Ухвала

іменем україни

19 березня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_5

суддів ОСОБА_6, ОСОБА_7

при секретарі ОСОБА_8

розглянувши у судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 000548, за обвинуваченням

ОСОБА_1

ІНФОРМАЦІЯ_1,

уродженця с. Чутове, Чутівського району Полтавської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_9

захисника ОСОБА_2,

засудженого ОСОБА_1,

за касаційною скаргою захисника ОСОБА_2 в інтересах засудженого ОСОБА_1 на вирок Апеляційного суду м. Києва від 8 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

Як убачається зі змісту касаційної скарги захисник засудженого ставить питання про скасування вироку апеляційного суду та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції, посилаючись на суворість призначеного ОСОБА_1 покарання та обґрунтування судового рішення доказами, які не досліджувалися в судовому засіданні. Також вважає, що суд вийшов за межі поданої апеляції, знехтував принципом змагальності сторін, при призначенні покарання не врахував визнання вини та щире каяття винного, його позитивні характеристики, молодий вік, відшкодування шкоди потерпілим, які його пробачили.

Заслухавши доповідь судді; пояснення засудженого та захисника ОСОБА_2 на підтримку доводів поданої в інтересах засудженого касаційної скарги; думку прокурора, який постановлений вирок вважає законним і заперечував проти задоволення скарги; перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 6 серпня 2014 року ОСОБА_1 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України на 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

Відповідно до вимог ст. 75 КК України ОСОБА_1 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням, з встановленням іспитового строку три роки, покладенням певних обов'язків, відповідно до ст. 76 КК України.

Вирішені питання про судові витрати та речові докази у провадженні.

Апеляційним судом м. Києва вирок суду першої інстанції скасовано в частині призначеного покарання і постановлено свій вирок від 8 жовтня 2014 року, яким ОСОБА_1 призначено покарання за ч. 2 ст. 286 КК України із застосуванням ст. 69 КК України 4 роки обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

В решті вирок суду першої інстанції залишено без зміни.

ОСОБА_1 визнаний винним у тому, що він 23 березня 2014 року приблизно о 21 год. 40 хв., керуючи технічно справним автомобілем «Фольксваген-Пасат» державний номерний знак НОМЕР_3, порушуючи вимоги п. п. 2.3 «б», 8.7.3 «е», 8.10, 12.4 Правил дорожнього руху України, перевищив максимально допустиму швидкість руху в населених пунктах, рухаючись зі швидкістю понад 60 км/год, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, не зупинився на червоний сигнал світлофору, виїхав на регульоване перехрестя вул. Саксаганського з вул. Л. Толстого в м. Києві, де здійснив зіткнення з автомобілем «Фольксваген Т-5» державний номерний знак НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_3, який виїхав на вказане перехрестя на зелений сигнал світлофору, що дозволяє рух.

Внаслідок цієї дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля «Фолькваген - Т5» ОСОБА_4 отримала тілесні ушкодження, від яких настала її смерть.

Порушення ОСОБА_1 Правил дорожнього руху знаходяться у прямому причинному зв'язку з виникненням ДТП та її наслідками.

Як убачається зі змісту касаційної скарги доведеність винності ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та кваліфікація його дій у касаційному порядку не оспорюються.

Щодо стосується доводів касаційної скарги захисника засудженого про суворість призначеного покарання, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими з огляду на таке.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд при призначенні покарання повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що обтяжують та пом'якшують покарання, а згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Суд першої інстанції, постановляючи вирок щодо ОСОБА_1, ці вимоги закону врахував не в повній мірі, на що звернув увагу суд апеляційної інстанції.

Згідно зі ст. 69 КК України призначення основного покарання нижчого від найнижчої межі, встановленої в санкції статті, або перехід до іншого, більш м'якого виду основного покарання може мати місце лише за наявності кількох обставин, що пом'якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.

Скасовуючи вирок районного суду в частині призначеного покарання, постановляючи свій вирок щодо покарання із застосуванням ст. 69 КК України, суд апеляційної інстанції послався на сукупність пом'якшуючих покарання обставин та обґрунтовано визнав такими, що істотно знижували ступінь тяжкості вперше вчиненого ОСОБА_1 необережного злочину, визнання ним вини і щире каяття. Врахував апеляційний суд також позитивну характеристику засудженого, молодий вік, добровільне відшкодування заподіяної шкоди, дійшов вірного висновку про можливість призначення ОСОБА_1 іншого, більш м'якого виду покарання, встановленого в санкції статті обвинувачення.

З урахуванням усіх зазначених обставин, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про можливість виправлення та перевиховання засудженого без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення за ним нагляду з обов'язковим залученням до праці, що відповідає призначеному покаранню у виді обмеження волі, яке є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

На думку колегії суддів, призначене апеляційним судом більш м'яке, як за видом, так і за розміром, покарання є законним, справедливим, воно сприятиме перевихованню ОСОБА_1 та попередженню вчинення ним нових злочинів.

Враховуючи викладене, доводи касаційної скарги захисника засудженого про суворість призначеного апеляційним судом покарання є безпідставними.

Не ґрунтуються на вимогах закону і доводи захисника про порушення апеляційним судом принципу змагальності сторін, оскільки суд дотримався вимог ст. ст. 10, 22 КПК України, створивши необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов'язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою у наданні доказів, дослідженні та доведенні їх переконливості перед судом.

Доводи захисника засудженого про те, що суд апеляційної інстанції вийшов за межі поданої апеляції безпідставні, оскільки як вбачається з матеріалів справи, в апеляції прокурор просив скасувати вирок суду першої інстанції та постановити свій вирок, яким призначити ОСОБА_1 покарання 4 роки позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

Апеляційний суд розглядаючи справу в межах своїх повноважень, провів судові дебати, надав ОСОБА_1 останнє слово, постановив свій вирок.

Спростовуються матеріалами справи і доводи захисника про те, що смерть ОСОБА_4 настала внаслідок неправомірних дій та бездіяльності потерпілого та уповноважених співробітників міліції, оскільки достеменно встановлено, що порушення ОСОБА_1 Правил дорожнього руху знаходяться у прямому причинному зв'язку з виникненням даної ДТП та її наслідками.

Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б безумовною підставною для зміни чи скасування судового рішення, колегією суддів не встановлено, а тому підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.

Керуючись ст. ст. 434, 436 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Вирок Апеляційного суду м. Києва від 8 жовтня 2014 року щодо ОСОБА_1 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_2 - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_5 ОСОБА_6 ОСОБА_7