ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ
СПРАВ
Ухвала

іменем україни

Колегія суддів судової палати у
кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Слинька С.С.,

суддів
Вільгушинського М.Й., Колесниченка В.М.,

за участю прокурора Вергізової Л.А.,

розглянула у судовому засіданні у м.
Києві 14 серпня 2014 року кримінальну
справу за касаційними скаргами
прокурора, який брав участь у розгляді
справи судом апеляційної інстанції,
засудженого ОСОБА_1, захисника ОСОБА_2 в
інтересах засудженого на вирок
Орджонікідзевського районного суду
м. Харкова від 24 травня 2013 року та
вирок Апеляційного суду Полтавської
області від 22 квітня 2014 року щодо
ОСОБА_1

Вироком місцевого суду

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

громадянина України,

раніше не судимого,

засуджено за ч. 3 ст. 368 КК України (у
редакції Закону від 07 квітня 2011 року) до
покарання у виді позбавлення волі на
строк 5 років з позбавленням права
обіймати певні посади або займатися
певною діяльністю, на строк 3 роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_1
звільнено від відбування призначеного
основного покарання з випробуванням із
іспитовим строком тривалістю 3 роки та
покладенням на нього обов'язків,
визначених п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 76 КК України.

Виправдано ОСОБА_1 за епізодом
отримання хабара у сумі 6 000 грн. від
ОСОБА_3 за ч. 3 ст. 368 КК України (у
редакції Закону від 07 квітня 2011 року) у
зв'язку з відсутністю в його діях
складу злочину.

Апеляційний суд Полтавської області,
задовольнивши апеляцію прокурора,
вирок місцевого суду в частині
призначення покарання скасував та
виніс свій вирок від 22 квітня 2014 року,
яким призначив ОСОБА_1 покарання за ч. 3
ст. 368 КК України (у редакції Закону від
07 квітня 2011 року) у виді позбавлення
волі на строк 5 років із позбавленням
права обіймати посади в державних,
судових та правоохоронних органах на
строк 3 роки, та з конфіскацією всього
належного йому майна. В іншій частині
вирок місцевого суду залишено без
зміни.

Згідно судових рішень ОСОБА_1 визнано
винуватим та засуджено за одержання
хабара службовою особою, яка займає
відповідальне становище за таких
обставин.

ОСОБА_1, обіймаючи посаду судді
Вовчанського районного суду
Харківської області безстроково
згідно з Постановою Верховної Ради
України від 5 липня 2001 року, тобто
будучи службовою особою, яка займає
відповідальне становище, отримавши на
розгляд позовну заяву ОСОБА_4 від 10
лютого 2012 року про стягнення з ОСОБА_5
боргу за договором позики в сумі 58900
грн., виявив відсутність документів на
підтвердження сплати судового збору,
про що повідомив позивача та домовився
із ним про зустріч 13 лютого 2012 року у
приміщенні Вовчанського районного
суду Харківської області, за адресою:
місто Вовчанськ, вул. Кірова, 2.

У ході розмови ОСОБА_1 повідомив
останньому про необхідність сплати
судового збору та реалізуючи умисел,
спрямований на одержання хабара з
використанням наданих повноважень,
указав на те, що він за грошову
винагороду винесе судове рішення про
задоволення позову ОСОБА_4 та домовився
про суму винагороди у розмірі 10 000 грн.,
висунувши умову про передачу першої
частини хабара у розмірі 3000 гривень 14
лютого 2012 року.

14 лютого 2012 року приблизно о 11 год. 15 хв.
ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_4 у своєму
службовому кабінеті за вищевказаною
адресою частину обумовленої суми
хабара у розмірі 3000 грн.

У подальшому 20 лютого 2012 року приблизно
о 10 год. 40 хв. ОСОБА_4 прибув до
приміщення суду на судове засідання з
розгляду цивільної справи за його
позовом, за результатами чого суддею
Божком В.М. було прийнято та оголошено
судове рішення про задоволення
позовних вимог ОСОБА_4 Цього ж дня
приблизно об 11 год. 15 хв., ОСОБА_1 отримав
від ОСОБА_4 у своєму службовому
кабінеті другу частину обумовленої
суми хабара у розмірі 7000 грн.

