Справа № 11- 277/2007 р. Головуючий
у 1 інстанції - Гумен
190 ч.2 КК України. Доповідач
УХВАЛА

Іменем України

5 квітня 2007 р.

Апеляційний суд
Чернігівської області в складі:

головуючого -
судді Гром Л.М. судців - Демченка О.В., Білоброва В.Д. з участю
прокурора - Євхименка В.В. адвокатів: ОСОБА_9, ОСОБА_7 засуджених: ОСОБА_1,
ОСОБА_3

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові кримінальну справу за
апеляціями: адвоката ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_1, та засудженого
ОСОБА_3 на вирок Прилуцького міськрайсуду від 1 лютого 2007 року,-

установив:

зазначеним вироком суду ОСОБА_1ІНФОРМАЦІЯ_1народження,
уродженець села Синявка Менського району Чернігівської області, українець,
громадянин України, з вищою освітою, маючий на утриманні неповнолітню дитину,
працюючий директором агенції АСМТ „Вексель", житель АДРЕСА_1, раніше не
судимий,

засуджений: за ст. 190 ч. 2 КК
України до 3-х років позбавлення волі;

·
по ст. 364 ч. 2 КК України до 5 років позбавлення волі з
позбавленням права займати керівні посади та посади, пов'язані з обігом
матеріальних цінностей строком на 2 роки;

·
по ст. 366 ч. 2 КК України до 2 років позбавлення волі з
позбавленням права займати керівні посади та посади, пов'язані з обігом
матеріальних цінностей строком на 2 роки.

На підставі ст. 70 КК України остаточне покарання призначене в 5 років
позбавлення волі з позбавленням права займати керівні посади та посади,
пов'язані з обігом матеріальних цінностей строком на 2 роки. На підставі ст. 75
ЮС України він звільнений від призначеного покарання з

випробуванням
з іспитовим строком на 2 роки. На нього, у відповідності до ст. 76 КК України,
покладено обов'язок повідомляти органи кримінально-виконавчої системи про зміну
місця проживання.

ОСОБА_2ІНФОРМАЦІЯ_2

року народження, уродженка села
Н.Комісарівка

Дубосарського
району Республіки Молдова, молдаванка, з середньою-спеціальною освітою, маюча
на утриманні двох неповнолітніх дітей, не працююча, мешканка м. Прилуки
АДРЕСА_2, раніше не судима, засуджена:
за ст. 190 ч. З КК України до 3-х років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України вона звільнена від відбування
покарання з Випробуванням, з іспитовим
строком в 1 рік. На неї, у відповідності до ст. 76 КК України,
покладено обов'язок повідомляти органи
кримінально-виконавчої системи про зміну місця проживання.

ОСОБА_3ІНФОРМАЦІЯ_3народження, уродженець м. Чернігова,
українець, громадянин України, з вищою освітою, одружений, пенсіонер, раніше не
судимий, житель АДРЕСА_3, засуджений:
за ст. 190 ч. З КК України до 3-х років позбавлення волі. На підставі
ст. 75 КК України він звільнений від
відбування покарання з випробуванням, з
іспитовим строком в 1 рік. На нього, у відповідності до ст. 76 КК України,
покладено обов'язок повідомляти органи
кримінально-виконавчої системи про зміну місця проживання.

З засуджених стягнуто солідарно на користь потерпілої ОСОБА_4 8500 грн. на
відшкодування матеріальної шкоди.

ОСОБА_1, ОСОБА_2
та ОСОБА_3 визнані судом винними і засуджені за скоєнні ними злочинів за таких
обставин.

ОСОБА_1,
працюючи заступником директора департаменту по розвитку страхування і
виплат Чернігівського обласного управління „Українська пожежно-страхова
компанія", обіймаючи посаду, пов'язану з виконанням
організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських обов'язків, тобто,
являючись службовою особою, вчинив службове підроблення і за попередньою змовою
з ОСОБА_3 та ОСОБА_2, заволоділи належними потерпілій ОСОБА_4 страховим
відшкодуванням в сумі 8500 грн. шляхом обману, що являє собою великий розмір і
спричинило тяжкі наслідки.

