. 63).

Проте, даний висновок досудового слідства належним чином не обґрунтований, не в повній мірі відповідає матеріалам справи.

Аналізуючи пред`явлене досудовим слідством обвинувачення ОСОБА_17 , суд приходить до висновку, що воно викладене не конкретно, ґрунтується на припущеннях, досудове слідство по справі проведено однобічно, неповно, тобто з порушенням вимог ст. 22 КПК України 1960 року, обставини, що підлягають доказуванню відповідно до ст. 64 КПК України взагалі не встановлені.

Будучи допитаним в судовому засіданні, ОСОБА_17 не визнав повністю свою винуватість у пред`явленому обвинуваченні та дав показання, згідно з якими, до травня 2009 року він був знайомий з потерпілим ОСОБА_15 , приблизно 5 років. Він займався продажем автомобілів і доставкою на замовлення запчастин до автомобілів. Познайомився він з потерпілим ОСОБА_15 в автосалоні «777», при цьому, в останнього в м. Одеса був невеликий автосалон. Потерпілий неодноразово звертався до нього з приводу ремонту автомобілів, який здійснювався на СТО в м. Львів. Так, ОСОБА_15 приганяв на згадане СТО пошкоджені автомобілі, їх ремонтували і надавали документи для страхової, а саме, акт виконаних робіт та вартість робіт. Автомобіль марки «Тойота Лендкрузер 200» був придбаний потерпілим в кредит та останній потрапив на цьому автомобілі в ДТП на автошляху Одеса Київ. Після цього, потерпілий звернувся до нього, щоб він допоміг вирішити питання з виплатою страхового відшкодування, однак він відмовився. Крім того, ОСОБА_15 попросив його пригнати з-за кордону дешевий автомобіль такої ж марки для заміни кузова, на що він дав згоду. Вказана розмова відбувалася в офісі потерпілого ОСОБА_15 , після чого, останній оформив довіреність на нього на право керування автомобілем марки «Тойота Лендкрузер 200». Він повідомив потерпілому, що віджене даний автомобіль на СТО в м. Львів. Разом з ним до м. Львова приїхав і потерпілий, який на СТО побачив багато не відремонтованих автомобілів та запропонував вкласти гроші в ремонт цих автомобілів і прибуток поділити порівну. Так як у ОСОБА_15 були при собі грошові кошти для ремонту його автомобіля марки «Тойота Лендкрузер 200» в сумі 18000-20000 доларів США, то останній запропонував вкласти ці гроші в ремонт інших автомобілів на СТО. Після цього, він став ремонтувати три автомобілі. Через деякий час, ОСОБА_15 пригнав йому з м. Одеси для ремонту автомобіль його брата марки «Мітсубісі», а згодом пригнав автомобіль його товаришів марки «Тойота Прадо». У нього не було сумнівів, що ОСОБА_15 розрахується за ремонт вказаних автомобілів. Протягом всього часу, автомобіль потерпілого марки «Тойота Лендкрузер 200» стояв на СТО в м. Львові, при цьому, він знайшов кузов для цього автомобіля, про що повідомив ОСОБА_15 , однак не було грошей на його придбання, оскільки, передані йому потерпілим гроші, були використані на ремонт інших автомобілів. Пізніше, він в казино в м. Львові познайомився з ОСОБА_21 , в розмові з яким дізнався про те, що в останнього є хороший майстер з ремонту автомобілів. Він із ОСОБА_21 поїхав на СТО, де той сфотографував автомобіль ОСОБА_15 , а через декілька днів повідомив, що його майстер береться відремонтувати цей автомобіль. Про дані обставини він повідомив ОСОБА_15 , після чого, відігнав автомобіль марки «Тойота Лендкрузер 200» до ОСОБА_22 у приватний сектор в м. Луцьк. Потім, приблизно через 5-6 днів, люди від ОСОБА_15 приїхали до нього на СТО, звідки забрали автомобіль марки «Тойота Прадо», а згодом забрали ще два автомобілі. Після цього, ОСОБА_15 зателефонував йому і повідомив, що хоче забрати свій автомобіль марки «Тойота Лендкрузер 200», на що він відповів, щоб той повернув йому автомобілі, які були відремонтовані на СТО. Однак потерпілий сказав, що не віддасть ні грошей ні автомобілів, а свій автомобіль він забере, оскільки в нього є зв`язки в міліції. В подальшому, на об`їзній дорозі м. Львова він передав ОСОБА_15 гроші в сумі 16000 доларів США та під погрозою осіб, які приїхали з потерпілим, він написав розписку, що винен останньому 18000 доларів США, при цьому, один із чоловіків, який був з ОСОБА_15 , написав своє прізвище в розписці. Зазначив, що автомобіль марки «Тойота Лендкрузер 200» потерпілий йому передав не в м. Києві, а в м. Одеса та саме з останнього він перегнав даний автомобіль до м. Львова. Крім того, він відігнав до ОСОБА_22 належний потерпілому ОСОБА_15 автомобіль марки «Тойота Лендкрузер 200», д.н.з. НОМЕР_1 , виключно з метою ремонту, а документи та ключі на вказаний автомобіль ОСОБА_23 залишив, щоб не було в останнього ніяких проблем у разі, якщо цим транспортним засобом будуть цікавитися працівники міліції.