Крім того, як убачається з матеріалів
справи, органами досудового слідства
ОСОБА_1 обвинувачувався в отриманні 06
грудня 2011 року хабара від ОСОБА_3 у
розмірі 6000 грн. за наступних обставин.

Діючи за проханням ОСОБА_6, ОСОБА_3
підготував позовну заяву про визнання
права власності на належний ОСОБА_6
будинок по АДРЕСА_1 загальною
площею 107,9 кв. м., переобладнаний
останнім без відповідного погодження,
та звернувся для отримання
консультації з цього приводу до судді
Вовчанського районного суду
Харківської області ОСОБА_1

У ході розмови, що відбулася у
листопаді-грудні 2011 року, ОСОБА_1
висунув ОСОБА_3 вимогу про передачу
йому хабара в сумі 6000 грн. за винесення
судового рішення на користь ОСОБА_6

06 грудня 2011 року приблизно о 14 год. 20 хв.,
перебуваючи у службовому кабінеті
судді за адресою: Харківська область, м.
Вовчанськ, вул. Кірова, 2, ОСОБА_1,
будучи службовою особою, що займає
відповідальне становище, отримав від
ОСОБА_3 хабар у сумі 6000 грн. за винесення
судового рішення та позовну заяву з
додатками для реєстрації у
Вовчанському районному суді
Харківської області. Після реєстрації
матеріали справи за позовом ОСОБА_6
були передані на розгляд судді Божку
В.М. та, у подальшому, 25 січня 2012 року у
справі винесено рішення про
задоволення позовних вимог у повному
обсязі.

У касаційних скаргах:

- прокурор зазначає про те, що рішення
суду апеляційної інстанції про
правильність висновків місцевого суду
в частині виправдання ОСОБА_1 у
вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст.
368 КК України за епізодом щодо ОСОБА_3
ухвалено з істотним порушенням вимог
кримінально-процесуального закону,
оскільки доводи апеляції прокурора
належним чином не перевірені. Вважає,
що вирок суду постановлений із
порушенням вимог ч. 3 ст. 378 КПК України
1960 року, оскільки у резолютивній
частині вироку не указано про те, яким
чином вирішені апеляційні скарги, та
зазначає про неправильне призначення
додаткового покарання. Посилається на
невідповідність призначеного
покарання тяжкості злочину та даним
про особу засудженого внаслідок
м'якості, зазначаючи про неправильне
встановлення обставин, що його
пом'якшують, недостатнього врахування
ступеня тяжкості злочину та даних про
особу засудженого.

У запереченнях на касаційну скаргу
засуджений ОСОБА_1 зазначає про
необґрунтованість доводів касаційної
скарги прокурора.

- засуджений ОСОБА_1 порушує питання про
скасування судових рішень щодо нього
за епізодом отримання хабара від
ОСОБА_4 та направлення справи на нове
розслідування. Указує про істотні
порушення вимог
кримінально-процесуального закону, що,
на його думку, полягали у врахуванні
судами доказів, отриманих з порушенням
вимог законодавства про
оперативно-розшукову діяльність.
Зазначає, що ОСОБА_4 не був
уповноважений на здійснення
оперативно-розшукових заходів. Вважає,
що апеляційний суд на вказані
порушення уваги не звернув та порушив
вимоги ст. 362 КПК України 1960 року щодо
фіксації судового слідства технічними
засобами, а також поклав в основу
вироку докази, що не були предметом
його безпосереднього дослідження.
Також указує про невідповідність
призначеного йому покарання тяжкості
злочину та даним про його особу
внаслідок суворості. За змістом скарги
також посилається на однобічність та
неповноту досудового та судового
слідства, невідповідність висновків
суду фактичним обставинам справи.

У доповненнях до касаційної скарги
засуджений ОСОБА_1 зазначає про
нез'ясування судом підстав для
заведення 23 вересня 2011 року
оперативно-розшукової справи щодо
нього та відсутність належної
перевірки законності проведення
оперативно-розшукових заходів.

