Справа № 308/1948/13-к
А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д З А К А Р П А Т С Ь К О Ї О Б Л А С Т І
У Х В А Л А
І м е н е м У к р а ї н и

05.06.2015 м. Ужгород
Апеляційний суд Закарпатської області в складі суддів: ОСОБА_1 (головуючий), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участі: секретарів судового засідання: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , прокурорів: ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , потерпілої ОСОБА_8 та її представника адвоката ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисників адвокатів: ОСОБА_11 , ОСОБА_12 розглянув у закритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 11-кп/777/3/15 за апеляційною скаргою прокурора заступника начальника відділу прокуратури Закарпатської області ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_11 на вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17.06.2014.
Вказаним вироком ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , працюючого менеджером в ПАТ ГТК «Інтурист Закарпаття», з неповною вищою освітою, розлученого, судимого
- 23.10.2012 за ч.2 ст.156 КК України до 3 років позбавлення волі, ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 10.04.2013 покарання пом`якшено до 2 років позбавлення волі, також в силу вимог ст.89 КК України вважається таким, що не має попередніх судимостей (т.7, а.п.131-139; т.8, а.п. 224-228, 229-238),
визнано винуватим та призначено покарання:
· за ч.3 ст.120 КК України у виді позбавлення волі строком на 7 років;
· за ч.3 ст.153 КК України у виді позбавлення волі строком на 10 років.
На підставі ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_10 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 10 років.
На підставі ч.4 ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного за попереднім вироком Ужгородського міськрайонного суду від 23.10.2012, більш суворим покаранням, призначеним за останнім вироком від 17.06.2014, ОСОБА_10 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 10 років.
У строк відбуття ОСОБА_10 покарання зараховано покарання, відбуте ним за вироком Ужгородського міськрайонного суду від 23.10.2012 та ухвалено рахувати початок строку відбування обвинуваченим покарання з 10.08.2012 (з моменту затримання т.4, а.п.28-30).
Запобіжний захід (обраний ухвалою слідчого судді від 13.08.2012 т.4, а.п. 36-38) залишено попереднім тримання під вартою.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_8 (т.8, а.п. 33-34) задоволено частково та стягнуто на її користь з ОСОБА_10 100 000 грн. моральної шкоди.
З ОСОБА_10 на користь держави стягнуто 34 204,08 грн. процесуальних витрат (пов`язаних із залученням експерта т.5, а.п. 74,89,108,139,166).
Речові докази: 7 листків формату А4, листок зошиту, клаптик паперу, 5 CD-R дисків, 2 DVD диска (т.4, а.п. 204-205) ухвалено зберігати при матеріалах провадження.
Вироком місцевого суду від 17.06.2014 ОСОБА_10 визнаний винуватим у вчиненні щодо свого малолітнього сина, ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , тяжкого та особливо тяжкого злочинів, передбачених відповідно ч.3 ст.120, ч.3 ст.153 КК України: вчинене щодо неповнолітнього доведення особи до самогубства, що є наслідком жорстокого з нею поводження, примусу до протиправних дій та систематичного приниження її людської гідності; вчинене щодо малолітнього задоволення статевої пристрасті неприродним способом з використанням безпорадного стану потерпілої особи, за таких обставин.
У червні 2012 року, у невстановлені день, час та місці, маючи намір на насильницьке задоволення своєї статевої пристрасті неприроднім способом, використовуючи безпорадний стан свого малолітнього сина, ОСОБА_13 , зокрема відсутність у останнього можливості правильно розуміти сутність і характер вчинюваних ним сексуальних дій, а також фізичної можливості чинити опір, застосовуючи психологічний вплив, вступив з ним у статеві зносини неприроднім способом (аногенітальний контакт).
Вказаними злочинними діями ОСОБА_10 вчинив також психологічний вплив на неповнолітнього ОСОБА_13 , з метою спонукання його до дій, вчинення яких заборонено законом, принизив його людську гідність, внаслідок чого відбулися зміни у поведінці та емоційному стані потерпілого, який сприймаючи себе особою, що не заслуговує на повагу та гідне ставлення, 06.07.2012, біля 16 год. 30 хв., перебуваючи в депресивному стані, вчинив самогубство, стрибнувши з даху дев`ятиповерхового будинку АДРЕСА_2 ; в результаті падіння з висоти на прилегле покриття потерпілий отримав несумісні з життям тяжкі тілесні ушкодження, від яких помер.
Тим самим обвинувачений довів малолітнього ОСОБА_13 до самогубства.
В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичних обставин та юридичної кваліфікації дій обвинуваченого, просить вказаний вирок щодо ОСОБА_10 від 17.06.2014 скасувати через невідповідність призначеного обвинуваченому покарання тяжкості злочину та особі засудженого, а саме внаслідок м`якості покарання та ухвалити новий вирок, яким:
- призначити ОСОБА_10 покарання: за ч.3 ст.120 КК України у виді позбавлення волі строком на 8 років; за ч.3 ст.153 КК України 10 років позбавлення волі;
- на підставі ч.1 ст.70 КК України шляхом часткового складання покарань, що слід призначити, визначити ОСОБА_10 остаточне покарання 12 років позбавлення волі;
- на підставі ч.4 ст.70 КК України визначити ОСОБА_10 остаточне покарання 12 років позбавлення волі (шляхом поглинення призначеного за попереднім вироком Ужгородського міськрайонного суду від 23.10.2012 та ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 10.04.2013 покарання за ч.2 ст.156 КК України 2 роки позбавлення волі, покаранням, яке слід призначити новим вироком апеляційного суду 12 років позбавлення волі), в решті вирок залишити без змін (т.10, а.к.п. 28-32).
В обґрунтування апеляційної скарги прокурор зазначає, що судом першої інстанції при призначенні обвинуваченому покарання не враховано, що ОСОБА_10 неодноразово вчиняв розпусні дії відносно ОСОБА_13 , цинічно нехтуючи при цьому нормами моралі та батьківськими обов`язками, вчиняв щодо сина інтенсивний сексуально-психологічний тиск, що у кінцевому рахунку призвело до самогубства останнього. Крім того, судом не враховано думку прокурора, який з урахуванням тяжкості та обставин кримінального правопорушення просив призначити обвинуваченому остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 12 років (т.10, а.п. 28-32).
В апеляційній скарзі захисника обвинуваченого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_11 йдеться про те, що ухвалений судом першої інстанції щодо ОСОБА_10 обвинувальний вирок від 17.06.2014 є незаконним, оскільки постановлений з порушенням як процесуального, так і матеріального закону; судом допущено неповноту судового розгляду, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки не підтверджуються дослідженими судом доказами, які є суперечливими; неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність; не застосовано закон, який підлягає застосуванню; не правильно тлумачено закон, що суперечить його точному змісту; призначене судом покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого (т.10, а.к.п. 40-49).