Потерпілий ОСОБА_15 в судовому засіданні дав показання, згідно з якими, ОСОБА_17 запропонував відремонтувати після ДТП належний йому автомобіль марки «Тойота Лендкрузер», при цьому, запропоновані підсудним умови ремонту були вигідними для нього. Також ОСОБА_17 повідомив, що автомобіль потрібно перегнати на СТО в м. Львів. Після цього, він у м. Одеса без ОСОБА_17 оформив на нього в нотаріуса довіреність на право керування автомобілем, а пізніше в м. Києві на вул. Дегтярівська № 54 передав ОСОБА_17 автомобіль марки «Тойота Лендкрузер» і довідку про ДТП та вони домовились, що підсудний зателефонує йому і повідомить куди потрібно під`їхати, щоб передати гроші на запчастини. 10 жовтня 2009 року йому зателефонував ОСОБА_17 і повідомив, що вже є запчастини для автомобіля на суму 18000 доларів США. Наступного дня він приїхав до м. Львова, де в квартирі АДРЕСА_2 передав ОСОБА_17 18000 доларів США на запчастини та ремонт автомобіля марки «Тойота Лендкрузер». Приблизно через тиждень він зателефонував ОСОБА_17 , однак той не брав трубку. Потім він з`ясував, що на СТО в м. Львові його автомобіля вже немає. В подальшому він шукав підсудного ОСОБА_17 до 15 грудня 2009 року. При цьому, його менеджер ОСОБА_20 в Інтернеті на сайті «Авторіо» побачив оголошення про продаж належного йому автомобіля марки «Тойота Лендкрузер», який він впізнав по фотографіям. Після цього, ОСОБА_20 зателефонував особі, яка продавала даний автомобіль та домовився з ним про зустріч, а він, у свою чергу, пішов до нотаріуса та скасував довіреність на ОСОБА_17 . Також він поїхав до м. Києва та написав заяву в Шевченківське РУ ГУ МВС України в м. Києві на вул. Герцена № 9 і на зустріч в м. Луцьк до продавця його автомобіля поїхали працівники міліції. Продавець ОСОБА_24 після зволікань все ж таки показав місце, де знаходився автомобіль, а потім продавця було доставлено до згаданого райуправління. Зазначив, що розписка про отримання ОСОБА_17 грошей в сумі 18000 доларів США була написана в м. Львові в квартирі за місцем мешкання останнього в присутності ОСОБА_25 , прізвища якого він не пам`ятає та який, у свій час, познайомив його з підсудним. Також вказав про те, що з травня по жовтень 2009 року він з ОСОБА_17 працював, при цьому, останній знаходив автомобілі бувші у використанні, а він їх купував. Крім того, після огляду в томі № 1 на а.с. 63 розписки, наданої йому ОСОБА_17 , повідомив, що він не закреслював нічого в цій розписці та йому не відомо хто здійснив закреслення, а також не зміг пригадати, чи було закреслення під час вилучення в нього розписки, яка зберігалася в бардачку його автомобіля. Уточнив в ході допиту, що належний йому автомобіль марки «Тойота Лендкрузер» він передав ОСОБА_26 в м. Одеса, а довіреність та довідку про ДТП передав підсудному в м. Києві.

