АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 1-42/2009 Номер провадження 11/786/19/15Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.122 КК України С.Т.
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 лютого 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Полтавської області у складі:

головуючого ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю прокурора ОСОБА_5
захисника ОСОБА_6
потерпілої ОСОБА_7
представника потерпілого ОСОБА_8
засудженого ОСОБА_9
розглянула у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора, який брав участь у розгляді справи в суді першої інстанції, потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_7 , представника потерпілого ОСОБА_8 , засудженого ОСОБА_9 на вирок Київського районного суду м.Полтава від 30 жовтня 2009 року.
Цим вироком

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с.Зозулі Шишацького району Полтавської області, українець, громадянин України, з середньою освітою, проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст.89 КК України не судимий,

засуджений: за ч.1 ст.162 КК України на 1 рік обмеження волі;
за ч.1 ст.122 КК України на 2 роки обмеження волі.
Відповідно до ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом часткового складання покарань визначено остаточне покарання 2 роки 6 місяців обмеження волі.
На підставі ч.5 ст.74, ст.49 КК України ОСОБА_9 звільнений від покарання в зв`язку із закінченням строків давності.
Вирішено цивільні позови. Стягнуто з ОСОБА_9 на користь:
ОСОБА_10 1 тис. грн. у відшкодування витрат на правову допомогу та 3 тис. грн. у відшкодування моральної шкоди, а всього 4 тис. грн.;
ОСОБА_8 1975 грн. у відшкодування матеріальних витрат;
ОСОБА_7 1500 грн. у відшкодування моральної шкоди.
В іншій частині позовні вимоги залишено без розгляду.
Вирішено питання щодо долі речових доказів.

За вироком суду ОСОБА_9 визнаний винним у вчиненні злочинів за наступних обставин.

14 липня 2003 року близько 08.30 год. ОСОБА_9 шляхом пошкодження вхідних дверей незаконно, без згоди власників проник до квартири АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_7 .

Після цього, перебуваючи у вказаній квартирі, ОСОБА_9 умисно наніс ОСОБА_10 удар табуретом по кисті правої руки, чим спричинив потерпілому тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості у вигляді закритого перелому дистального відділу діафізу п`ятої п`ясної кістки правої кисті з вугловою деформацією кістки.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок змінити в частині вирішення цивільних позовів, задовольнивши їх в частині стягнення моральної шкоди із засудженого на користь потерпілих в повному обсязі.

Потерпілий ОСОБА_10 та його представник ОСОБА_8 в своїх апеляційних скаргах просять вирок змінити, збільшивши розмір майнової та моральної шкоди, що підлягає до стягнення із ОСОБА_9 на їх користь, в зв`язку із збільшенням вартості життя та розміру мінімальної заробітної плати.

Потерпіла ОСОБА_7 просить перекваліфікувати дії засудженого ОСОБА_9 з ч.1 на ч.2 ст.122 КК України, оскільки вважає, що, спричиняючи ОСОБА_10 тілесні ушкодження, ОСОБА_9 діяв з метою залякування потерпілого та його родичів або примусу до певних дій. При визначенні міри покарання просить врахувати те, що засудженим вчинено злочин в співучасті зі свідком ОСОБА_11 . Вказала, що судом не досліджено ряд доказів, що мають істотне значення для правильного вирішення справи, не враховано, що тілесні ушкодження спричинено також і батькові потерплого - ОСОБА_8 , та що всі ці дії засуджений вчинив щоб примусити сім`ю ОСОБА_8 не їхати на похорон батька.