Так, органом досудового розслідування та судом не здобуто жодного належного і допустимого доказу, що мала місце подія злочинів, передбачених ч.3 ст.120, ч.3 ст. 153 КК України жоден із свідків не показав, що був очевидцем застосування будь-якої фізичної сили (насильства) з боку ОСОБА_10 до свого сина, що загинув, натомість показали, що підсудний ніколи не застосовував будь-яке фізичне насильство у відношенні дітей.

Під час досудового розслідування слідством ретельно не досліджено обставини життя дитини в останні дні, не з`ясовано коло спілкування покійного, не направлено на психіатричну експертизу матір покійного, з якою потерпілий ОСОБА_13 мав розмову на даху будинку, після чого власне і сталося «падіння з висоти», не витребувано і ретельно не досліджено медичну документацію щодо стану здоров`я ОСОБА_13 «за останні місяці» для з`ясування обставин, чи дійсно він піддавався насильству, чи мав інші патології, відхилення, оперативні втручання, хоча відповідні клопотання заявлені стороною захисту.

Поза увагою слідства та суду першої інстанції залишено встановлені у судовому засіданні факти неодноразового фізичного насильства у відношенні до дітей з боку матері ОСОБА_8 та її співмешканця ОСОБА_14 .

Висновки: судово-медичної експертизи трупа дитини № 570 від 07.07.2012, судово-психіатричної експертизи від 15.11.2012 № 195 (т.5, а.п. 27-33, 43-46) є недопустимими доказами, оскільки не відповідають вимогам закону як по формі, так і по змісту, є суперечливими.

