ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
5-3162кМ14 У х в а л а
6 листопада 2014 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду
цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого - судді ОСОБА_4,
суддів - ОСОБА_5, ОСОБА_6, при секретарі судового засідання - ОСОБА_3,
з участю прокурора - ОСОБА_7,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження № 5-3162км14 за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_1 на ухвалу Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 30 квітня 2014 року та на ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 11 червня 2014 року, -
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 26 січня 2004 року ОСОБА_1 засуджено за вчинення злочину, передбаченого п. п. «ж», «з», «і» ст. 93 КК України (1960 року) до покарання у виді довічного позбавлення волі.

Засуджений ОСОБА_1 звернувся до Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області з клопотанням про заміну призначеного йому покарання на покарання у виді позбавлення волі строком 15 років під час виконання вироку в порядку, передбаченому п. п. 13, 14 ст. 537 КПК України. В обґрунтування наведеного зазначав, що на момент вчинення ним злочину у 1997 році санкція ст. 93 КК України (1960 року) передбачала альтернативні покарання у виді позбавлення волі на строк від 8 до 15 років або смертної кари, Рішенням Конституційного Суду України № 11-рп/99 від 29 грудня 1999 року положення санкцій Особливої частини КК України (1960 року), що передбачали смертну кару як вид покарання, визнано неконституційними, а покарання у виді довічного позбавлення волі було встановлено лише на підставі Закону України від 22 лютого 2000 року № 1483-ІІІ, що набрав чинності 4 квітня 2000 року. Виходячи з наведеного, на думку ОСОБА_1, в силу ч. 4 ст. 5 КК України щодо нього підлягало застосуванню лише покарання у виді позбавлення волі на строк до 15 років як таке, що передбачалося санкцією ст. 93 КК України (1960 року) в період з 29 грудня 1999 року до 4 квітня 2000 року та найбільшим чином поліпшувало його становище з моменту вчинення злочину до постановлення вироку.

Ухвалою Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 30 квітня 2014 року в задоволенні зазначеного клопотання засудженого ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 11 червня 2014 року ухвалу Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 30 квітня 2014 року залишено без зміни.

В касаційній скарзі засуджений ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судом кримінального закону та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, порушує питання про скасування судових рішень та призначення нового розгляду провадження за його клопотанням у суді першої інстанції. При цьому наводить доводи, аналогічні викладеним у клопотанні. Крім цього, наголошує, що оскаржувані судові рішення за змістом суперечать практиці Верховного Суду України та Європейського Суду з прав людини з аналогічних питань, яка є обов'язковою для застосування. Посилається на порушення його права на захист, оскільки судове провадження здійснювалося за відсутності захисника і суд не задовольнив його клопотання про залучення адвоката для здійснення захисту за призначенням у порядку, передбаченому ст. 49 КПК України.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який просив залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно з п. с) ч. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має право захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника, вибраного на власний розсуд, або - за браком достатніх коштів для оплати юридичної допомоги захисника - одержати таку допомогу безоплатно, коли цього вимагають інтереси правосуддя.

Відповідно до вимог ст. 59 Конституції України кожен має право на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно.

Засуджений згідно з ч. 3 ст. 43 КПК України має права обвинуваченого, передбачені статтею 42 цього Кодексу, в обсязі, необхідному для його захисту на відповідній стадії судового провадження.

Обвинувачений відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 42 КПК України наділений правом мати захисника, який би брав участь у проведенні процесуальних дій, та на отримання правової допомоги захисника за рахунок держави у випадках, передбачених цим Кодексом та/або законом, що регулює надання безоплатної правової допомоги.

Як передбачено ч. 1 ст. 49 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд зобов'язані забезпечити участь захисника у кримінальному провадженні, зокрема, у випадках, якщо відповідно до вимог статті 52 цього Кодексу участь захисника є обов'язковою, а підозрюваний, обвинувачений не залучив захисника, або підозрюваний, обвинувачений заявив клопотання про залучення захисника, але за відсутністю коштів чи з інших об'єктивних причин не може його залучити самостійно.