Зокрема, страховим полісом № Б-3219359 від 14 лютого 2003 року було
визначено умови цивільно-правової відповідальності страхувальника ОСОБА_5. за
шкоду, заподіяну життю та здоров третіх осіб у результаті страхових випадків.

Унаслідок страхового випадку - дорожньо-транспортної
пригоди, що трапилась 20 червня 2003 року в Прилуцькому районі Чернігівської
області за участю водіїв транспортних засобів - ОСОБА_5. та ОСОБА_6, внаслідок
якого останній загинув, його спадкоємець - ОСОБА_4в якості третьої особи, набула право на отримання
страхового відшкодування в розмірі 8500 грн. від AT „Українська
пожежно-страхова компанія".

17 грудня 2003 року ОСОБА_1,
діючи всупереч інтересам свого підприємства та п.7 наказу № 13 начальника
Чернігівського обласного управління AT „Українська
пожежно-страхова компанія", згідно якого до його посадових обов'язків не
відносилося прийняття від громадян заяв про виплату страхових сум, із
корисливих мотивів, умисно склав від імені ОСОБА_4, без відома останньої, фіктивну заяву про виплату
страхового відшкодування від 29 жовтня 2003 року, підробивши підпис ОСОБА_4 і надав цій
заяві, відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України № 1175 від 28
вересня 1996 р. статус офіційного документа.

Після цього ОСОБА_1,
без повідомлення ОСОБА_4, яка
ніяким чином не здійснювала свого волевиявлення про перерахування страхової
суми саме на конкретний банківський рахунок, вніс до такої заяви неправдиві
відомості про перерахування суми страхового відшкодування на розрахунковий
рахунок СПД ОСОБА_3 у акціонерному банку „Приватінвест". Потім ОСОБА_1
використовуючи своє службове становище, як посадова особа, факсимільним
зв'язком по телефону Чернігівського обласного управління AT
„УПСК" № 175-020 відправив фіктивну заяву від імені ОСОБА_4 до
центрального офісу AT „УПСК" в м. Києві по вул. Фрунзе-40, тим самим
розуміючи, що відправлення вказаної заяви з іншого телефону може викликати
сумнів у її достовірності.

Надіслану ОСОБА_1 заяву було зареєстровано за вхідним
номером № 23665 від 17 грудня 2003 року і віддано в діловодство AT
„УПСК", як належну від імені потерпілої ОСОБА_4

Відповідно до страхового акту № 954, затвердженого
головою правління AT „УПСК" від 12 грудня 2003 року, страхове
відшкодування в розмірі 8500 грн. було перераховане на розрахунковий рахунок
СПД ОСОБА_3 № НОМЕР_1 у ВАТ АБ „Приватінвест", який власноручно заповнивши
банківський грошовий чек, пересвідчившись в цільовому призначенні
перерахованого платежу, отримав вказану грошову суму.

В кінці грудня 2003 року страхове відшкодування в сумі 8415 грн., яке
призначалось для потерпілої ОСОБА_4,
ОСОБА_3 за попередньою змовою з ОСОБА_1 та ОСОБА_2, шляхом обману, в своєму
службовому кабінеті, розташованому в АДРЕСА_4, передав ОСОБА_2, чим заподіяв
потерпілій матеріальну шкоду у великих розмірах і що спричинило тяжкі наслідки.

На даний вирок адвокатом ОСОБА_7 в інтересах засудженого
ОСОБА_1 подано апеляцію, у якій ставиться питання про скасування вироку суду
першої інстанції і закриття кримінальної справи у зв'язку з відсутністю в діях
ОСОБА_1 складу злочину.

Апеляція
мотивована наступним:

·
при розгляді справи суд не визнав доведеними події злочину,
винність підсудного у вчиненні злочину а також мотиви злочину;

·
визнаючи ОСОБА_1 винним по ст. 366 КК України, суд не
врахував, що заява від імені ОСОБА_4,
написана ним, не є офіційним документом, а отже, за відсутності предмету
злочину, в діях ОСОБА_1 немає складу злочину, передбаченого ст. 366 КК України.