Засуджений ОСОБА_9 просить вирок скасувати в зв`язку з відсутністю в його діях події злочинів та постановити виправдувальний вирок. Вказав, що тілесних ушкоджень потерпілому він не наносив, до будинку потерпілої не проникав. Прийшовши до домоволодіння брата, діяв в умовах необхідної оборони та крайньої необхідності, оскільки був зобов`язаний похоронити батька, а ОСОБА_8 чинив йому у цьому перешкоди. Також зазначив, що суд першої інстанції прийняв рішення з обвинувальним ухилом, залишив поза увагою ряд обставин та показань свідків, що мають істотне значення для справи. Крім того, потерпілими у судовому засіданні не було оголошено цивільних позовів, тобто цивільні позови не були предметом розгляду, а тому суд безпідставно стягнув із нього на користь потерпілих моральну та майнову шкоду, яка, до того ж, неправильно вирішена. При цьому вважає, що вирок суду не може повторно переглядатись апеляційним судом, оскільки він вже набрав чинності та виконаний.

Інші учасники судового розгляду вирок не оскаржили.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, прокурора, потерпілу, представника потерпілого, засудженого та його захисника, які підтримали подані ними апеляції з підстав в них зазначених, перевіривши доводи апеляцій та матеріали кримінальної справи, приходить до висновку, що апеляції прокурора, потерпілої та представника потерпілого до задоволення не підлягають, а апеляція засудженого підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Як вбачається із матеріалів справи, винуватість ОСОБА_9 у вчиненні злочинів за наведених у вироку обставин доведена доказами, що були ретельно перевірені у судовому засіданні та отримали належну оцінку.

Так, згідно висновку судово-медичної експертизи №1864 від 11.08.2003 у ОСОБА_10 виявлено тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому дистального відділу діафізу п`ятої п`ясної кістки з вугловою деформацією кістки, садна шкіри надбрівної ділянки, садна шкіри по задній поверхні лівого ліктьового суглобу та по задній поверхні плечового суглобу, припухлості м`яких тканин лівої виличної ділянки. Тілесні ушкодження у вигляді перелому кваліфікуються як ушкодження середнього ступеня тяжкості та могли утворитися від дії тупих предметів, можливо в строк та за обставин, на які вказує підекспертний. (а.с.39-40 т.1)

Відповідно до протоколу огляду місця події від 14.07.2003 у дворі по АДРЕСА_3 двері та короб дверей в домоволодіння мають пошкодження, на підлозі біля дверей маються уламки битого скла, в кімнаті (літня кухня) також маються уламки битого скла та дрібні уламки від дверей, у вікні відсутні 9 стекол. (а.с.10 т.1)

Потерпілі ОСОБА_10 та ОСОБА_7 в судовому засіданні розповіли, що 14.07.2003 близько 08.30 год. ОСОБА_9 з ОСОБА_11 проникли та територію їхнього подвір`я, після чого ОСОБА_9 за допомогою каменя вибив двері до будинку, розбив вікна та поза волею власників проник до закритого приміщення веранди будинку. Там він схопив табурет, наносив ним удари ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , при цьому наніс удар табуретом ОСОБА_10 по правій руці.

Такі показання ОСОБА_10 підтвердив та продемонстрував на місці під час відтворення обстановки та обставин події злочину 21.10.2003, а також потерпілі ОСОБА_10 та ОСОБА_7 підтвердили в ході відтворення обстановки та обставин події злочину 09.11.2007 (а.с.82 .1, а.с. 132-133, 135 т.2)

Згідно додаткового висновку судово-медичної експертизи № 2639 від 23.10.2003 закритий перелом дистального відділу діафіза 5-ої п`ясної кістки у потерпілого ОСОБА_10 міг утворитись за тих обставин, на які вказує підекспертний 21.10.2003 в ході відтворення обстановки та обставин події злочину. (а.а.85-86 т.1)

Допитаний під час досудового слідства свідок ОСОБА_12 показав, що 14.07.2003 близько 8.30 год. він почув, як у сусідів, сім`ї ОСОБА_13 , щось гучно стукнуло, а також почув крики чоловіка та жінки. Потім він з робітниками, що працювали в його квартирі, пішов до сусідів та побачив там незнайомих чоловіка, який, як виявилось потім, був братом господаря будинку ОСОБА_14 , та жінку, які голосно кричали та стукали у двері господарів. Потім двері відчинились і чоловік схватив табурет та почав бити ним ОСОБА_8 та ОСОБА_10 (а.с.29 т.1)