Так, у матеріалах справи наявний доказ, який свідчить про відсутність розривів сфінктера та слизової заднього проходу у малолітнього ОСОБА_13 довідка завідуючого Ужгородського міжрайонного відділення судово-медичної експертизи ОСОБА_15 , видана після огляду трупа дитини 07.07.2012 № 1593 (т.1, а.п. 194). Даному доказу суд першої інстанції оцінки не дав, ОСОБА_15 у судовому засіданні не допитав.

Тому, на думку захисника, є обґрунтовані підстави припускати, що зазначений вище висновок (судово-медичного) експерта ОСОБА_16 № 570 є сфальсифікованим, в який внесено неправдиві відомості щодо наявності у трупа дитини розривів сфінктера анального отвору та розривів слизової заднього проходу, оскільки в описовій частині цього висновку не зазначається, що експерт провів дослідження заднього проходу трупа дитини, такий не позначений на схемах.

Невідповідність висновку стандарту і відсутність фотографування трупа робить висновок № 570 нікчемним доказом, який не відповідає вимогам, що ставляться до даного джерела доказування, а тому не може бути покладеним в основу обвинувачення.

Більше того, якщо припустити, що такі тілесні ушкодження мали місце на трупі дитини, вони «не є необхідними наслідками сексуального насильства неприродним способом». Так, причинами таких слідів, на думку захисника, могли бути результати оперативного вручання, механічні пошкодження при падіннях з висоти, інших обставинах, які слідство і експерт не виключив.

Більше того, висновок № 570 не вказує, що дані «сліди виникли внаслідок дії людини чоловічої статі».

Допитана в судовому засіданні експерт ОСОБА_17 з приводу висновку експерта 444/1 від 24.10.2012 (т.5, а.п. 140-143) про перебування ОСОБА_13 у стані душевного хвилювання під час написання (ним) напередодні 30.06.2012 листа до органу опіки і піклування показала, що може бути ряд причин психологічного напруження, які слід встановлювати по факту.

Так, слідством не направлено на експертизу щоденники і особисті записи обвинуваченого та системний блок персонального комп`ютера, у якому зберігається інформація, що свідчить про відсутність насильства з боку батька до малолітнього ОСОБА_13 , а навпаки свідчить на користь належного виконання батьківських обов`язків обвинуваченим.

Прокурором не надано суду доказів наявності у обвинуваченого стійкої нетрадиційної сексуальної орієнтації чи потягу до осіб ідентичної (чоловічої) статі, при тому, що підозра пред`явлена з приводу «нібито гомосексуального контакту батька із сином».

У матеріалах справи відсутні докази наявності у ОСОБА_10 стійких сексуальних контактів з особами ідентичної статі, натомість встановлено, що підсудний був одружений з ОСОБА_8 , яка народила від нього чотирьох дітей, в 2012 році обвинувачений співмешкав із жінкою ОСОБА_18 . Обидві допитані у судовому засіданніжінки не дали жодних показань, що дають підстави припускати про нетрадиційну сексуальну орієнтацію ОСОБА_10 .

Допитані судом друзі підсудного особи чоловічої статі ОСОБА_19 та ОСОБА_20 так само показали, що ОСОБА_10 є хорошим сім`янином і не давав ніколи приводу запідозрити його у якихось відхиленнях в поведінці щодо осіб чоловічої статі.

Допитана у судовому зсіданні експерт (психолог) ОСОБА_21 показала суду, що жодних патологій («психіатричного» чи сексуального характеру) при опитуванні обвинуваченого не виявила.

Такі показання експерта ОСОБА_21 в сукупності з поясненнями спеціаліста ОСОБА_22 та психолога УВП № 9 свідчать на користь того, що підсудний є психічно здоровий, а матеріалами провадження не підтверджується діагноз «педофілія» у ОСОБА_10 .

Тому в даній частині виконаний експертами ОСОБА_23 та ОСОБА_24 акт «судово-медичної» (судово-психіатричної т.5, а.п. 43-46) експертизи № 195, на думку захисника, є сумнівним, не базується на результатах зібраного ними медичного анамнезу, що і підтвердила допитана судом експерт ОСОБА_23 при формулюванні висновку «схильний до педофілії», зіслалася лише на вирок Ужгородського (міськрайонного) суду від 23.10.2012.