Свідок ОСОБА_20 в судовому засіданні при розгляді даної справи іншим складом суду дав показання, згідно з якими, підсудний ОСОБА_17 приїздив у гості до ОСОБА_15 , який був директором автосалону. ОСОБА_15 передав підсудному ОСОБА_17 свій автомобіль для ремонту та зі слів потерпілого йому відомо, що він видав на ім`я ОСОБА_17 довіреність на право керування вказаним транспортним засобом. Однак, потім підсудний ОСОБА_17 десь зник разом з автомобілем. Пізніше, приблизно в листопаді 2009 року, в Інтернет мережі він побачив об`яву про продаж автомобіля потерпілого ОСОБА_15 . В об`яві було вказано, що автомобіль продається на запчастини, без документів, які вже продані, крім того, був зазначений номер телефону НОМЕР_2 та ім`я ОСОБА_24 . Після цього, він зателефонував за згаданим номером телефону та на його прохання ОСОБА_24 скинув йому на мобільний телефон фото автомобіля, з якого він зрозумів, що це автомобіль ОСОБА_15 . В подальшому, він домовився з ОСОБА_24 про зустріч, повідомивши, що він з м. Херсона, при цьому, ОСОБА_24 постійно змінював місце зустрічі. Коли вже домовилися з ОСОБА_24 про зустріч на заправці, то він зразу впізнав автомобіль ОСОБА_15 , оскільки на ньому знаходилися номерні знаки НОМЕР_1 . В ході зустрічі, ОСОБА_24 був затриманий працівниками міліції.

Допитати в судовому засіданні свідка ОСОБА_18 не представилося можливим, оскільки на неодноразові виклики за встановленою органами досудового слідства адресою: АДРЕСА_3 , останній не з`явився, постанови суду про його примусовий привід не виконано, а лише надано матеріали, згідно з якими, ОСОБА_18 за вказаною адресою не зареєстрований, не проживає та ніколи не проживав, а встановити місце його перебування не надалося за можливе.

При цьому, на досудовому слідстві свідок ОСОБА_18 давав показання, якими викривав ОСОБА_17 у тому, що останній в кінці листопада 2009 року взяв у нього в борг на декілька днів грошові кошти в сумі 15000 доларів США, за що залишив йому в заставу автомобіль марки «Тойота Лендкрузер 200», д.н.з. НОМЕР_1 , та документи на нього, завіривши його, що автомобіль належить йому, ОСОБА_17 , а зареєстрований на його товариша. Крім того, ОСОБА_17 повідомив йому, що через декілька днів оформить на нього довіреність на даний автомобіль, як гарантію повернення грошових коштів, а в разі форс-мажорних обставин, згаданий автомобіль залишиться йому. Згодом ОСОБА_17 зник, не повернувши йому гроші та не оформивши довіреність. У подальшому, приблизно 15 грудня 2009 року, він у мережі Інтернет розмістив оголошення про продаж автомобіля марки «Тойота Лендкрузер 200», д.н.з. НОМЕР_1 (т. 1 а.с. 78-82).

У свою чергу, підсудний ОСОБА_17 в суді стверджував про те, що передав ОСОБА_27 належний потерпілому ОСОБА_15 автомобіль марки «Тойота Лендкрузер 200», д.н.з. НОМЕР_1 , виключно для його ремонту.

Окрім того, постановою слідчого СВ Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 11 травня 2010 року виділено з даної кримінальної справи в копіях матеріали для проведення додаткової перевірки в частині встановлення факту отримання ОСОБА_17 грошових коштів в сумі 15000 доларів США від ОСОБА_18 та прийняття відповідного процесуального рішення, при цьому, перевірку доручено співробітникам ВКР Луцького РВ УМВС України в Волинській області. Згадану постанову слідчим, зокрема, мотивовано тим, що ОСОБА_18 не виявилось можливим додатково допитати з обставин справи та з`ясувати більш детально усі обставини справи, а також провести очну ставку з ОСОБА_17 , при цьому, передача грошових коштів ОСОБА_17 в сумі 15000 доларів США підтверджується лише показаннями ОСОБА_18 (т. 1 а.с. 122-123).