Свідок ОСОБА_15 , мати ОСОБА_7 , яка проживає разом з її сім`єю, допитана слідчим в ході досудового слідства, а також під час судового слідства за дорученням суду, розповіла, що 14.07.2003 близько 08.30 год. до них прийшов ОСОБА_9 з ОСОБА_11 . Засуджений сильно стукав у вхідні двері, вимагаючи їх відчинити, але господарі не впускали його в будинок. Потім він з ОСОБА_11 почали вибивати вікна. ОСОБА_9 вибив великим каменем двері, після чого схопив табурета та наніс ним удари ОСОБА_8 та ОСОБА_10 . Одразу ж після цього у ОСОБА_10 набрякла рука. (а.с.30 т.1, а.с.37 т.4)

Власницею ? частини будинку по АДРЕСА_4 , до якого незаконно проник ОСОБА_9 , згідно договору дарування є ОСОБА_7 (а.с.225-226 т .2)

Враховуючи вищезазначене, висновок суду про доведеність вини ОСОБА_9 у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.122 та ч.1 ст.162 КК України, є обгрунтованим.

Наведені докази здобуті у відповідності до вимог КПК України в редакції 1960 року, є належними і допустимими.

Відтворення обстановки та обставин події злочину за участю потерпілих проведено у відповідності до вимог ст.ст. 194, 195 КПК України в редакції 1960 року, а тому підстави для визнання їх недопустимими, про що просить в своїй апеляції засуджений, відсутні.

Показання потерпілих і свідків є стабільними, детальними й послідовними, узгоджуються між собою та об`єктивно підтверджуються іншими доказами по справі протоколом огляду, висновками експертиз. Підстав не брати їх до уваги колегія суддів не вбачає.

Досудове й судове слідство проведено повно та об`єктивно, судом досліджено усі належні та допустимі докази і враховано їх при вирішенні питання про доведеність вини ОСОБА_9 у вчиненні злочину та призначенні покарання.

Обґрунтованою є і критична оцінка місцевого суду показань засудженого ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_11 про те, що засуджений двері та стекла у вікнах потерпілих не вибивав, до будинку не проникав та тілесних ушкоджень ОСОБА_10 не спричиняв. Такі показання є неспроможними, спростовуються викладеними вище доказами та являються обраною лінією захисту ОСОБА_9 від пред`явленого обвинувачення.

До того ж, постановою Київського районного суду м.Полтава від 29.09.2006 ОСОБА_9 за його заявою звільнено від кримінальної відповідальності в зв`язку із закінченням строків давності за спричинення легких тілесних ушкоджень ОСОБА_8 під час події, що інкримінується йому у даній справі. Тобто, засуджений погодився на закриття кримінальної справи з нереабілітуючих підстав в частині спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_8 , але на даний час заперечує взагалі свою причетність до спричинення будь-кому із учасників тієї ж події тілесних ушкоджень.

Твердження ОСОБА_9 про те, що потерпілий ОСОБА_10 міг отримати тілесні ушкодження за будь-яких інших обставин, оскільки між подією на подвір`ї потерпілих та часом накладення ОСОБА_10 гіпсу минуло 4 години, є необґрунтованими.

Так, потерпілий ОСОБА_10 стверджує, що одразу ж після удару табуретом він відчув сильний біль у правій руці. Потерпіла ОСОБА_7 зазначила, що потерпілий одразу ж після удару схопився за руку. Про набряк руки потерпілого одразу ж після нанесення йому ОСОБА_9 удару вказувала в своїх свідченнях і свідок ОСОБА_16 .

Згідно висновку судово-медичної експертизи тілесні ушкодження у вигляді перелому у ОСОБА_10 могли утворитись у строк та за обставин, на які він посилається.

