У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів
Судової палати у кримінальних справах

Верховного Суду
України у складі:

Головуючого

Синявського О.Г.

суддів

Філатова В.М., Глоса Л.Ф.

розглянула в судовому засіданні в
м.Києві “ 17 “ липня 2007 року кримінальну
справу за касаційною скаргою захисника ОСОБА_1 на судові рішення щодо ОСОБА_2.

Вироком Ленінського районного суду м.Вінниці від 11 листопада 2005 року

ОСОБА_2,

ІНФОРМАЦІЯ_1 рок
народження,

громадянин
України, працював комплектувальником,

не судимий,

засуджений:

- за ст.118 ч.2
КК України (1960р.) на 6 років позбавлення волі;

- за ст.156 ч.2 КК України (2001р.)
на 3 роки позбавлення волі.

Відповідно до ст.70 КК України, шляхом поглинення меш суворого покарання
більш суворим, остаточно визначено 6 років позбавлення волі.

Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 2 лютого 2006 року вирок
щодо ОСОБА_2 залишено без зміни.

ОСОБА_2 визнаний винним у тому, що він у проміжок часу з літа 1999 року по
літо 2000 року у АДРЕСА_1 задовольняв свою статеву пристрасть неприродним
способом із використанням безпорадного стану своєї неповнолітньої доньки
ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 народження, а наприкінці серпня 2003 року там же вчинив
розпусні дії щодо своєї малолітньої доньки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 народження.

У касаційній скарзі адвокат ОСОБА_1 заперечує встановлені судом фактичні
обставини справи, стверджує про необхідність перекваліфікації діянь ОСОБА_2 з
ч.2 ст.118 КК України (1960р.) на ч.1 ст.153 КК України (2001р.) а також з ч.2
ст.156 на ч.1 ст.156 КК України та про закриття справи у зв'язку із закінченням
строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, у зв'язку з чим
просить скасувати судові рішення і закрити справу на підставі істотного
порушення кримінально-процесуального закону та неправильного застосування
кримінального закону.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи
скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Використання безпорадного стану потерпілої особи є не кваліфікуючою ознакою
при зґвалтуванні чи задоволенні статевої пристрасті неприродним способом, а
ознакою складу злочину, передбаченого ч.1 ст.152 або ч.1 ст.153 КК України
(2001р.) чи ч.1 ст.118 КК України (1960р.), які встановлюють відповідальність
за посягання на статеву недоторканість із застосуванням фізичного насильства,
погрози його застосування або з використанням безпорадного стану потерпілої
особи. Кваліфікуючими ж ознаками зазначених злочинів є вчинення їх повторно,
або групою осіб, або особою, як раніше вчинила подібний злочин, або відносно
неповнолітньої особи чи малолітньої особи, або настання особливо тяжких
наслідків.

Кримінальний кодекс України 2001 року розділяє насильницьке задоволення
статевої пристрасті неприродним способом за віком потерпілої особи на різні
частини: щодо неповнолітньої особи діяння кваліфікуються за ч.2 ст.153, а щодо
малолітньої особи - за ч.3 ст.153 КК України, санкція якої встановлює більш
тяжке покарання, ніж санкція ч.2 ст.153 КК України. Однак стаття 118 КК України
(1960р.) не мала окремої кваліфікуючої ознаки “вчинення злочину стосовно
малолітньої”, тому такі випадки підлягали кваліфікації за ч.2 ст.118 КК України
(1960р.) і не могли бути оцінені як простий склад злочину, що передбачений у
ч.1 ст.118 КК України (1960р.).

Отже не відповідають дійсності доводи касаційної скарги про те, що
малолітній вік потерпілої має визнаватися безпорадним станом, який є
кваліфікуючою ознакою злочину, передбаченого ч.1.ст.118 КК України (1960р.), та
про те, що діяння ОСОБА_2 хибно кваліфіковані за ч.2 ст.118 КК України (1960р.)
за ознакою вчинення злочину стосовно неповнолітньої, а отже мають
кваліфікуватися за ч.1 ст.153 КК України відповідно до положень ст.5 КК України
(2001р.).

Безпідставними є і твердження захисника про необхідність перекваліфікації
дій ОСОБА_2 на ч.1 ст.156 КК України у зв'язку з тим, що розбещення своєї
дитини він скоїв насправді лише у 2000 році, коли кримінальний закон не
встановлював відповідальності за розбещення батьком своєї малолітньої дитини, а
ч.1 ст.156 КК України (2001р.) пом'якшує відповідальність порівняно зі ст.121
КК України (1960р.).

Кримінальна справа відносно ОСОБА_2 за ч.2 ст.156 КК України про
обвинувачення його у розбещенні своєї малолітньої дочки в кінці літа 2003 року
була порушена у листопаді 2003 року і протягом досудового слідства ОСОБА_2
повністю визнавав себе винним. Це обвинувачення підтверджене вироком суду, який
набрав законної сили, і на підставі встановлених судом фактичних обставин
справи діяння ОСОБА_2 вірно кваліфіковані за ч.2 ст.156 КК України (2001р.).

Сумніви захисту щодо правдивості показань малолітнього свідка ОСОБА_3
спростовані в судовому засіданні поясненнями експертів стосовно особливостей
дитячого інтелекту та індивідуальних характеристик малолітньої ОСОБА_3.
Показання щодо обставин даної справи надали також члени сім'ї потерпілої. Малолітня потерпіла допитувалася в присутності своєї матері та
педагога.

Доводів про істотні порушення кримінально-процесуального закону у скарзі не
наведено.

Колегія суддів не вбачає підстав для внесення кримінальної справи відносно
ОСОБА_2 у касаційний розгляд з метою скасування судових рішень щодо нього з
мотивів, наведених у касаційній скарзі його захисника.

Керуючись ст.394 КПК України,

у х в а л и л а :

відмовити в задоволенні касаційної скарги захисника ОСОБА_1.

судді:

Синявський О.Г.
Філатов В.М.
Глос Л.Ф.