З пояснень спеціаліста ОСОБА_22 вбачається, що згідно міжнародної медичної класифікації «педофілія» є медичний діагноз, який можна встановити тільки у процесі тривалого спостереження за піддослідним в умовах стаціонару.

Більше того, акт судово-медичної експертизи № 195 не містить докладний опис проведених досліджень, у тому числі застосованих у дослідженні методів.

Незважаючи на дані доводи сторони захисту, суд першої інстанції відмовив у призначенні повторної судово-психіатричної експертизи ( щодо обвинуваченого).

Також захисник звертає увагу на те, що прокурором не надано докази щодо: 1) фізіологічної спроможності ОСОБА_10 вчинити статевий контакт; 2) місця, часу та способу вчинення дій обвинуваченим, які можуть бути кваліфіковані, як доведення до самогубства дитини або задоволення обвинуваченим (своєї) статевої пристрасті неприродним способом.

Тобто обвинувачення ґрунтується виключно на припущеннях слідчого та прокурора, а також доказах, здобутих у незаконний спосіб.

Задовольнивши заявлений ОСОБА_8 до обвинуваченого цивільний позов, суд першої інстанції неправильно застосував норми ЦК України, які регулюють питання компенсації моральної шкоди відповідно до ч.1 ст.1193 ЦК України шкода, завдана потерпілому внаслідок його умислу, не відшкодовується.

Так, слідством встановлено, що за вказаних вище обставин потерпіла ОСОБА_8 залишила на даху будинку свого малолітнього сина ОСОБА_13 , який загинув внаслідок падіння з висоти, а тому її бездіяльність сприяла настанню пригоди, смерті потерпілого, у зв`язку з чим суд не мав права стягувати на її користь будь-яку компенсацію.

Заслухавши доповідь судді, доводи захисників та обвинуваченого на підтримання поданої адвокатом ОСОБА_11 апеляційної скарги, прокурора на підтримання поданої стороною обвинувачення апеляційної скарги, заперечення сторін проти апеляційних скарг одна одної, допитавши судово-медичного експерта ОСОБА_15 , який не був допитаний судом першої інстанції, повторно вивчивши дані, що характеризують особу обвинуваченого та висновок судово-медичної експертизи від 07.07.2012 № 570, надані під час досудового розслідування показання свідків ОСОБА_25 та ОСОБА_26 , провівши судові дебати та заслухавши останнє слово обвинуваченого, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи сторін, апеляційний суд визнає, що апеляційні скарги як сторони захисту, так і сторони обвинувачення не підлягають задоволенню, враховуючи наступне.