Захисник ОСОБА_7, діючи в інтересах
ОСОБА_1, у доповненні до касаційної
скарги засудженого, наводить доводи
щодо істотних порушень вимог
кримінально-процесуального закону,
аналогічні доводам, викладеним у
доповненнях до касаційної скарги
ОСОБА_1 та зазначає про невідповідність
призначеного засудженому покарання
тяжкості злочинів та даним про його
особу, вважаючи безпідставним висновки
апеляційного суду про відсутність
відстав для застосування вимог ст. 75 КК
України.

- захисник ОСОБА_8 в інтересах
засудженого ОСОБА_1 зазначає про
істотне порушення вимог
кримінально-процесуального закону,
посилається на неналежну перевірку
доводів захисту про наявність
провокації злочину з боку ОСОБА_4,
недопустимість доказів, отриманих
ОСОБА_4 як неуповноваженою особою на
участь у оперативно-розшуковій
діяльності. Зазначає про те, що окремі
слідчі дії були проведені без участі
понятих, участь яких була обов'язковою
відповідно. Посилається на
безпідставне заведення
оперативно-розшукової справи щодо
ОСОБА_1, та відсутність підстав для
надання Апеляційним судом м. Києва
дозволу на проведення
оперативно-розшукових заходів.
Зазначає, що явка з повиною була
написана внаслідок психологічного
тиску. За змістом скарги також зазначає
про однобічність та неповноту
досудового та судового слідства,
невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи.
Посилається на невідповідність
призначеного ОСОБА_1 покарання
тяжкості злочину та даним про особу
засудженого внаслідок суворості.

Заслухавши доповідь судді, думку
прокурора, який підтримав касаційну
скаргу прокурора та зазначив про
необґрунтованість доводів касаційних
скарг засудженого та захисника,
перевіривши матеріали справи та
обговоривши доводи, викладені у
скаргах, колегія суддів дійшла
наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 398 КПК України 1960
року підставами для скасування або
зміни судових рішень судом касаційної
інстанції є лише істотне порушення
вимог кримінально-процесуального
закону, неправильне застосування
кримінального закону та
невідповідність призначеного
покарання тяжкості злочину і особі
засудженого.

Як убачається із змісту касаційних
скарг засудженого ОСОБА_1 з
доповненнями та його захисника ОСОБА_8,
вони, з-поміж іншого, фактично
посилаються на однобічність і
неповноту досудового та судового
слідства, а також на невідповідність
висновків суду фактичним обставинам
справи та наявним у справі доказам,
визначення яких дано у статтях 368 та 369
КПК України 1960 року, тоді як перевірка
цих обставин до повноважень
касаційного суду законом не віднесена.
Отже, касаційний суд при касаційному
розгляді виходить із обставин справи,
встановлених судом.

При перевірці матеріалів справи
касаційним судом установлено, що свої
висновки про доведеність винуватості
ОСОБА_1 у вчиненні злочину,
передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України (в
редакції Закону від 07 квітня 2011
року) за епізодом щодо отримання хабара
від ОСОБА_4 та кваліфікації його дій за
даною нормою кримінального закону
судом зроблено на підставі доказів,
досліджених та оцінених у сукупності
із дотриманням вимог
кримінально-процесуального
законодавства, у тому числі з точки
зору їх належності, допустимості та
достатності для вирішення питань,
визначених ст. 324 КПК України 1960 року,
про що у судовому рішенні наведено
докладні мотиви. Висновки місцевого
суду, у тому числі щодо оцінки доказів,
належним чином обґрунтовані,
мотивувальна частина вироку за змістом
відповідає вимогам ст. 334 КПК України 1960
року.