У таких випадках відповідно до частини 2 цієї статті суд постановляє ухвалу, якою доручає відповідному органу (установі), уповноваженому законом на надання безоплатної вторинної правової допомоги, призначити адвоката для здійснення захисту за призначенням та забезпечити його прибуття у зазначені в ухвалі час і місце для участі у кримінальному провадженні.

Згідно зі ст. 52 КПК України участь захисника є обов'язковою у кримінальному провадженні щодо особливо тяжких злочинів.

Реалізація положень кримінального процесуального закону про обов'язкову участь у кримінальному провадженні захисника, а також щодо права обвинуваченого на безоплатну правову допомогу за рахунок держави, є необхідною для здійснення захисту особи і на передбачених законом стадіях кримінального провадження після набрання вироком законної сили. Враховуючи викладене, в силу ч. 3 ст. 43 КПК України відповідні положення поширюються і на засудженого, в тому числі під час вирішення питань, пов'язаних із виконанням вироку.

При розгляді судом клопотання про вирішення таких питань у судове засідання відповідно до ч. 4 ст. 539 КПК України викликаються засуджений, його захисник, законний представник, прокурор. Розгляд клопотання згідно з частиною 3 цієї статті здійснюється суддею за правилами судового розгляду, передбаченими статтями 318-380 цього Кодексу.

Тобто на відповідній стадії провадження застосовуються, в тому числі, передбачені ст. 324 КПК України правові наслідки неявки в судове засідання захисника, участь якого є обов'язковою, зокрема, суд зобов'язаний вжити заходів для прибуття захисника та його участі у провадженні.

Наведених вимог суд першої інстанції не дотримався.

ОСОБА_1 засуджений за злочин, який згідно зі ст. 12 КК України віднесено до особливо тяжких, а тому участь захисника у відповідному кримінальному провадженні в силу ст. 52 КПК України є обов'язковою.

Крім цього, як вбачається з матеріалів судового провадження, засуджений звертався до суду з клопотанням про залучення адвоката для здійснення його захисту за призначенням, посилаючись на неможливість залучити захисника самостійно через відсутність коштів (а. с. 33).

Суд формально задовольнив таке клопотання та ухвалою від 23 квітня 2014 року доручив Чернігівському обласному центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги призначити захисника для здійснення захисту ОСОБА_1 за призначенням (а. с. 34-35).

Однак, усупереч вимогам ст. ст. 49, 324, 539 КПК України, фактичної участі захисника в розгляді клопотання судом забезпечено не було, заходів для прибуття адвоката в судове засідання не вжито та здійснено судове провадження за відсутності захисника, участь якого, відповідно до вимог закону, є обов'язковою.

Наведена обставина, що призвела до порушення права засудженого на захист, згідно з п. 4 ч. 1 ст. 412 КПК України є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та безумовною підставою для скасування судового рішення.

Апеляційний суд, переглядаючи ухвалу за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_1, на зазначене уваги не звернув і помилку суду першої інстанції не виправив.

Твердження суду апеляційної інстанції, що засуджений ОСОБА_1 не має права на отримання безоплатної правової допомоги, як особа, яка не відноситься до категорій осіб, зазначених у ст.14 ЗУ «Про безоплатну правову допомогу» не узгоджується з положеннями п.7 зазначеної норми Закону.

На підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК України судові рішення підлягають скасуванню з призначенням нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції.

Під час нового розгляду суду необхідно усунути порушення, вказані в цій ухвалі, розглянути клопотання ОСОБА_2 з дотриманням вимог кримінального процесуального і кримінального закону та прийняти законне, обґрунтоване і вмотивоване рішення, виклавши його у процесуальному документі, який би відповідав вимогам закону.

Керуючись ст. ст. 433, 434, 436, 438 КПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 30 квітня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 11 червня 2014 року у провадженні за клопотанням ОСОБА_1 про заміну призначеного йому покарання більш м'яким під час виконання вироку в порядку, передбаченому п. п. 13, 14 ст. 537 КПК України, скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6