Суд першої інстанції дослідив у судовому засіданні всі зібрані у справі докази, відповідно до вимог ст.ст. 368,370,374 КПК України всебічно, повно і об`єктивно розглянув усі обставини справи, перевірив усі доводи обвинувачення і захисту, оцінив їх за своїм внутрішнім переконанням, сформулював у вироку обвинувачення, визнане доведеним, виклав результати дослідження і аналізу доказів, зазначив мотиви, з яких визнав обвинуваченого винуватим, відкинув його показання щодо заперечення ним своєї вини, доведеної належними і допустимими доказами, дав правильну оцінку показанням свідків, зокрема очевидця самогубства неповнолітнього ОСОБА_13 свідка ОСОБА_27 , вирішив усі питання, що вирішуються судом при постановленні вироку і належно вмотивував свої висновки.
Висновок суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_10 у вчиненні ним кримінальних правопорушень при обставинах, викладених у вироку, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджується сукупністю доказів, здобутими як на стадії досудового слідства, що правильно досліджені судом з урахуванням вимог п.8 розділу ХІ КПК України, так і безпосередньо під час розгляду кримінального провадження, й наведеними у вироку.
Зокрема, такий висновок ґрунтується на показаннях потерпілої ОСОБА_8 , яка показала, що її колишній чоловік ОСОБА_10 проживав із своїми батьками по АДРЕСА_1 , де її сини, в тому числі й потерпілий ОСОБА_13 , відвідували батька, бабусю ОСОБА_26 та дідуся ОСОБА_28 за місцем їх проживання, залишалися ночувати. У період з 25.05 по 30.06.2012 сини жили у батьків обвинуваченого.
Після повернення сина ОСОБА_29 додому від ОСОБА_30 30.06.2012, ОСОБА_8 помітила зміни у його поведінці: під час сну він почав кричати, часто мочитися, чого не було раніше, замкнувся в собі і не хотів ні з ким спілкуватися; ОСОБА_29 часто ходив на роботу до ОСОБА_10 в готель «Інтурист-Закарпаття», де є комп`ютери.
Свідки ОСОБА_31 , ОСОБА_28 , ОСОБА_14 та ОСОБА_32 підтвердили обставину частого відвідування малолітнім ОСОБА_13 свого батька, ОСОБА_10 , на роботі останнього в готелі «Інтурист Закарпаття», ОСОБА_31 також показала про небажання потерпілого, щоб брати ходили разом із ним, тікав від них.
Свідок ОСОБА_32 також показав, що ОСОБА_33 був його другом, часто гуляли, разом ходили до готелю « ІНФОРМАЦІЯ_3 », де він очікував ОСОБА_29 , який був у батька на роботі. Інколи чекав по 1,5-2 години. Виходив ОСОБА_29 трохи переляканим, «червоний», не розповідав, що робив у готелі. З наданих цим свідком показань на досудовому розслідуванні також вбачається, що він неодноразово ходив з ОСОБА_29 на роботу до його батька в готель « ІНФОРМАЦІЯ_3 », однак в середину (офісу) батько ОСОБА_29 його не впускав і тому ОСОБА_32 завжди чекав ОСОБА_29 на вулиці перед входом біля години, після чого ОСОБА_29 виходив з дуже червоним обличчям, а на запитання до нього з цього приводу сказав, що не може «це»пояснити; мати ОСОБА_29 ( ОСОБА_8 ) дуже добре відносилася до ОСОБА_29 і братів, був лише один випадок, коли вона вдарила його по обличчю через сварку з братами, однак ОСОБА_32 ніколи не чув від загиблого ОСОБА_13 , щоб він жалівся на свою матір ОСОБА_8 , яку він дуже любив, здебільшого він жалівся на батька (т.3, а.п. 85, 88-89).

Свідок ОСОБА_34 сусідка потерпілої ОСОБА_8 показала, що раніше був такий випадок, коли діти бігали по коридору біля неї, з їх криків вона зрозуміла, що між обвинуваченим та його сином були сексуальні відносини. З показань, даних цим свідком на досудовому розслідуванні слідує, що останнім часом, після повернення додому (до матері) від ОСОБА_30 , малолітній ОСОБА_35 став замкнутий, з ним щось коїлося. Дізналася від дітей, що обвинувачений налаштовував їх проти матері, щоб вони погано поводилися з нею. Малолітній ОСОБА_13 частіше всього був разом з братом ОСОБА_36 , з яким постійно ділився секретами (т.3, а.п. 70,71).
Свідок ОСОБА_37 психолог Батівського притулку для дітей(Берегівський район Закарпатській області), яка була присутня при допиті слідчим ОСОБА_38 та ОСОБА_39 , показала, що ОСОБА_40 на питання, чи були сексуальні домагання до ОСОБА_29 з боку батька відповідав, що так, це було, «так як у всіх, природнім шляхом», брат ОСОБА_29 просив не розповідати про їх із батьком секрет.
Свідок ОСОБА_41 вихователь-методист притулку для дітей ССД Закарпатської ОДА показала, що в її присутності проводився допит дітей ОСОБА_30 , з відповідей яких зрозуміла, що між обвинуваченим та його сином ОСОБА_29 були статеві стосунки.
ОСОБА_42 повідомив, що про це йому розповідав брат ОСОБА_29 говорив, що це їх із батьком секрет, про який не можна розповідати, бо батько постраждає, «батько приставав нормально, гладив ніжно, розмовляв, робив із ним природнім шляхом», також дозволяв дивитися порнографічні фільми.

Безпосередньо на питання слідчого, чи були статеві зносини, ОСОБА_42 відповідав, що були, після чого доповнив, що «природнім шляхом».

З показань свідка ОСОБА_43 слідує, що потерпіла ОСОБА_44 є її матір`ю, обвинувачений ОСОБА_10 вітчим. Більше року проживає окремо від матері в м. Києві.

