АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2013 року колегія суддів судової
палати з розгляду кримінальних справ
Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого: судді Полтавцевої
Г.А.,

суддів: Корнієнко
Т.Ю., Новова С.О.,

за участі прокурора Тертичного
О.А.,

засудженого ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду
кримінальну справу за апеляцією
засудженого ОСОБА_1 на постанову
Солом'янського районного суду м. Києва
від 21 жовтня 2013 року,-

ВСТАНОВИЛА:

Постановою Солом'янського районного
суду м. Києва від 21 жовтня 2013 року
апеляцію ОСОБА_1 на вирок
Солом'янського районного суду м. Києва
від 11 вересня 2013 року, відповідно до
якого ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні
злочину, передбаченого ч. 1 ст. 172 КК
України та засуджено до покарання у
виді позбавлення права обіймати
посади, пов'язані з
організайно-розпорядчими функціями
строком на 2 роки, визнано такою, що не
підлягає розгляду.

Обґрунтовуючи прийняте рішення, суд
першої інстанції мотивував це тим, що
постановою від 30 вересня 2013 року
апеляцію ОСОБА_1 на вирок суду від 11
вересня 2013 року було залишено без руху
у зв'язку з тим, що вона не відповідала
вимогам ст. 350 КПК України (1960 року).

На виконання постанови суду від 30
вересня 2013 року ОСОБА_1 подана апеляція
в новій редакції, але місцевий суд
прийшов до висновку, що вона також не
відповідає вимога ст. 350 КПК України (1960
року), оскільки у резолютивній частині
поданої апеляції ОСОБА_1 не зазначено,
який саме новий вирок він просить
постановити і цього не можливо
встановити із тексту апеляції.

Не погоджуючись із постановою
Солом'янського районного суду м. Києва
від 21 жовтня 2013 року, засуджений
просить зазначену постанову
скасувати, визнати його апеляцію такою,
що підлягає розгляду та повернути
справу до суду першої інстанції для
виконання вимог ст. 351 КПК України (1960
року).

При цьому зазначає, що вимоги ст. 350 КПК
України (1960 року) не містять чіткого
формулювання прохальної частини
апеляції, а тому останній вважає, що
його апеляція у повній мірі відповідає
вимогам ст. 350 КПК України (1960 року), а її
резолютивна частина узгоджується з
положеннями п. 2 ч. 1 ст. 366 КПК України (1960
року).

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення ОСОБА_1 на підтримку поданої
апеляції; прокурора, який заперечував
проти задоволення апеляції
засудженого та просив постанову
районного суду залишити без змін;
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляції, колегія суддів вважає, що
апеляція засудженого ОСОБА_1 не
підлягає задоволенню за наступних
підстав.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 352 КПК
України (1960 року), апеляція визнається
такою, що не підлягає розгляду, якщо
особа, яка подала апеляцію, що не
відповідає вимогам ст. 350 цього ж
Кодексу, у визначений судом строк не
виконає вимог, зазначених у постанові
про залишення апеляції без руху.

Перевіркою матеріалів кримінальної
справи стосовно ОСОБА_1 встановлено, що
підставою для прийняття рішення про
визнання апеляції ОСОБА_1 такою, що не
підлягає розгляду стало невиконання
останнім вимог постанови суду від 30
вересня 2013 року.

Зокрема, в супереч доводам апеляції
засудженого ОСОБА_1 з приводу
узгодження резолютивної частини його
апеляції з положення п. 2 ч. 1 ст. 366 КПК
України (1960 року) встановлено, що у
відповідності до вимог ч. 1 ст. 350 КПК
України (1960 року) в апеляції, поряд з
іншими даними, повинні бути зазначені
вказівка на те, в чому полягає
незаконність вироку та доводи на її
обґрунтування, а також прохання особи,
яка подає апеляцію, яке б відповідало
вимогам закону, зокрема вимогам ст. 366
КПК України (1960 року), яка визначає
повноваження апеляційного суду щодо
рішень, які переглядаються в
апеляційному порядку.

Дані вимоги
кримінально-процесуального закону
ОСОБА_1 при усуненні недоліків апеляції
дотримані не були.

Так, в прохальній частині апеляції від
15 жовтня 2013 року ОСОБА_1 просить
обвинувальний вирок Солом'янського
районного суду м. Києва від 11
вересня 2013 року скасувати та
постановити новий вирок.

Зазначене прохання особи, яка подає
апеляцію, не відповідає нормі
кримінально-процесуального закону, яка
визначає повноваження апеляційного
суду щодо прийняття рішень за
результатами розгляду апеляцій на
рішення, зазначені у ч. 1 ст. 347 КПК
України (1960 року) з огляду на наступне.

Так, апеляційний суд може скасувати
вирок суду першої інстанції та
постановити свій вирок лише у випадках,
які прямо передбачені ч. 1 ст. 378 КПК
України (1960 року).

Крім цього, згідно вимог ст. 376 КПК
України (1960 року) у разі встановлення
обставин, передбачених статтями 6, 7, 7-1,
7-2, 8, 9, 10, 11-1 цього Кодексу, апеляційний
суд скасовує обвинувальний вирок та
закриває справу.

Таким чином, прохання засудженого
ОСОБА_1 про скасування обвинувального
вироку та постановлення нового не
відповідає вимогам ст. 366 КПК України
(1960 року), яка визначає повноваження
апеляційного суду щодо рішень, які
переглядаються в апеляційному порядку.

За таких обставин колегія суддів не
вбачає об'єктивних підстав для
скасування постанови Солом'янського
районного суду м. Києва від 21 жовтня 2013
року про визнання апеляції засудженого
ОСОБА_1 такою, що не підлягає розгляду.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 365, 366, 377 КПК України (1960 року) та п.
11 Перехідних положень КПК України,
колегія суддів Апеляційного суду м.
Києва, -

УХВАЛИЛА:

Постанову Солом'янського районного
суду м. Києва від 21 жовтня 2013 року, якою
апеляцію засудженого ОСОБА_1 визнано
такою, що не підлягає розгляду,
залишити без змін, а його апеляцію - без
задоволення.

Судді:

ПолтавцеваГ.А. Корнієнко
Т.Ю. НововС.О.

Справа № 11/796/2116/2013

Категорія: ч. 1 ст. 172 КК України

Головуючий у 1-й інстанції - суддя
Педенко А.М.

Доповідач - суддя Полтавцева Г.А.