Як вбачається із матеріалів провадження, після отримання ОСОБА_10 тілесних ушкоджень, потерпілі викликали працівників міліції, які оглядали місце події, виконували необхідні дослідчі дії. До накладення гіпсу потерпілого необхідно було доставити до лікарні, провести його огляд лікарем, зробити рентген, операцію зі складання заламаної кістки. Як зазначила під час апеляційного розгляду потерпіла ОСОБА_7 , зламану кістку лікарі складали двічі, оскільки першого разу її було складено неправильно, що виявилось на повторному рентгені. Тобто період 4 години між отриманням тілесних ушкоджень та накладенням гіпсу є цілком об`єктивним і не ставить під сумнів факт отримання ОСОБА_10 тілесних ушкоджень саме від дій ОСОБА_9 .

Є надуманим і твердження ОСОБА_9 про те, що під час інкримінованої йому події він перебував у особливому психоемоційному стані та що цей стан вплинув на його поведінку.

Так, згідно висновку судово-психологічної експертизи №50 від 28.02.2006 ОСОБА_9 у період часу, що відноситься до інкримінованого йому протиправного діяння, не перебував у стані фізіологічного афекту чи в іншому емоційному стані, який міг би суттєво негативно плинути на його свідомість та поведінку. (а.с.342-349 т.1)

Є безпідставними також твердження засудженого, що під час інкримінованого йому діяння він діяв у стані необхідної оборони та крайньої необхідності. Як встановлено судом, ОСОБА_9 самостійно прибув до домогосподарства ОСОБА_7 , вчинив там сварку, проник до житлового приміщення поза волею господарів, не погоджувався самостійно покинути це домоволодіння. Тобто проти нього не було будь-яких злочинних посягань, від яких він мав би захищатись. Навпаки, злочинні посягання були саме з його боку. Небезпеки, що загрожувала б охоронюваним законом правам чи інтересам ОСОБА_9 чи інших осіб, а також суспільним інтересам чи інтересам держави, яку не можна було б усунути іншими засобами, ніж проникненням до житлового приміщення та спричинення тілесних ушкоджень, також не було.

Посилання засудженого на те, що в ході досудового розслідування не було встановлено мотиву злочину, спростовується матеріалами справи.

Так, під час досудового та судового слідства засуджений стверджував, і даного факту не оспорювали потерпілі, що між ОСОБА_9 та ОСОБА_8 стався конфлікт з приводу похорону батька. Саме на ґрунті цього конфлікту засуджений прийшов до ОСОБА_8 , незаконно проник до будинку, у якому той проживає, вчинив сварку з потерпілими, в ході якої спричинив тілесні ушкодження ОСОБА_10 .

Що стосується доводів засудженого про те, що судом було порушено його право на захист, оскільки йому не було надано часу для підготовки до судових дебатів та до останнього слова, то вони не ґрунтуються на вимогах закону, виходячи з наступного.

Згідно ч.2 ст.257 КПК України судове засідання по кожній справі відбувається безперервно, крім часу, призначеного для відпочинку.

Відповідно до статей 318, 319 КПК України по закінченні судового слідства суд переходить до судових дебатів, а після закінчення судових дебатів суд надає підсудному останнє слово.

Тобто кримінально-процесуальний закон не передбачає надання учасникам судового розгляду часу для підготовки до судових дебатів та останнього слова.

Крім того, судовий розгляд у даній справі тривав з 26.09.2009 по 29.10.2009, а тому у захисника та засудженого було достатньо часу для підготовки до виступу у судових дебатах. До того ж, у останньому судовому засіданні, що відбулось 29 жовтня 2009 року, було лише розглянуто ряд клопотань, допитано підсудного та досліджено матеріали справи. Тобто в цьому засіданні не було встановлено якихось нових обставин, що потребували б для підсудного та його захисника часу для підготовки своїх виступів, а отже право на захист ОСОБА_9 жодним чином порушено не було.

Є безпідставними і доводи засудженого про те, що, оскільки справа вже переглядалась в апеляційній інстанції, то вирок від 30.10.2009 набрав чинності, а тому у апеляційного суду на даний час відсутні підстави для розгляду апеляційних скарг учасників процесу.

