Справа №480/646/14-к 10.08.2015 10.08.2015 10.08.2015
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 серпня 2015 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретарів ОСОБА_4 , ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, зареєстрованого в ЄРДР за № 0001448, за апеляційними скаргами обвинуваченої ОСОБА_6 , захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченої, та прокурора прокуратури Миколаївського району Миколаївської області ОСОБА_9 на вирок Миколаївського районного суду Миколаївської області від 2 лютого 2015 року, відносно

ОСОБА_6 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. К.Слобідка, Волочинського району, Хмельницької області, мешканки АДРЕСА_1 ,
за обвинуваченням за ч. 1 ст. 122 КК України.

Учасники судового провадження:
прокурори ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,
ОСОБА_12
обвинувачена ОСОБА_6 ,

захисники ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
потерпіла ОСОБА_13
представник потерпілої ОСОБА_14
встановив:
Короткий зміст вимог апеляційних скарг.
В апеляційних скаргах обвинувачена ОСОБА_6 та захисники ОСОБА_8 , ОСОБА_7 просять вирок суду скасувати та закрити кримінальне провадження за відсутністю події кримінального правопорушення.

Прокурор, не оскаржуючи висновків суду щодо доведеності вини та кваліфікацію дій обвинуваченої, просить скасувати вирок суду в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання у вигляді 3 років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік.

На підставі ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_6 обов`язки: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції; повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи; періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчій інспекції.

Короткий зміст вироку.
Вироком суду ОСОБА_6 визнано винною у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України та призначено покарання у вигляді 1 року позбавлення волі.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік.
На підставі ст. 76 КК України на ОСОБА_6 покладено обов`язки: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця свого проживання.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_6 на користь потерпілої ОСОБА_13 309,29 грн. на відшкодування витрат на лікування, 2750 грн. на відшкодування витрат правової допомоги та 5000 грн. на відшкодування моральної шкоди.
Узагальнені доводи апеляційних скарг.
В апеляційних скаргах обвинувачена ОСОБА_6 та захисник ОСОБА_8 посилаються на порушення судом вимог кримінально-процесуального закону та неповноту судового розгляду; вважають, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

Так, зазначають, що у вироку суд послався на висновок судово-медичного експерта № 1810 від 4 листопада 2013 року, який, на думку суду, спростовує покази обвинуваченої та свідків. Проте, на думку апелянтів, надана судом оцінка не ґрунтується на вимогах ст. 94 КПК України, оскільки висновок судово-медичного експерта ґрунтується на консультативному висновку нейрохірурга та безпосередньому огляді потерпілої експертом. Проте, жодних медичних документів в розпорядження експерта не надавалося. Також, зауважують, що в матеріалах кримінального провадження не міститься ні консультативного висновку ЛМШД від 1 листопада 2013 року, ні рентгенограм, на яких виявлено перелом ребра та щелепи та жодних документів про звернення потерпілої до лікарні, а тому зазначені докази не досліджувалися судом.

Крім того, не погоджуються з висновками суду, що покази потерпілої та свідків ОСОБА_15 узгоджуються між собою та з висновком судово-медичної експертизи. Також зауважують, що судом не надано належної оцінки неприязних стосунків збоку потерпілої та свідка ОСОБА_15 по відношенню до обвинуваченої, що обумовлює причини для оговору останньої.

На обґрунтування апеляційної скарги захисник ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_6 послався на незаконність та необґрунтованість вироку суду.

Так, вважає, що судом 1-ої інстанції незаконно були не прийняті до уваги покази свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_17 . Відкидаючи покази свідка ОСОБА_18 , суд не зазначив чим саме не узгоджуються її покази з іншими доказами.

Також апелянт посилається на покази свідків ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , про те, що город обвинуваченої був не паханий та грудок не було. На його думку, зазначені покази спростовують пояснення потерпілої щодо обставин заподіяння їй тілесних ушкоджень.

Вважає, що ставить під сумнів присутність на місці події та достовірність показів свідка ОСОБА_15 , оскільки як сама потерпіла, так і обвинувачена та свідки пояснили, що в той день свідка ОСОБА_15 не бачили взагалі.

Крім того зазначає, що на розпорядження експерта для надання висновку не надавалися фото з місця події, які б надали йому уяву про наявність на городах обвинуваченої та потерпілої металевої сітки, та відомості про відстань, з якої кидались грудки в потерпілу. Вважає висновок експерта не правильним та стверджує, що судом незаконно було відмовлено у клопотанні про проведення повторної експертизи.