немає доказів попередньої змови ОСОБА_1 з іншими підсудними на скоєння
злочинів. Страхове відшкодування засуджений ОСОБА_3 видав ОСОБА_2 помилково;

- не
встановлено заволодіння ОСОБА_1 страхового відшкодування,

яке повинна була отримати ОСОБА_4

Засуджений ОСОБА_3, не погодившись з вироком, також подав на нього
апеляцію, у якій просить скасувати вирок і закрити відносно нього справу за
відсутністю складу злочину, на підставі ст. 6 п.2 КПК України, апеляція
мотивована таким:

·
апелянт стверджує, що ні в якій змові про заволодіння
грошовими коштами з іншими підсудними він не перебував;

·
лист банку „Приватінвест" свідчить про правомірність
дій СПД ОСОБА_3, який здійснив виплату за договором страхування;

·
здійснюючи виплату, він вважав, що діє правомірно,
оскільки діяв за прямою вказівкою ОСОБА_1 та ОСОБА_8 - співробітника центрального апарату AT
„УПСК";

·
Його умисел на заволодіння грошовими коштами потерпілої в
ході досудового й судового слідства не встановлено;

·
Здійснюючи операції по отриманню грошей в сумі 8500 грн.
та передаючи їх ОСОБА_2, апелянт діяв не як фахівець страхової компанії, а як
суб'єкт підприємницької діяльності, тому не може нести відповідальності за те,
що передав гроші не тій особі, якій вони належали по закону.

Засуджена ОСОБА_2 та інші учасники процесу вироку суду не оскаржували і
апеляцій на нього не подали.

В
засіданні апеляційного суду захисник засудженого ОСОБА_1 -адвокат ОСОБА_7,
виступаючи в підтримку апеляції, просив скасувати вирок і закрити справу за
відсутністю складу злочину в діях його підзахисного. Наполягав, що підроблена
його підзахисним ОСОБА_1 заява не являється офіційним документом, при її
підробці ОСОБА_1 діяв не як

службова, а як
приватна особа, а видача страхового відшкодування ОСОБА_2 являється помилкою, а
не злочином. Таку ж думку висловив в його підзахисний ОСОБА_1

Засуджений ОСОБА_3 просив скасувати вирок і закрити справу у зв'язку з
недоведеністю його вини. Його думку підтримав захисник адвокат ОСОБА_9

Вислухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, авторів апеляцій, та
їхніх захисників, міркування прокурора, який вважав апеляції безпідставними і
просив відмовити у їхньому задоволенні, дослідивши матеріали справи,
апеляційний суд дійшов висновку, що в задоволенні обох апеляцій слід відмовити.
Таке рішення суд ґрунтує наступним.

В засіданні суду першої інстанції усі троє підсудних не визнали себе
винними, пояснюючи, що ніякої змови на заволодіння грошовими коштами, належними
до виплати потерпілій ОСОБА_4, не мали. Проте, їхня винність у повному обсязі
знайшла своє підтвердження в судовому засіданні, вона підтверджена низкою
доказів, яким суд дав відповідної оцінки.

Так, в засіданні місцевого суду підсудний ОСОБА_1 дав пояснення
про те, що розпочав роботу по виплаті коштів по договору страхування,
укладеного ОСОБА_5, на прохання ОСОБА_3, який просив допомогти у вирішенні
питання про виплату страхової суми. В судовому засіданні він визнав, що
неодноразово спілкувався з ОСОБА_2, приймав від неї документи на виплату
страхової суми. Оскільки ОСОБА_4 - вдова
загиблого ОСОБА_6 відмовлялась писати заяву на виплату їй страхової суми, то
він написав цю заяву за неї, розписався за неї і усі документи направив в
центральний офіс пожежно-страхової компанії в Київ. Після того, як було
отримано дозвіл на виплату коштів, то саме ОСОБА_1 привів ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
який і здійснив їй виплату коштів по договору страхування. (т.3 а.с. 249-250).