Відповідно до положень ст. 67 КПК України 1960 року, суд, прокурор, слідчий і особа, яка провадить дізнання, оцінюють докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази для суду, прокурора, слідчого і особи, яка провадить дізнання, не мають наперед встановленої сили.

Враховуючи принцип безпосередності дослідження доказів та забезпечення засад змагальності, суд вважає неможливим вирішення справи без перевірки та оцінки показань свідка ОСОБА_18 .

Окрім того, за правилами ч. ч. 1, 2 ст. 98 КПК України 1960 року, за наявності приводів і підстав, зазначених у статті 94 цього Кодексу, прокурор, слідчий, орган дізнання або суддя зобов`язані винести постанову про порушення кримінальної справи, вказавши приводи і підстави до порушення справи, статтю кримінального закону, за ознаками якої порушується справа, а також дальше її спрямування. Після порушення справи: 1) прокурор направляє справу для провадження досудового слідства або дізнання; 2) слідчий починає досудове слідство, а орган дізнання починає дізнання; 3) суд призначає до розгляду справу про злочин, зазначений у частині першій статті 27 цього Кодексу.

Згідно з вимогами ст. 113 КПК України1960 року, досудове слідство провадиться лише після порушення кримінальної справи і в порядку, встановленому цим Кодексом.

Як убачається з матеріалів кримінальної справи, постановою слідчого СВ Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_28 від 25 грудня 2009 року порушено кримінальну справу щодо ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 3 ст. 289 КК України, яку прийнято до свого провадження та розпочато розслідування. Згідно з мотивувальною частиною даної постанови, ОСОБА_17 незаконно заволодів транспортним засобом, завдавши значної матеріальної шкоди, що в 250 разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян, тобто своїми умисними діями скоїв злочин, передбачений ч. 3 ст. 289 КК України (т. 1 а.с. 1).

Після цього, постановою слідчого СВ Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_28 від 19 квітня 2010 року кримінальну справу в частині незаконного заволодіння транспортним засобом за кваліфікуючою ознакою, що завдало великої матеріальної шкоди, щодо ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , закрито (т. 1 а.с. 4).

У той же час, слідчий, виносячи дану постанову про закриття кримінальної справи в частині, не взяв до уваги, що кримінальна справа щодо ОСОБА_17 за кваліфікуючою ознакою, що завдало великої матеріальної шкоди, не порушувалася, а тому не зрозуміло в якій частині закрито справу, при цьому, в резолютивній частині згаданої постанови слідчий не вказав статтю кримінального закону, за ознаками якої порушується кримінальна справа щодо ОСОБА_17 .

Далі постановою слідчого СВ Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_28 від 11 травня 2010 року порушено кримінальну справу щодо ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України (т. 1 а.с. 5-6).

Пізніше слідчим СВ Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_28 винесено постанову від 11 травня 2010 року про притягнення як обвинуваченого ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та пред`явлення йому обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 289 та ч. 3 ст. 190 КК України.

Таким чином, наведене свідчить про те, що стосовно ОСОБА_17 не було порушено кримінальної справи за ч. 1 ст. 289 КК України, що є порушенням вимог кримінально-процесуального закону, зокрема, порушення права на захист ОСОБА_17 .

Окрім того, згідно з копією паспорту ОСОБА_17 , наявною в матеріалах кримінальної справи (т. 1 а.с. 115), останній народився ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Разом з тим, процесуальні документи у даній справі складені стосовно ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , якому також і пред`явлено остаточне обвинувачення (т. 1 а.с. 104-105).

Тобто, на досудовому слідстві з достатньою повнотою не з`ясовано даних про особу ОСОБА_17 , при цьому, вказівку в процесуальних документах на те, що ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а не ІНФОРМАЦІЯ_1 , що відповідає паспортним даним, суд не розцінює як описку.

Більше того, за правилами ст. 37 КПК України 1960 року, кримінальна справа розглядається в тому суді, в районі діяльності якого вчинено злочин. Якщо місця вчинення злочину встановити не можна, то справа повинна бути розглянута судом, в районі діяльності якого закінчено дізнання чи досудове слідство в даній справі.