Прокурором подана апеляційна скарга, в якій він, не оскаржуючи висновки суду про доведеність вини та кваліфікацію дій обвинуваченого, вважає, що призначене обвинуваченій покарання не відповідає вимогам ст. 65 КК України та Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 № 3 "Про практику призначення судами кримінальне покарання".

Стверджує, що при призначенні покарання обвинуваченій, суд не врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і особу ОСОБА_6 , не визнання та не відшкодування нею цивільного позову потерпілою, та вчинення обвинуваченою злочину щодо особи похилого віку.

На думку апелянта, вказане свідчить про те, що призначене судом покарання є недостатнім для виправлення обвинуваченої і для попередження нових злочинів.

Обставини встановлені судом першої інстанції.
Згідно вироку суду, 31 жовтня 2013 року близько 13.00 години, ОСОБА_13 та ОСОБА_6 знаходились на земельних ділянках, які розташовані на території їх домоволодінь за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 відповідно, де працювали по господарству. Вищевказані земельні ділянки розташовані одна біля одної та розділені між собою огорожею. В цей час на ґрунті тривалих неприязних відносин, між ОСОБА_6 та ОСОБА_13 виникла сварка. В ході якої у ОСОБА_6 виник умисел на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_13 . Реалізуючи задумане, ОСОБА_6 підійшла до огорожі, яка розділяє території земельних ділянок та, піднявши кілька грудок землі, почала кидатися ними в бік ОСОБА_13 . В результаті чого, одна з грудок землі потрапила ОСОБА_13 в область обличчя з правої сторони, від чого остання впала на землю, а ОСОБА_6 продовжила кидати грудками в лежачу на землі потерпілу, а саме в область спини з правої сторони, чим спричинила ОСОБА_13 тілесні ушкодження.

Згідно висновку експерта № 1810 від 4 листопада 2013 року у ОСОБА_13 виявлені тілесні ушкодження у вигляді забиття головного мозку 1-го ступеня, перелому 8-го ребра справа, синця в області правої половини грудної клітини, забиттям м`яких тканин з синцем в області обличчя, які утворилися від дії тупих твердих предметів, якими могли бути грудки засохлої землі, можливо в строк та при обставинах, вказаних освідуваною.

За ступенем тяжкості дані тілесні ушкодження відносяться до категорії середньої ступені тяжкості, за ознакою тривалості розладу здоров`я. Утворення вищевказаних тілесних ушкоджень при падінні з висоти зросту з положення стоячи на площину виключається.

Дії ОСОБА_6 судом кваліфіковані за ч.1 ст.122 КК України, як умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечними для життя і не потягли за собою наслідків, передбачених у ст. 121 КК України, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я.
Визнаючи ОСОБА_6 винною, суд послався на показання потерпілої ОСОБА_13 , свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_18 , експерта ОСОБА_20 , допитаного в судовому засіданні, заяву потерпілої ОСОБА_13 , протокол проведення слідчого експерименту від 10 квітня 2014 року, висновок судово-медичної експертизи № 1810 від 4 листопада 2014 року. Проте суд не прийняв до уваги покази свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_17 пославшись на те, що вони є родичами обвинуваченої та є зацікавленими особами, та свідка ОСОБА_18 , оскільки її покази спростовуються дослідженими в судовому засіданні доказами.
Призначаючи ОСОБА_6 міру покарання, суд врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого злочину, обставини справи та особу винної, яка характеризується негативно, як особа, скандальна по відношенню до сусідів, членами кооперативу "Співдружність" характеризується позитивно, раніше не судима, проте притягувалася до кримінальної відповідальності і відповідно до постанови Миколаївського районного суду Миколаївської області від 9 вересня 2010 року звільнення від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України у зв`язку з примиренням з потерпілим, винною себе не визнали, є пенсіонеркою. Обставин, що пом`якшує покарання та обтяжують покарання, судом не встановлено. Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку про недоцільність відбування покарання в виді позбавлення волі та можливість виправлення обвинуваченої без відбування покарання та прийняв рішення про її звільнення від призначеного покарання з випробуванням.

Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.
Заслухавши доповідь судді, обвинувачену ОСОБА_6 , її захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 на підтримку своїх апеляційних скарг, прокурора який просив вирок суду скасувати, постановити новий вирок з призначенням більш суворого покарання, потерпілу ОСОБА_13 та її представника ОСОБА_21 , які просили залишити вирок суду без зміни, вивчивши матеріали кримінального провадження, повторно дослідивши обставини справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 122 КК України , за обставин встановлених судом, відповідають фактичним обставинам справи і підтверджуються доказами, дослідженими в судовому засіданні та викладеними у вироку.

Суд обґрунтовано на підтвердження вини обвинуваченої послався у вироку на показання потерпілої ОСОБА_13 , яка в судовому засіданні пояснила, що 31 жовтня 2013 року між нею та обвинуваченою виник конфлікт в процесі якого ОСОБА_22 кидала в неї грудками землі. Від ударів вона впала на землю та отримала середньої тяжкості тілесні ушкодження в зв`язку з чим проходила лікування в медичному закладі.

Показання потерпілої щодо нанесення їй тілесних ушкоджень обвинуваченою підтверджуються також показаннями свідка ОСОБА_15 , який в судовому засіданні показав, що 31 жовтня 2013 року він бачив, як ОСОБА_6 кидала в бік потерпілої грудки землі . Від отриманих ударів ОСОБА_13 впала на землю, а обвинувачена продовжувала кидати в неї грудками.

Доводи сторони захисту щодо необ`єктивності показань свідка ОСОБА_15 , з тих підстав, що потерпіла не бачила вказаного свідка, є необґрунтованими.

Так, потерпіла ОСОБА_13 показала, що після отримання першого удару грудкою в обличчя вона впала на землю та втратила свідомість. Крім того, зазначений свідок показав, що він вийшов на город, де відбувався конфлікт між обвинуваченою та потерпілою, почувши крики та їх голоси, тобто не з самого початку конфлікту. Тому учасники конфлікту могли не бачити його, що не перешкоджало ОСОБА_15 бути очевидцем вказаних подій.

Крім того, показання потерпілої ОСОБА_13 щодо обставин отримання нею тілесних ушкоджень та показання свідка ОСОБА_15 , що саме ОСОБА_6 наносила удари грудками в область обличчя та тулуба потерпілої, об`єктивно підтверджуються висновком судово-медичної експертизи № 1810 від 4 листопада 2013 року, згідно якого у ОСОБА_13 виявлені тілесні ушкодження у вигляді забиття головного мозку 1-го ступеня, перелому 8-го ребра справа, синця в області правої половини грудної клітини, забиття м`яких тканин з синцем в області обличчя, які утворилися від дії тупих твердих предметів, якими могли бути грудки засохлої землі, можливо в строк та при обставинах, вказаних освідуваною.

За ступенем тяжкості дані тілесні ушкодження відносяться до категорії середньої ступені тяжкості, за ознакою тривалості розладу здоров`я. Утворення вищевказаних тілесних ушкоджень при падінні з висоти зросту з положення стоячи на площину виключається.

Експертиза була проведена відповідно до вимог ст. 242 КПК України за зверненням сторони кримінального провадження ( слідчого).

Висновок експерта відповідає вимогам ст. ст. 101, 102 КПК України. У висновку зазначено коли, де ким та на якій підставі була проведена експертиза, місце і час проведення експертизи. Експертом була оглянута потерпіла ОСОБА_13 та медичні документи, а саме консультативний висновок нейрохірурга ЛШМД, Р-грама правої половини грудної клітини, консультативний висновок невролога, і на підставі об`єктивних даних, отриманих під час огляду потерпілої та наданих йому медичних документів, експертом дана обґрунтована відповідь на кожне поставлене питання.

Експерт попереджений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків, висновок підписаний експертом.

Тому доводи сторони захисту та обвинуваченої про те, що експертом не досліджувались медичні документи, а тому з цих підстав висновок експерта, на думку апелянтів, є нелегітимним не відповідають дійсності є надуманими та необґрунтованими.

Допитаний в судовому засіданні суду першої інстанції експерт ОСОБА_20 підтвердив висновок та спростував версію обвинуваченої , щодо отримання потерпілою тілесних ушкоджень в результаті падіння з висоти власного зросту, пояснив, що утворення виявлених у потерпілої тілесних ушкоджень при падінні з висоти зросту з положення стоячи на площину, як вказують обвинувачена ОСОБА_6 , свідки ОСОБА_16 та ОСОБА_17 виключається.

