йСправа № 304/1588/14-к Провадження № 1-кп/304/16/2015
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
28 січня 2015 року м. Перечин

Перечинський районний суд Закарпатської області у складі:
головуючого - судді ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2 ,
з участю прокурора ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні у залі суду кримінальне провадження № 0000519 по обвинуваченню
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки та мешканки АДРЕСА_1 , із середньою освітою, тимчасово непрацюючої, перебуває у цивільному шлюбі (має на утриманні малолітню дитину), українки, громадянки України, раніше судимої:

- 22 травня 2014 року вироком Перечинського районного суду Закарпатської області за ст. 185 ч. 1 КК України до 100 (сто) годин громадських робіт
у вчиненні злочину, передбаченого ст. 389 ч. 2 КК України, -
В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_4 обвинувачується в тому, що вона, будучи засудженою вироком Перечинського районного суду Закарпатської області від 22 травня 2014 року до покарання у виді сто годин громадських робіт та отримавши 09 липня 2014 року направлення до КП «Комунальник» для відбування вказаного покарання, умисно, без поважних причин не приступила з 15 липня 2014 року до їх відбування, чим ухилилася від відбування громадських робіт, за що кримінальна відповідальність передбачена ст. 389 ч. 2 КК України.

12 вересня 2014 року в м. Перечин між підозрюваною ОСОБА_4 та прокурором прокуратури Перечинського району ОСОБА_3 укладено угоду про визнання винуватості у відповідності до вимог ст. 472 КПК України, згідно якої підозрювана визнає свою вину у вчиненні вищевказаного кримінального правопорушення за ст. 389 ч. 2 КК України. Крім цього, підозрювана ОСОБА_4 та прокурор дійшли згоди щодо правової кваліфікації дій підозрюваної за ст. 389 ч. 2 КК України, а також необхідності звільнення її від покарання, оскільки за законом (статті 60 ч. 3, 61 ч. 3 КК України) покарання, передбачені санкцією ст. 389 ч.2 КК України у виді арешту та обмеження волі, не призначаються жінкам, які мають дітей відповідно віком до 7 та до 14 років; вирок Перечинського районного суду Закарпатської області від 22 травня 2014 року погодили виконувати окремо, а також визначили наслідки укладення, затвердження і невиконання зазначеної угоди.

У підготовчому судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_4 повністю визнала свою вину у вчиненні інкримінованого їй злочину, щиро розкаялася. Також ствердила, що угоду вона укладала добровільно і наслідки укладення та затвердження зазначеної угоди для неї зрозумілі. Просила затвердити зазначену угоду.

Прокурор ОСОБА_3 також просив затвердити дану угоду та пояснив, що така відповідає вимогам закону, а також з урахуванням того, що ОСОБА_4 не може бути призначено жодне з покарань, передбачених санкцією закону, за яким вона засуджується, її необхідно звільнити від призначеного покарання.

Суд, заслухавши думку сторін кримінального провадження, приходить до наступного.

Відповідно до ст. 468 КПК України у кримінальному провадженні може бути укладена угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості.

Згідно ч. 4 ст. 469 КПК України, угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості, тяжких злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам. Укладення угоди про визнання винуватості у кримінальному провадженні, в якому бере участь потерпілий, не допускається.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 обвинувачується та визнає свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 389 КК України ухилення від відбування громадських робіт особою, засудженою до цього покарання, який згідно ст. 12 КК України є злочином невеликої тяжкості.

Також встановлено, що обвинувачена ОСОБА_4 має на утриманні малолітню дитину, а саме сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що стверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Перечинського районного управління юстиції Закарпатської області 18 березня 2010 року.

Крім цього встановлено, що санкція ч. 2 ст. 389 КК України передбачає два види покарання, а саме арешт та обмеження волі, жодне з яких не може бути призначено обвинуваченій, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 60 КК України до осіб, які мають дітей віком до семи років арешт не застосовується, а згідно ч. 3 ст. 61 цього Кодексу обмеження волі не застосовується до жінок, що мають дітей віком до чотирнадцяти років, а тому виходячи із роз`яснень, що містяться в п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року, з урахуванням того, що ОСОБА_4 не може бути призначене жодне з покарань, передбачених санкцією ч. 2 ст. 389 КК України, суд приходить до висновку, що її необхідно звільнити від покарання за даний злочин, а вирок Перечинського районного суду від 22 травня 2014 року слід виконувати самостійно.

При цьому судом встановлено, що обвинувачена ОСОБА_4 цілком розуміє права визначені п. 1 ч. 4 ст. 474 КПК України, наслідки укладення та затвердження даної угоди, передбачені ч. 2 ст. 473 КПК України, характер обвинувачення та підставу звільнення від покарання.

Також встановлено, що прокурор усвідомлює наслідки затвердження угоди, передбачені ч. 2 ст. 473 КПК України.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право затвердити угоду або відмовити в затвердженні угоди та повернути кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому статтями 468 - 475 цього Кодексу.

У підготовчому судовому засіданні встановлено, що дана угода про визнання винуватості відповідає вимогам Кримінального процесуального кодексу України та може бути затверджена і на підставі цієї угоди може бути ухвалений вирок, оскільки умови угоди узгоджуються з вимогами вказаного Закону, правова кваліфікація кримінального правопорушення вірна, умови угоди не суперечать інтересам суспільства, не порушують права, свободи та інтереси сторін чи інших осіб, укладення угоди було добровільним, наявні фактичні підстави для визнання винуватості. Також судом береться до уваги те, що обвинуваченій з врахуванням її стану (наявність на утриманні малолітньої дитини) не може бути призначене жодне з покарань, передбачених санкцією ч. 2 ст. 389 КК України.

Запобіжний захід відносно обвинуваченої ОСОБА_4 під час досудового розслідування не обирався.

Речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні немає.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлено.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 374, 475 КПК України, с у д, -
З А С У Д И В :
Затвердити угоду про визнання винуватості між обвинуваченою ОСОБА_4 та прокурором прокуратури Перечинського району ОСОБА_3 , укладену 12 вересня 2014 року.

ОСОБА_4 визнати винною у вчиненні злочину, передбаченого ст. 389 ч.2 КК України і звільнити її від покарання.

Вирок Перечинського районного суду Закарпатської області від 22 травня 2014 року відносно ОСОБА_4 виконувати самостійно.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

На вирок суду може бути подана апеляція до апеляційного суду Закарпатської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення з підстав, передбачених ст. 394 КПК України.

Копію вироку суду сторони кримінального провадження можуть отримати в Перечинському районному суді Закарпатської області в порядку, передбаченому ч. 6 ст. 376 КПК України.

Головуючий: ОСОБА_1