У відповідності з положеннями ст. 370 КПК України 1960 року, істотним порушенням вимог кримінально-процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду повно та всебічно розглянути справу і постановити законний, обґрунтований і справедливий вирок чи постанову. Вирок (постанову) в усякому разі належить скасувати, зокрема, якщо порушено правила підсудності.

Як убачається з пред`явленого ОСОБА_17 обвинувачення, він 22 травня 2009 року, зустрівшись з ОСОБА_15 біля будинку № 54 на вул. Дегтярівській в м. Києві та зловживаючи довірою останнього, заволодів належним йому автомобілем марки «Тойота Лендкрузер 200», д.н.з. НОМЕР_1 .

У той же час, в судовому засіданні з`ясовано з показань потерпілого ОСОБА_15 та підсудного ОСОБА_17 , що останньому було передано потерпілим згаданий автомобіль у м. Одеса та саме з цього міста ОСОБА_17 поїхав на автомобілі до м. Львова.

Наведене свідчить про те, що органами досудового слідства в порушення вимог ст. 64 КПК України 1960 року фактично не встановлено місце вчинення злочину, хоча дана обставина є істотною і впливає на визначення підсудності даної кримінальної справи.

Крім того, суб`єктивна сторона злочину, передбаченого ст. 289 КК України, характеризується лише умисною формою вини у вигляді прямого умислу. При незаконному заволодінні транспортним засобом винний усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння та бажає його вчинити.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться у п. 15 постанови Пленуму Верховного суду України № 14 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», незаконне заволодіння транспортним засобом (ст. 289 КК України), слід розуміти як умисне, протиправне вилучення його з будь-якою метою у власника або законного користувача всупереч їх волі (з місця стоянки чи під час руху) шляхом запуску двигуна, буксирування, завантажування на інший транспортний засіб, примусового відсторонення зазначених осіб від керування, примушування їх до початку чи продовження руху тощо. Таке заволодіння може бути вчинене таємно або відкрито, шляхом обману чи зловживання довірою, із застосуванням насильства або погроз.

Так, за версією обвинувачення, ОСОБА_17 шляхом обману, повідомивши завідомо неправдиві відомості, на підставі яких уклав з ОСОБА_15 усну угоду, згідно з якою зобов`язався провести ремонт належного останньому автомобіля марки «Тойота Лендкрузер 200», д.н.з. НОМЕР_1 , при цьому, отримавши від ОСОБА_15 право користування зазначеним транспортним засобом.

Далі в обвинуваченні вказано про те, що ОСОБА_17 , зловживаючи довірою ОСОБА_15 незаконно заволодів згаданим транспортним засобом.

При цьому, з матеріалів справи та з пред`явленого ОСОБА_17 обвинувачення не вбачається, на підставі яких даних органи досудового слідства прийшли до висновку про наявність у ОСОБА_17 умислу на незаконне заволодіння транспортним засобом потерпілого ОСОБА_15 .

Натомість матеріали справи містять відомості про те, що потерпілий ОСОБА_15 22 травня 2009 року оформив у нотаріуса довіреність на ОСОБА_17 на право страхування, проходження техогляду, для чого надавалось право керування належним йому автомобілем марки «Тойота Лендкрузер 200», д.н.з. НОМЕР_1 (т. 1 а.с. 50).

Таким чином, поза увагою органів досудового слідства залишилось те, що потерпілий ОСОБА_15 добровільно передав ОСОБА_17 автомобіль марки «Тойота Лендкрузер 200», д.н.з. НОМЕР_1 .

Також не дослідженими на досудовому слідстві залишилися обставини щодо підстав перебування належного ОСОБА_15 автомобіля у свідка ОСОБА_18 .

Будучи допитаним в судовому засіданні підсудний ОСОБА_17 дав показання про те, що відігнав належний ОСОБА_15 автомобіль до ОСОБА_18 з метою його ремонту.