Суд обґрунтовано не прийняв до уваги показання вказаних свідків, оскільки, вони є близькими родичами обвинуваченої, а тому зацікавлені в результаті розгляду даного кримінального провадження, крім того їх показання щодо можливості отримання потерпілою тілесних ушкоджень при падінні спростовуються висновком судово-медичної експертизи та показаннями експерта ОСОБА_20 .

Також є безпідставними доводи сторони захисту про те, що суд не дав належної оцінки показанням свідка ОСОБА_19 . Суд у вироку навів покази вказаного свідка, дав їм належну оцінку. ОСОБА_19 в судовому засіданні пояснила, що в цей день бачила у ОСОБА_6 на обличчі кров, зазначила що грудок на городі у обвинуваченої не було, між тим вона не була очевидцем конфлікту, а тому показання свідка ОСОБА_19 аж ні як не спростовують наведені у вироку докази на підтвердження вини обвинуваченої, а саме покази потерпілої, свідка ОСОБА_15 , висновок експерта.

Всі докази, надані стороною обвинувачення та досліджені судом отриманні в порядку визначеному кримінальним процесуальним законом, а тому судом вірно визнані достовірними, належними та допустимими, відповідно до вимог ст. 85 та ст. 86 КПК України.
Таким чином, суд на підставі досліджених доказів, в їх сукупності, дійшов правильного висновку щодо доведеності винності ОСОБА_6 і обґрунтовано кваліфікував її дії за ч.1 ст. 122 КК України.
Порушень вимог кримінального процесуального закону, що ставлять під сумнів доведеність винності ОСОБА_6 у зазначеному у вироку обсязі злочинних дій, не встановлено. Рішення судом постановлено відповідно вимогам ст. 370 КПК України є законним, обґрунтованим та вмотивованим, а тому доводи сторони захисту та обвинуваченої, щодо неповноти та неправильності судового розгляду є безпідставними.
Посилання прокурора в апеляційній скарзі на незаконність вироку щодо ОСОБА_6 з мотивів невідповідності призначеного їй покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченої внаслідок м`якості, є необґрунтованими, зважаючи на наступне.

Відповідно до ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для виправлення та попередження нових злочинів, а згідно ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Згідно п. 2 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 року зі змінами та доповненнями, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК України суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (частини статті), що передбачає відповідальність за вчинений злочин, але із врахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу, судам належить обговорювати питання про призначення менш суворого покарання особам, які вперше вчинили злочини, які щиро покаялися у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Зазначені вимоги судом першої інстанції було дотримано.

Призначаючи ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції, у відповідності до вимог ст.ст.65-67 КК України, врахував тяжкість вчиненого обвинуваченою кримінального правопорушення, яке у відповідності до положень ст.12 КК України, відноситься до категорії злочинів середньої тяжкості.

Окрім цього, суд вірно взяв до уваги та послався у вироку на характер злочину, обставини його вчинення, дані про особу обвинуваченої, яка раніше не судима, характеризується задовільно, є пенсіонеркою, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання судом не встановлено.

Врахувавши всі обставини та дані про особу обвинуваченої, в тому числі й ті на які посилається апелянт, суд призначив ОСОБА_6 покарання в межах санкції ч.1 ст.122 КК України у виді позбавлення волі на 1 рік.

Виходячи із принципів необхідності і достатності покарання, а також, що обвинувачена притягується до кримінальної відповідальності вперше, суд дійшов правильного висновку, що призначене покарання в такому розмірі є достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нею нових злочинів.

Врахувавши вищезазначені обставини та особу обвинуваченої, суд обґрунтовано, відповідно до вимог ст. 75 КК України, звільнив ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, з покладенням на неї обов`язків, передбачених п.п. 2, 3 ст. 76 КК України.

Рішення суду належним чином мотивоване, не суперечать вимогам кримінального закону і відповідає меті покарання.

Апеляційний суд вважає таке покарання справедливим, а тому не вбачає підстав для призначення більш суворого.

З огляду на викладене, доводи апелянта про те, що при призначені покарання суд формально врахував характер суспільної небезпеки та ступінь тяжкості вчиненого злочину, не відповідають дійсності.

Таким чином, підстав для задоволення вимог, зазначених в апеляційній скарзі прокурора, не має.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 532 КПК України, суд,-
постановив:
Апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_6 та її захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , прокурора прокуратури Миколаївського району Миколаївської області ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Миколаївського районного суду Миколаївської області від 2 лютого 2015 року відносно ОСОБА_6 залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення. Ухвала може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судом апеляційної інстанції.

Головуючий
Судді