Аналогічні покази він давав під час досудового слідства. При цьому визнавав
неправомірність, протиправність своїх дій. проте стверджував, що виготовляв
заяву від імені потерпілої на чистому аркуші паперу, де стояв її підпис, (т.2
а.с.59-61).

Зміна цих показів, їх непевність, нелогічність та
суперечливість матеріалам справи дала суду обґрунтовану підставу вважати їх
недостовірними. З такою позицією погоджується апеляційний суд.

ОСОБА_2
при допиті в якості підсудної в суді першої інстанції показала, що після
дорожньо-транспортної пригоди 20 червня 2003 року, в якій загинув ОСОБА_6,
вдома вона знайшла страховий поліс Української пожежно-страхової компанії.
Бажаючи отримати кошти за цим договором страхування, вона звернулась до філії
„УПСК" в Чернігові. В м. Прилуках вона познайомилась з працівником цієї
компанії ОСОБА_1ом, якому

привозила документи для
отримання страхового відшкодування.
Приїхавши в Чернігів для отримання грошей, вона від ОСОБА_1 узнала адресу
ОСОБА_3, який повинен був виплатити їй кошти. Приїхавши до нього, вона отримала
8415 грн. як страхову суму за договором страхування.

З ї показань, даних на досудовому слідстві, вбачається,
що ОСОБА_2 познайомилась з ОСОБА_1ом у зв'язку з наявністю договору страхування
цивільної відповідальності, укладеного її чоловіком. Коли вона при телефонній
розмові повідомила ОСОБА_1у, що сплатила потерпілій ОСОБА_6 500 доларів США в рахунок
відшкодування шкоди, то останній запропонував їй повернути ці кошти. ОСОБА_2
дала показання, що саме ОСОБА_1 сам забрав страховий поліс № Б-3219359 від 14
лютого 2005 року у її чоловіка, взяв у неї номер її телефону. Зі слів ОСОБА_2,
саме ОСОБА_1 був ініціатором збору необхідних документів для оформлення
страхового платежу. Копії цих документів, отриманих у слідчого, ОСОБА_2
привозила ОСОБА_1у і через деякий час він запросив її до Чернігова, направив до
ОСОБА_3, який і видав їх страхову суму. Вона розуміла, що не мала права
отримувати цю страхову суму, адже вона належала ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 67-72)

ОСОБА_3 в суді першої інстанції дав показання, що будучи приватним
підприємцем, за угодою працював в Чернігівській філії AT „Українська
пожежно-страхова компанія". В його обов'язки не входило укладання
договорів цивільної відповідальності власників транспортних засобів. Гроші в
сумі 8500 грн. він на прохання ОСОБА_1 та співробітника центрального апарату
компанії ОСОБА_8 отримав на свій поточний рахунок і видав на прохання ОСОБА_1
ОСОБА_2 Незважаючи на те, що він не мав права вчиняти таких дій, ОСОБА_3
вважав, що ніякого злочину він не вчиняв.

Потерпіла ОСОБА_4
показала суду, що ніякого страхового відшкодування від пожежно-страхової
компанії вона не отримала, хоч мала на це право. Ніякої заяви про виплату
страхового відшкодування до цієї компанії вона не направляла.

Свідок ОСОБА_8
дав пояснення суду першої інстанції, що працював директором департаменту
автотранспортного страхування. Будь-якого розпорядження ОСОБА_3 про проведення
виплати страхової суми він не давав. Проте пояснив, що спілкувався по телефону
з ОСОБА_3 до проведення виплати страхової суми і ОСОБА_3 сказав ОСОБА_8, що цю суму
необхідно буде виплатити ОСОБА_2.