ОСОБА_18 на досудовому слідстві дав показання, згідно з якими, в кінці листопада 2009 року ОСОБА_17 пригнав до нього в с. Підгайці Луцького району Волинської області автомобіль марки «Тойота Лендкрузер 200», д.н.з. НОМЕР_1 , який був після ДТП та попросив його відремонтувати, оскільки в нього був знайомий майстер з ремонту автомобілів, при цьому, ОСОБА_17 повідомив, що більша частина запчастин є в нього в наявності в гаражі в м. Львові, які він віддасть йому, а інші, яких не буде вистачати, щоб він придбав сам та гроші він потім віддасть (т. 1 а.с. 78-82).

Та обставина, що свідок ОСОБА_18 у подальшому без відома ОСОБА_17 розмістив в Інтернеті на сайті «AUTO.RIA.UA» оголошення про продаж належного ОСОБА_15 автомобіля марки «Тойота Лендкрузер 200», д.н.з. НОМЕР_1 , не може свідчити про умисел ОСОБА_17 на незаконне заволодіння даним автомобілем потерпілого, а лише є підтвердженням того, що органами досудового слідства вказані обставини належним чином не досліджені.

Крім того, про неповноту досудового слідства свідчать наступні обставини. Так, органами досудового слідства не оглянуто місце події, а саме, місцезнаходження належного потерпілому ОСОБА_15 автомобіля марки «Тойота Лендкрузер 200», д.н.з. НОМЕР_1 , на момент його виявлення на вул. Молодіжній в с. Підгайці Луцького району Волинської області. Натомість у справі міститься протокол огляду місця події від 16 грудня 2009 року, згідно з яким, оглянуто автомобіль марки «Тойота Лендкрузер 200», д.н.з. НОМЕР_1 , який знаходиться біля будинку № 9 на вул. Герцена в м. Києві (т. 1 а.с. 56-58). Однак даних про те, яким чином автомобіль потерпілого ОСОБА_15 опинився за вказаною адресою, матеріали справи не містять, як і відсутні відомості у справі щодо неможливості огляду вказаного транспортного засобу за місцем його виявлення за згаданою адресою.

Не перевіреними у справі залишилися обставини щодо місцезнаходження технічного паспорту на належний потерпілому ОСОБА_15 автомобіль марки «Тойота Лендкрузер 200», хоча на досудовому слідстві свідок ОСОБА_18 з даного приводу давав непослідовні показання (т. 1 а.с. 28-35, 78-82). Однак, слідчий, маючи в розпорядженні різні показання з даного приводу свідка ОСОБА_18 , при допиті останнього 25 грудня 2009 року не усунув такі суперечності.

Також матеріали кримінального провадження містять ксерокопії документів та копії фотографій, джерело походження яких не відоме (т. 1 а.с. 38-54).

Що ж стосується обвинувачення ОСОБА_17 за ч. 3 ст. 190 КК України, то воно є неконкретним та ґрунтується на припущеннях.

Так, суб`єктивна сторона шахрайства характеризується прямим умислом і корисливим мотивом. Психічне ставлення винного до завданої ним потерпілому значної шкоди може бути як умисним, так і необережним.

Як убачається з пред`явленого обвинувачення, 11 жовтня 2009 року ОСОБА_15 за місцем мешкання ОСОБА_17 за адресою: АДРЕСА_4 , передав останньому для оплати запчастин та проведення ремонтних робіт автомобіля марки «Тойота Лендкрузер 200», д.н.з. НОМЕР_1 , 18000 доларів США, що згідно з офіційним курсом гривні до іноземних валют встановленого Національним банком України станом на 12 жовтня 2009 року становить 144180 грн. Після цього, ОСОБА_17 , не виконавши умови такої усної домовленості, розпорядився на власний розсуд грошовими коштами в сумі 18000 доларів США.

У той же час, з викладеного обвинувачення за ч. 3 ст. 190 КК України не зрозуміло, для оплати яких саме запчастин та проведення яких саме ремонтних робіт автомобіля марки «Тойота Лендкрузер 200» передавав грошові кошти ОСОБА_15 , як і відсутні відомості, щодо строків виконання таких домовленостей.

Не дослідженим на досудовому слідстві залишилося питання стосовно обставин передачі ОСОБА_15 грошових коштів в сумі 18000 доларів США та написання ОСОБА_17 розписки про отримання цих коштів.