Так, в основу вироку місцевого суду за
цим епізодом обґрунтовано покладено
дані, встановлені із показань ОСОБА_4,
який детально указував про обставини
отримання ОСОБА_1 14 лютого 2012 року від
нього грошових коштів у сумі 3000 грн. та
20 лютого 2012 року - 7000 грн. у якості
хабара за прийняття рішення по
цивільній справі на його користь;
ОСОБА_5 який зазначив, що брав участь
при розгляді цивільної справи за
позовом ОСОБА_4 як відповідач, свідків
ОСОБА_9 та ОСОБА_10, які виступали
понятими при помітці грошових коштів
на суму 7000 грн., а згодом були
присутніми при вилученні грошових
коштів у службовому кабінеті судді
ОСОБА_1 у ході обшуку. Висновки суду про
доведеність винуватості засудженого
ОСОБА_1 у вчиненні злочину обґрунтовано
також із аналізу зібраних у справі
письмових доказів, у тому числі
протоколу очної ставки між ОСОБА_4 та
ОСОБА_1, протоколів огляду та вручення
грошових коштів, обшуку службового
кабінету судді ОСОБА_1, протоколами за
результатами проведення
оперативно-технічних заходів за
оперативно-розшуковою справою №201101189,
на яких зафіксовано розмову між
засудженим та ОСОБА_4 з приводу
отримання грошових коштів від
останнього, речових доказів, висновку
судово-криміналістичної експертизи.

Порушень процесуального порядку
збирання наведених у вироку доказів за
матеріалами справи не встановлено та
судом правильно вирішено питання про
їх допустимість. Так, докази по справі
зібрані належними суб'єктами,
уповноваженими на їх отримання, при їх
збиранні на досудовому слідстві було
дотримано порядок, визначений
кримінально-процесуальним
законодавством, їх хід та результати
належним чином зафіксовані у
відповідних протоколах.

Як убачається із роз'яснень, що
містяться в п. 3.3. Рішення
Конституційного Суду України у справі
щодо офіційного тлумачення положення
частини третьої статті 62 Конституції
України проведення
оперативно-розшукових заходів повинно
відбуватися виключно з дотриманням
прав і свобод людини і громадянина, у
передбачених законом випадках та у
відповідному процесуальному порядку
особами або підрозділами, які
уповноважені здійснювати
оперативно-розшукову діяльність.
Допущення порушень закону є підставою
визнання зібраних у такий спосіб
доказів недопустимими.

Твердження захисника про отримання
незаконним шляхом відеозаписів розмов
від 14 лютого та 20 лютого 2012 року у ході
здійснення оперативно-розшукових
заходів є необґрунтованими, оскільки
як убачається з матеріалів справи,
указані заходи проведені належними
суб'єктами у порядку, визначеному
Законом України «Про
оперативно-розшукову діяльність».

З урахуванням положень ст. 8
вищевказаного Закону до державної
таємниці відносяться у тому числі
методи і результати
оперативно-розшукової діяльності.
Згідно з ч. 1 ст. 10 вищевказаного Закону,
матеріали оперативно-розшукової
діяльності можуть використовуватися у
тому числі як приводи та підстави для
початку досудового розслідування.

Із матеріалів справи видно, що
оперативно-розшукові заходи за
епізодом одержання хабара від ОСОБА_4
здійснювались оперативними
працівниками ВОТР ГУБОЗ МВС України в
Харківській області в рамках
оперативно-розшукової справи від 23
вересня 2011 року № НОМЕР_1,
уповноваженими на ведення такої
діяльності відповідно до закону. Судом
установлено, що дозвіл на проведення
оперативно-розшукових заходів із
застосуванням технічних засобів було
надано постановою голови Апеляційного
суду м. Києва від 13 січня 2012 року. При
цьому, відповідно до наявної у
матеріалах справи довідки від 16 лютого
2012 року Генеральною прокуратурою
України було перевірено законність
заведення оперативно-розшукової
справи та здійснення
оперативно-розшукових заходів по ній.

Твердження про отримання окремих
доказів внаслідок психологічного
тиску містились також у апеляції
засудженого, та були ретельно
перевірені апеляційним судом й визнані
безпідставними із наведенням
докладних мотивів, з якими
погоджується колегія суддів.

Фіксація судового розгляду у суді
апеляційної інстанції здійснювалась
відповідно вимог ст. 87 КПК України 1960
року.