Ці
показання свідка прямо викривають ОСОБА_3 у злочинній змові на заволодіння
коштами страхового відшкодування. Адже іще до його виплати ОСОБА_3 знав, що
виплата буде здійснена не ОСОБА_4, а
ОСОБА_2, тобто неналежній особі. Вони ж, ці показання, спростовують твердження
ОСОБА_3, що він діяв на прохання керівників страхової компанії і не був
обізнаний з будь-яким злочинним умислом.

З висновку судово-почеркознавчої експертизи № 334 від 18
листопада 2005 р. вбачається, що заява від імені ОСОБА_4 на виплату страхового відшкодування через розрахунковий
рахунок СПД ОСОБА_3 , яка вилучена в ході розслідування кримінальної справи
(т.1 а.с.136), написана ОСОБА_1 (т.1 а.с. 130-134).

З вилучених в Українській пожежно-страховій компанії документів : листа
проходження документів (т.1 а.с 71), постанови Прилуцького міськрайонного суду
від 15 вересня 2003 року (т.1 а.с. 122) вбачається, що кримінальна справа,
порушена за фактом ДТП у
якому загинув ОСОБА_6., по
обвинуваченню ОСОБА_5, була
закрита згідно Закону України „Про амністію".

З полісу № Б-3219359 обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів на території
України вбачається, що страховиком по ньому вважається ОСОБА_5(т.1 а.с. 75). В
умовах страхування зазначено, що страховик забезпечує відшкодування шкоди,
заподіяної потерпілим - третім особам. Страхова організація не відшкодовує
шкоди, заподіяного життю та здоров'ю власника транспортного засобу, пошкодження
його майна, винного у дорожньо-транспортній пригоді. Тобто, за обставин скоєння
ОСОБА_5 ДТП, в якому
він фактично був винен, він або члени його сім'ї ніякого страхового
відшкодування отримати не могли. Про це достовірно знали працівники страхової
компанії - ОСОБА_1 та ОСОБА_3. Останній до того ж, укладав договір цивільної
відповідальності з ОСОБА_5 , що підтвердженого його особистою печаткою на
полісі № Б-3219359.(т.1 а.с. 75). Згідно умов страхового договору, саме ОСОБА_5 повинен був
виступати у зносинах зі страховою компанією, але він з заявою до компанії не звертався
і ніяких повноважень нікому на такі дії не давав, (т.1 а.с. 55). Про це
достовірно знали усі засуджені. Ці обставини свідчать про злочинність дій усіх
засуджених і попередню їхню змову, направлену на заволодіння належними
потерпілій коштами страхового відшкодування.

По цій
справі було вилучено іншу заяву, також написану від імені ОСОБА_4, в якій
ставиться питання про виплату страхового відшкодування та вказані реквізити
Прилуцького відділення Ощадбанку (т.1 а.с. 135). Обидві ці заяви датовані одним
і тим же числом. Хоча висновок судово-почеркознавчої експертизи не дав
відповіді на те, чи написана ця заява ОСОБА_1, проте показання ОСОБА_2 в
судовому засіданні свідчать про причетність ОСОБА_1 до її написання. Зокрема,
вона показала, що саме ОСОБА_1 повідомив їй про можливість отримання грошей
через розрахунковий рахунок в Прилуцькому відділенні Ощадбанку. Кошти на цей її
рахунок надходили, але ОСОБА_2 не змогла їх отримати із-за помилки в
банківських документах. Після того, як кошти повернулися в Київ, ОСОБА_1
пообіцяв це питання владнати (т.3 а.с. 250). На досудовому слідстві ОСОБА_2
показала, що дала ОСОБА_1 номер свого рахунку в Прилуцькому відділенні
Ощадбанку (т.2 а.с. 70).

її показання в цій частині об'єктивно підтверджені платіжними дорученнями на
переказ і повернення коштів з розрахункового рахунку у Прилуцькому відділенні
Ощадбанку, відкритому на ім'я ОСОБА_2 (т.1 ах. 109-110).