Так зі змісту розписки убачається дослівно «Бумага написана в моём «закреслене слово» присутствии» (т. 1 а.с. 63).

Потерпілий ОСОБА_15 в судовому засіданні повідомив, що розписка про отримання грошей в сумі 18000 доларів США ОСОБА_17 була написана в м. Львові в квартирі за місцем мешкання останнього в присутності ОСОБА_25 , прізвища якого він не пам`ятає та який, у свій час, познайомив його з підсудним. Разом з тим, потерпілий ОСОБА_15 після огляду в томі № 1 на а.с. 63 розписки, наданої йому ОСОБА_17 , повідомив, що він не закреслював нічого в цій розписці та йому не відомо хто здійснив закреслення.

Підсудний ОСОБА_17 в судовому засіданні з приводу обставин написання розписки потерпілому ОСОБА_15 дав показання, згідно з якими, вказану розписку він написав на об`їзній дорозі м. Львова осінню 2009 року, коли передав ОСОБА_15 гроші в сумі 16000 доларів США та під погрозою осіб, які приїхали з потерпілим, він написав розписку, що винен останньому 18000 доларів США, а один із чоловіків, який був з ОСОБА_15 , написав своє прізвище в розписці.

При цьому, на досудовому слідстві не встановлена та не допитана особа, яка була присутня при передачі, згідно з розпискою, грошових коштів потерпілим ОСОБА_15 та ім`я чи прізвище якої закреслено.

Також не з`ясованими на досудовому слідстві залишилися причини не виконання ОСОБА_17 домовленості з потерпілим ОСОБА_15 про придбання запчастин та проведення ремонтних робіт належного останньому автомобіля марки «Тойота Лендкрузер 200», д.н.з. НОМЕР_1 .

Як на досудовому слідстві так і в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_15 вказував про те, що ОСОБА_17 займався ремонтними роботами автомобілів на СТО в м. Львові, куди також був відігнаний і належний потерпілому автомобіль марки «Тойота Лендкрузер 200». Крім того, в судовому засіданні потерпілий вказав, що в період з травня по жовтень 2009 року він з ОСОБА_17 працював, при цьому, останній знаходив автомобілі бувші у використанні, а він їх купував.

Таким чином, у справі не з`ясовано наявність умислу в ОСОБА_17 на шахрайське заволодіння за версією обвинувачення грошовими коштами потерпілого ОСОБА_15 в сумі 18000 доларів США та як наслідок, не встановлено усі елементи інкримінованого ОСОБА_17 складу злочину, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України.

Окрім того, згідно з роз`ясненнями, що містяться в п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 10 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику про злочини проти власності», обман (повідомлення потерпілому неправдивих відомостей або приховування певних обставин) чи зловживання довірою (недобросовісне використання довіри потерпілого) при шахрайстві застосовуються винною особою з метою викликати у потерпілого впевненість у вигідності чи обов`язковості передачі їй майна або права на нього. Обов`язковою ознакою шахрайства є добровільна передача потерпілим майна чи права на нього.

У той же час, в обвинуваченні ОСОБА_17 відсутні будь-які дані про те, в чому саме виразилося з боку останнього зловживання довірою потерпілого, при цьому, органи досудового слідства лише обмежилися загальним формулюванням, що ОСОБА_17 з метою заволодіння майном шляхом зловживання довірою, в телефонній розмові повідомив ОСОБА_15 завідомо неправдиву інформацію.

Разом з тим, повідомлення потерпілій особі неправдивих відомостей є обманом, тоді як зловживання довірою є недобросовісне використання довіри потерпілого.

Тобто, органи досудового слідства обмежилися лише загальними формулюваннями щодо зловживання ОСОБА_17 довірою потерпілого ОСОБА_15 , однак не з`ясували та як наслідок не конкретизували, тобто не вказали в обвинуваченні ОСОБА_17 , яким чином останній недобросовісно використав довіру потерпілого.