В останній рік проживання разом з братами та матір`ю в квартирі по АДРЕСА_3 , вона спостерігала зміни в поведінці брата ОСОБА_45 . Незвичними були ігри, ОСОБА_29 із ОСОБА_36 , як жарт, могли показувати сцени сексуального характеру. При ній вони це робили біля п`яти разів. Також мати розповідала, що ОСОБА_29 почав прокидатися вночі, у вісні. З показань, даних цим свідком на досудовому розслідуванні слідує, що її вітчим обвинувачений ОСОБА_10 перевіряв психіку та поведінку її брата потерпілого ОСОБА_13 , застосовуючи до дітей психологічний тиск, обвинувачений «навіював» братам, що мати погана, а тому свідок впевнена, що до самогубства ОСОБА_29 довів саме її вітчим. Обвинувачений в період спільного з ОСОБА_43 проживання неодноразово проводив з нею психологічні бесіди, які могли тривати 6 годин, налаштовував проти матері за допомогою картини із зображенням «обідраної» старенької бабусі казав, що це її мати, готував свідка до того, що вона (ОСОБА_46 ) стане його майбутньою дружиною, проводив з нею розмови, присвячені ОСОБА_47 , в тому числі й щодо статевого потягу сина до матері.
Обвинувачений пригощав братів морозивом за те, що вони за його примусом вимушені були говорити їх матері різні нецензурні слова. Незадовго до самогубства ОСОБА_29 казав їй, що ОСОБА_10 та його співмешканка заставляли його писати листа, що мама погана. Був випадок, коли обвинувачений показував їй на одній із сторінок в Інтернеті, як можна ґвалтувати людей нестандартним статевим актом, щоб не було жодних слідів.
Під час ігор з братами потерпілий ОСОБА_13 одного разу казав братам, щоб вони вчинили з ним статевий акт неприроднім способом, на що вона зробила йому зауваження, однак і після цього він повторював ці погані слова (т.2, а.п. 39,40,43,44).
З показань свідка ОСОБА_48 малолітнього сина обвинуваченого вбачається, що за час життя його брат, покійний ОСОБА_13 , неодноразово казав йому, що має намір покінчити життя самогубством, що йому надоїло жити, оскільки батько його ґвалтує «обичним» способом, однак яким не уточняв; батько ґвалтував ОСОБА_29 дома у бабусі, коли всі спали і просив його ( ОСОБА_49 ) нікому не говорити про це, оскільки переживав, щоб з нього не знущалися хлопці в школі та у дворі (т.2, а.п.49,50). Свідок ОСОБА_37 психолог Батівського притулку для дітей(Берегівський район Закарпатській області) показала, що наведені вище показання свідка ОСОБА_50 правдиві, оскільки він їх давав, будучи спокійним, врівноваженим та адекватним (т.2, а.п.72-76).
Згідно висновку судово-медичної експертизи від 07.07.2012 № 570 у малолітнього ОСОБА_13 крім тих, що виникли після падіння з даху дев`ятиповерхового будинку внаслідок ударяння об прилегле до будинку покриття тверду поверхню, виявлено також і тілесні ушкодження у виді розривів сфінктеру та слизової анального отвору, які є прижиттєвими і виникли близько за 2 тижні до настання смерті внаслідок дії тупого твердого або тугоеластичного предмету, діючого по механізму розтягування із послідуючим розтріскуванням слизової оболонки; сфінктер розтягнутий приблизно на 1-1,5 см (т.5, а.п. 28-33).

В обґрунтування даного висновку експертизи допитаний судом першої інстанції експерт ОСОБА_16 показав, що при огляді трупа ОСОБА_13 виявив три розриви сфінктеру анального отвору, які могли виникнути як одноразово, так і почергово спочатку один потім другий, третій. Для утворення таких рубців на слизовій оболонці необхідний час, щонайменше 2 тижні, тобто це були не свіжі розриви, у зв`язку з цим і не проводився забір мазків. Дослідження проводилось у морзі, приблизно 2 години.
У висновку судово-медичної експертизи, у розділі «зовнішнє дослідження», експертом надається опис виявлених тілесних ушкоджень в області анального отвору трупа малолітнього ОСОБА_13 .
Апеляційний суд визнає, що зазначені вище докази в їх сукупності, а також в сукупності з обставинами, встановленими вироком Ужгородського міськрайонного суду від 23.10.2012, яким ОСОБА_10 засуджено за ч.2 ст.156 КК України вчинення протиправних дій, пов`язаних із неодноразовим розбещенням (розпусними діями) своїх неповнолітніх дітей, в тому числі й у відношенні потерпілого ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.8, а.п. 229-238) правильно оцінені судом першої інстанції, оскільки такі підтверджують винуватість обвинуваченого у вчиненні ним передбаченого ч.3 ст.153 КК Україні кримінального правопорушення.