З протоколу огляду журналу вихідної документації
Чернігівського обласного управління AT „Українська
пожежно-страхова компанія" за період з 2 серпня 2002 р. по 23 грудня 2003
р. вбачається, що будь-якої кореспонденції, призначеної для виплати страхового
відшкодування ОСОБА_4, її
заяви про це, в журналі не зареєстровано, (т.1 а.с. 151).

На думку апеляційного суду, цей встановлений слідством факт, свідчить про
злочинний намір ОСОБА_1 скрити факт оформлення документів від імені ОСОБА_4, та спростовує
його твердження, що оригінал написаної ним від імені ОСОБА_4 заяви був
направлений в центральний офіс компанії поштою. Таким чином, цей доказ в
черговий раз викриває ОСОБА_1 в неправдивості його показів.

Згідно наказу № 13 від 20 січня 2002 р. Чернігівського
облуправління AT „УПСК", організація роботи по виплатам за договорами
страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів, не
входила по посадових обов'язків ОСОБА_1 що також, на думку апеляційного суду,
підтверджує злочинність його дій. (т.1 а.с. 174)

Потерпіла
ОСОБА_4 є єдиним спадкоємцем після смерті свого чоловіка ОСОБА_6 (т.1 а.с. 91).
Ця довідка разом з вилученими в AT „УПСК"
документами підтверджує, що ніхто, крім ОСОБА_4 не міг
отримати страхового відшкодування.

Платіжне доручення № 319 від 23 грудня 2003 р. про
переказ коштів в сумі 8500 грн. на розрахунковий рахунок приватного підприємця
ОСОБА_3 показує призначення цього платежу: страхове відшкодування ОСОБА_4(т.1а.с. 84).

Таким чином, увесь комплекс наявних в справі доказів беззаперечно свідчить
про скоєння усіма трьома засудженими злочинів, за які вони були визнані винними
судом. Твердження обох апеляцій є безпідставними, оскільки матеріалами справи
вони не підтверджені.

Так, безпідставними є твердження апеляції на користь
ОСОБА_1, щодо складання вироку. З тексту вироку вбачається, що суд у
відповідності до ст. 334 КПК у мотивувальній частині вироку сформулював
обвинувачення, визнане судом доведеним щодо кожного з засуджених, з зазначенням
місця, часу, способу вчинення злочину, форми вини і мотивів злочину.

Суд
обґрунтовано визнав винним ОСОБА_1 винним по ст. 366 ч. 2 КК України. У
відповідності до ст. 25 Закону України „Про страхування", підставою для
здійснення страхових виплат є заява страхувальника або третіх осіб, визначених
умовами страхування. Така ж підстава зазначена в п. 9 Положення про порядок і
умови проведення обов'язкового страхування цивільної відповідальності власників
транспортних засобів, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України від 28
вересня 1996 р. № 1175.

Таким чином, без заяви відповідної
особи, страхове
відшкодування не могло бути
виплачене нікому. Такою
особою була лише ОСОБА_4 Заява
на виплату страхового відшкодування
відповідним чином реєструється
і по ній приймається рішення керівними органами страхової компанії. Отже, ця
заява беззаперечно являється офіційним документом. Виготовляючи заяву від імені
ОСОБА_4, всупереч її волевиявленню, ОСОБА_1, який перебував при виконанні
службових обов'язків, здійснив службове підроблення. Його дії охоплюються
поняттям „інше підроблення", яке міститься в диспозиції ч. 1 ст. 366 КК
України. А оскільки цими діями потерпілій завдано шкоду, що в 250 разів
перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян, який в 2003 році
визначався в 17 грн., то кваліфікація дій ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 366 КК України є
правильною.