Так, ухвала апеляційного суду від 12.05.2010 року, винесена за наслідком розгляду апеляційних скарг на вирок Київського районного суду м.Полтава від 30.10.2009, була скасована ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02.12.2014 з направленням справи на новий апеляційний розгляд.

Згідно ст.400 КПК України в редакції 1960 року після скасування вироку, постанови чи ухвали справа відлягає розгляду у відповідності з вимогами глав 23-30 цього Кодексу.

Отже, апеляційний суд у відповідності до своїх повноважень, передбачених статтею 27 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», зобов`язаний забезпечити право учасників судового процесу на апеляційне оскарження, розглянувши їх апеляційні скарги на вирок.

Необґрунтованими є і вимоги потерпілої ОСОБА_7 про необхідність перекваліфікації дій ОСОБА_9 з ч.1 на ч.2 ст. 122 КК України, а також доводи про те, що судом не враховано, що ОСОБА_9 діяв за попередньою змовою з ОСОБА_11 .

Так, згідно ч.1 ст.275 КПК України в редакції 1960 року розгляд справи проводиться тільки відносно підсудних і тільки в межах пред`явленого їм обвинувачення.

Органом досудового слідства дії ОСОБА_9 кваліфіковано за ч.1 ст.122 КК України.

Як встановлено в ході досудового та судового слідства, ОСОБА_9 під час вчинення злочину діяв на ґрунті неприязних відносин, що виникли внаслідок конфлікту між ним та братом щодо поховання батька. Жодних об`єктивних даних про те, що він мав намір залякати потерпілого або його родичів чи примусити їх до певних дій, в ході досудового та судового слідства не здобуто.

ОСОБА_11 у даній справі до кримінальної відповідальності не притягалася, в порушенні кримінальної справи відносно неї відмовлено.

Таким чином, підстави для перекваліфікації дій засудженого відсутні.

До того ж, ОСОБА_7 не є ні потерпілою, ні представником потерпілого ОСОБА_10 за даним епізодом, а тому відповідно до п.9 ч.1 ст.348 КПК України не має права ставити питання щодо кваліфікації дій засудженого за епізодом спричинення ним тілесних ушкоджень ОСОБА_10 .

Покарання засудженому призначено судом в межах санкцій ч.1 ст.122, ч.1 ст.162 КПК України, з урахуванням положень ч.1 ст.70 КК України, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів. Звільнення ОСОБА_9 від покарання в зв`язку із закінченням строків давності є правильним і апеляції з цього приводу не подавались.

Разом з тим, є слушними доводи засудженого про те, що суд безпідставно стягнув кошти з нього на користь потерпілих та представника потерпілого.

Так, відповідно до положень ст.297 КПК України, якщо в справі заявлено цивільний позов, на початку судового слідства після оголошення обвинувального висновку оголошується позовна заява.

Як вбачається з протоколу судових засідань, позовні заяви потерпілих у суді не оголошувались. Таким чином, суд першої інстанції не мав права приймати рішення щодо питань, які не були предметом розгляду у судовому засіданні. Тому вирок в частині вирішення цивільних позовів підлягає скасуванню з направленням справи в цій частині на новий судовий розгляд в порядку цивільного судочинства, в ході якого суд має ретельно перевірити доводи прокурора, потерпілих, представника потерпілого та засудженого щодо підстав для задоволення позовних вимог та розмірів коштів, що підлягають до стягнення із засудженого на користь цивільних позивачів, та прийняти правильне і об`єктивне рішення.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 365, 366 КПК України в редакції 1960 року, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляції прокурора, потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_7 , представника потерпілого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а апеляцію засудженого ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Київського районного суду м.Полтава від 30 жовтня 2009 року відносно ОСОБА_9 в частині вирішення цивільних позовів скасувати, а справу в цій частині направити на новий судовий розгляд в порядку цивільного судочинства.

В іншій частині залишити вирок без змін.

СУДДІ :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4