Вищевикладене в сукупності свідчить про грубе порушення положень Закону, не виконання слідством завдань кримінального судочинства, передбачених ст. 2 КПК України 1960 року та обов`язку визначеного ст. 4 КПК України 1960 року щодо вжиття передбачених законом заходів для встановлення події злочину, осіб винних у вчиненні злочину, тобто встановлення і відповідного процесуального закріплення всіх об`єктивних і суб`єктивних обставин справи. Усі вказані дії повинні здійснюватись у повному об`ємі та у суворій відповідності з вимогами кримінально-процесуального закону, оскільки згідно з ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.

Порушення вказаних норм призвело до неповноти та неправильності досудового слідства, які не може бути усунуто в судовому засіданні, оскільки належним чином не з`ясовано обставини, що мають істотне значення для правильного вирішення справи, та пред`явлення ОСОБА_17 неконкретного обвинувачення, що є істотним порушенням вимог кримінально-процесуального закону, а саме, порушення його права на захист.

Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 09 жовтня 2008 року, зазначив, що у тексті підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (рішення від 19 грудня 1989 року у справі «Камасінскі проти Австрії»). Крім того, Європейський суд з прав людини нагадує, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (п. 52 рішення від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції»; п. 58 рішення від 25 липня 2000 року у справі «Матточіа проти Італії»; п. 34 рішення від 20 квітня 2006 року у справі «І.Н. та інші проти Австрії»).

Справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (п. 47 рішення від 01 березня 2001 року у справі «Даллос проти Угорщини»). Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (п. 54 рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції»; п. 47 рішення у справі «Даллос проти Угорщини»).

За змістом ч. 2 ст. 16-1 КПК України 1960 року, при розгляді справи в суді функції обвинувачення, захисту і вирішення справи не можуть покладатися на один і той же орган чи на одну й ту ж особу.

Відповідно до ч. 3 ст. 16-1 КПК України 1960 року, державне обвинувачення у суді здійснює прокурор.

Суд, як убачається з ч. 6 ст. 16-1 КПК України 1960 року, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, створює необхідні умови для виконання сторонами їх процесуальних обов`язків і здійснення наданих прав.

При цьому, виклик і допит нових свідків, проведення додаткових чи повторних експертиз, витребування документів, давання судових доручень у порядку, передбаченому в ст. 315-1 КПК України 1960 року, на підтвердження чи спростування позицій сторін допускаються тільки за клопотанням сторін, та судові доручення суд дає лише з метою перевірки й уточнення фактичних даних, одержаних у ході судового слідства.

В ході судового розгляду клопотань про виклик та допит додаткових свідків від учасників процесу не надходило, крім того, прокурор хоча і скористався своїм правом, передбаченим ст. 277 КПК України 1960 року, на зміну пред`явленого ОСОБА_17 обвинувачення, однак для усунення допущених органами досудового слідства порушень, необхідно провести ряд процесуальних дій.

З урахуванням викладеного, а також того, що процесуальні можливості органів досудового слідства для встановлення вищенаведених та передбачених у статті 64 КПК України 1960 року обставин не вичерпані, проте вони відсутні у суду, виходячи із завдань судової влади, кримінальна справа за обвинуваченням ОСОБА_17 підлягає направленню на додаткове розслідування, в ході якого необхідно встановити усі обставини інкримінованих останньому злочинів, що мають істотне значення у справі, перевірити доводи захисту та за результатами повного і всебічного дослідження обставин справи, за наявності для цього законних підстав, пред`явити ОСОБА_17 обвинувачення з дотриманням вимог кримінально-процесуального закону, давши правильну юридичну оцінку його діям.

Запобіжний захід ОСОБА_17 у вигляді підписки про невиїзд слід залишити без змін, оскільки суд не знаходить підстав для його зміни чи скасування.

На підставі викладеного та керуючись ст. 281 КПК України 1960 року, п. 11 розділу XI «Перехідних положень КПК України», суд
П О С Т А Н О В И В :
кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_17 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 289, ч. 3 ст. 190 КК України, повернути прокурору Шевченківського району м. Києва на додаткове розслідування.

Запобіжний захід ОСОБА_17 у вигляді підписки про невиїзд залишити без зміни.

На постанову протягом 7 (семи) діб з дня її винесення може бути подана апеляція до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд

м. Києва.

Суддя