Місцевий суд правильно засудив ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 364 КК України, оскільки
він, використовуючи своє службове становище, всупереч інтересам служби, в
інтересах третіх осіб, вчинив дії, якими була заподіяна матеріальна шкода
потерпілій ОСОБА_4 Виходячи з суми заподіяної шкоди, дії ОСОБА_1 правильно
кваліфіковані по ст. 364 ч. 2 КК України. Апеляційний суд наголошує на тому, що
всі свої дії він вчиняв, перебуваючи на робочому місці, в робочий час,
обіймаючи керівну посаду у філії страхової компанії. Не будучи службовою
особою, він не міг би вчинити дій, інкримінованих йому як злочин. Тому
твердження ОСОБА_1 і його захисника, що ОСОБА_1, завідомо знаючи про
протизаконність своїх дій, діючи в інтересах третіх осіб у робочий час, на
робочому місці, обіймаючи керівну посаду, одночасно діяв як приватна особа,
апеляційним судом відхиляються як абсурдні і такі, що суперечать здоровому
глузду й матеріалам справи.

Апеляційний суд вважає, що наявні у справі докази
беззаперечно свідчать про попередню змову усіх засуджених на заволодіння
страховим відшкодуванням, належним потерпілій ОСОБА_4 про це, зокрема, свідчать
їхні первинні пояснення, покази, дані ними на досудовому слідстві. Так, ОСОБА_3
давав пояснення, що погодився на пропозицію ОСОБА_1 виплатити гроші ОСОБА_2
через його, ОСОБА_3, розрахунковий рахунок. При цьому ОСОБА_3 не перевіряв законності
таких дій, а вчинив так, як йому запропонував ОСОБА_1. Пояснення ОСОБА_2
показують активну роль ОСОБА_1 в оформленні страхових платежів, до яких він не
повинен був мати ніякого відношення. Сам ОСОБА_1 не заперечує своїх контактів
як з ОСОБА_2, так і з ОСОБА_3 при оформленні документів на ім'я ОСОБА_4,
показуючи в судовому засіданні, що саме ОСОБА_3 звернувся до нього з проханням
допомогти оформити страхове відшкодування ОСОБА_2 Ретельний аналіз їхніх
показань на досудовому слідстві і в суді показує, що усі вони намагалися
применшити свою роль у скоєнні злочину і відповідним чином, заперечували
наявність попередньої на нього змови. Але узгодженість їхніх дій та їхня повна,
абсолютна незаконність говорить про наявність такої змови.

Безпідставними є посилання
ОСОБА_3 на лист
банку „Приватінвест" як на такий, що свідчить про правомірність
його дій. (т.3 а.с.

123). Аналіз
тексту цього листа навпаки свідчить про те, що банк не втручається у фінансову
діяльність своїх клієнтів.

Безпідставними є твердження ОСОБА_3 про те, що передаючи
гроші ОСОБА_2, він діяв не як фахівець страхової справи, а як приватний
підприємець. Вся його діяльність як приватного підприємця була пов'язана з
роботою пожежно-страхової компанії. Кошти в сумі 8500 грн. на його рахунок теж
надійшли від цієї компанії і передавались ним ОСОБА_2 як страхове
відшкодування.

Оскільки заволодіння грошовими коштами, належними до виплаті потерпілій,
мало місце шляхом обману керівних органів AT „Українська
пожежно-страхова компанія" та потерпілої ОСОБА_4, дії усіх засуджених правильно кваліфіковані судом за ч. 2
ст. 190 за ознакою попередньої змови групи осіб та завдання значної шкоди
потерпілій.

Покарання, призначене усім засудженим, відповідає ступеню
тяжкості і даним про їхні особи. Усі вони раніше не судимі та позитивно
характеризуються, тому суд, призначивши їм покарання у мінімальних межах,
звільнив від нього з випробуванням на підставі ст. 75 КК. Додаткове покарання у
вигляді заборони обіймати певні посади відносно ОСОБА_1, виходячи з загального
змісту ст. 75-78 КК України, повинно виконуватись окремо.

Істотних порушень норм кримінально-процесуального
законодавства, які б потягли за собою безумовне скасування вироку, по справі не
встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст. 366, 377 КПК України, апеляційний
суд,-

ухвалив :

Апеляції
адвоката ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_1, та засудженого ОСОБА_3
залишити без задоволення, а вирок Прилуцького міськрайсуду від 1 лютого 2007
року відносно ОСОБА_1 та ОСОБА_3 - без змін.