Доводи, викладені у касаційній скарзі
прокурора, спростовуються матеріалами
справи. Так, суд першої інстанції,
виправдавши ОСОБА_1 за епізодом
одержання хабара від ОСОБА_3 свої
висновки про відсутність у його діях
складу злочину докладно обґрунтував.
При цьому, судом ретельно перевірено
показання як самого ОСОБА_3, так і
результати проведення
оперативно-технічного заходу із
застосуванням відеозапису, на якому не
зафіксовано конкретної домовленості
між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про передачу
грошових коштів. Суд критично оцінив
показання ОСОБА_3, встановивши
суперечності у його свідченнях щодо
обставин передачі коштів та зваживши
на те, що кошти не вилучалися, дійшов
висновку про відсутність даних, які
достовірно підтверджують отримання
ОСОБА_1 від ОСОБА_3 хабара за
винесення судового рішення на користь
ОСОБА_6 Оцінка доказів відповідно до
вимог ст. 67 КПК України 1960 року є
виключною компетенцією суду, що
постановив вирок.

Апеляційний суд, ретельно перевіривши
матеріали справи в частині виправдання
ОСОБА_1 за епізодом щодо ОСОБА_3, дійшов
висновку про безпідставність доводів
апеляції прокурора, у тому числі й тих,
які аналогічні доводам його касаційної
скарги, про правильне встановлення
місцевим судом фактичних обставин
справи за цим епізодом. Свої висновки
суд належним чином мотивував із
наведенням докладних мотивів
прийнятого рішення, з якими
погоджується і колегія суддів.

Із матеріалів справи також убачається,
що при призначенні покарання
засудженому ОСОБА_1 місцевий суд
керувався вимогами статей 50, 65 КК
України та роз'ясненнями, що містяться
у Постанові Пленуму Верховного Суду
України № 7 від 24.10.2003 року «Про
практику призначення судами
кримінального покарання» та повною
мірою врахував ступінь тяжкості
вчиненого злочину, дані про особу
засудженого, відсутність обставин, що
пом'якшують та обтяжують покарання.
Призначене ОСОБА_1 покарання, на думку
колегії суддів, є необхідним та
достатнім для виправлення засудженого
та попередження вчинення нових
злочинів як засудженим, так і іншими
особами. Обставини, наведені у
касаційних скаргах засудженого ОСОБА_1
та його захисника, зокрема, позитивна
характеристика за місцем проживання,
відсутність дисциплінарних стягнень,
наявність на утриманні матері похилого
віку, стан здоров'я, висновків суду в
частині призначення покарання не
спростовують та не свідчать про
можливість виправлення засудженого
без реального відбування покарання.

Твердження прокурора про неправильне
застосування вимог кримінального
закону в частині призначення покарання
у виді конфіскації майна є
непереконливими, а доводи про
відсутність у резолютивній частині
вироку суду апеляційної інстанції
рішення щодо апеляцій не свідчать про
істотне порушення вимог
кримінально-процесуального закону,
оскільки мотивувальна частина вироку
містить детальні висновки за
результатами розгляду апеляцій.

Таким чином, даних, які б свідчили про
неправильне застосування
кримінального закону, що є підставою
для скасування судових рішень,
істотних порушень вимог
кримінально-процесуального закону, які
перешкодили чи могли перешкодити судам
повно та всебічно розглянути справу і
постановити законні та обґрунтовані
судові рішення, та були би безумовними
підставами для їх зміни чи скасування,
колегією суддів не встановлено.

У зв'язку з наведеним, підстав для
задоволення касаційних скарг
прокурора, засудженого ОСОБА_1,
захисника ОСОБА_2 колегія суддів не
вбачає.

На підставі викладеного та керуючись
статтями 394-396 КПК України 1960 року та п.
п. 11, 15 Розділу ХІ «Перехідні положення»
Кримінального процесуального кодексу
України, колегія суддів

у х в а л и л а:

вирок Орджонікідзевського районного
суду м. Харкова від 24 травня 2013 року та
вирок Апеляційного суду Полтавської
області від 22 квітня 2014 року щодо
ОСОБА_1 залишити без зміни, а касаційні
скарги прокурора, який брав участь у
розгляді справи судом апеляційної
інстанції, засудженого ОСОБА_1 та
захисника ОСОБА_2 в інтересах
засудженого - без задоволення.

С у д д і :

С.С. Слинько М.Й. Вільгушинський В.М.
Колесниченко