Висновок місцевого суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_10 у вчиненні ним іншого кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.120 КК України, достатньо ним обґрунтовано з урахуванням як зазначених вище показань потерпілої, свідків, так і показань експерта-психолога ОСОБА_51 та висновку судово-психологічної експертизи № 437/438/439/440/12-25 від 30.11.2012 (т.5, а.п. 140-256), з якого вбачається також наступне.
Експертом досліджено, зокрема, особливості психологічного статусу сімей ОСОБА_52 та ОСОБА_30 , психологічні особливості розвитку малолітніх дітей ОСОБА_30 , поведінку за час життя загиблого ОСОБА_13 , його емоційний, психологічний стан на момент самогубства.
В період з 24 по 29.09.2012 також проведено психологічні дослідження обвинуваченого ОСОБА_10 , потерпілої ОСОБА_8 та їх малолітніх дітей ОСОБА_49 та ОСОБА_53 .
Так, з моменту повернення дітей від ОСОБА_30 30.06.2012, провідні емоційні та поведінкові прояви ОСОБА_13 характеризуються занепокоєнням, замкнутістю, поміркованістю власних слів та дій (на фоні цього спостерігається зміна його поведінки під час купання сором оголеності перед ОСОБА_8 замінюється милуванням собою), а також свідчать на користь обміркованості власних дій, що були усвідомлено спрямовані на вчинення самогубства, до якого дитину спонукала ситуація, з якої вона не знаходила виходу. Це не могли бути переживання з приводу конфліктної ситуації між батьками після розлучення, в тому числі й щодо визначення подальшого місця проживання дитини, оскільки така існувала вже тривалий час.
Коло спілкування дитини було обмежено, а щодо чоловіків близькі відносини були лише з батьком та дідусем.
Небажання розповідати дорослим про зґвалтування, говорить на користь участі знайомої людини.
Як зазначила допитана судом експерт ОСОБА_54 , до вчинення самогубства дитину спонукала ситуація, що була пов`язана саме із зґвалтуванням, що підтверджується матеріалами кримінального провадження.
Несуттєві зміни в поведінці та емоційному стані (на що вказують свідки та підкреслює сторона захисту) в період, що передував самогубству, зумовлені особливістю ОСОБА_13 переживати проблеми в середині себе, що було найбільш руйнівним для дитини. Нерозуміння дитиною поняття «суїцид» не виключає розуміння нею власних дій, тобто яким чином можна вирішити ту чи іншу проблематичну ситуацію у своєму житті. Суїцид це перш за все «втеча» від тієї проблеми, яку не можна вирішити. Як у дитини, так і у дорослої людини не має значення. Дана дія хлопчика пов`язана із дуже психологічно травмуючою подією в його житті, як така, що не знаходить свого вирішення. В даному конкретному випадку не могли призвести до суїциду загиблого ОСОБА_29 ні конфліктна ситуація в сім`ї, ні події (проблеми) в школі, ні суперечки між батьками це було для дитини проблемне середовище, у якому дитина звикла жити.
Отже, доводи сторони захисту про неможливість вчинення ОСОБА_13 суїциду (самогубства) в силу свого малолітнього віку та особливостей психологічного розвитку, а також версія ймовірного випадкового падіння потерпілогоповністю спростовані вказаною судово-психологічною експертизою, показаннями експерта-психолога ОСОБА_51 та свідка ОСОБА_27 , що свідчать саме про свідомий стрибок дитини з даху дев`ятиповерхового будинку за наведених вище обставин.

Згідно висновку авторопочеркознавчої експертизи від 24.10.2012 № 444/1 автором рукописного тексту заяви ОСОБА_13 , що починається і відповідно закінчується, словами «Заява. Я, ОСОБА_13 , 2002 року народження…мені переїхати до тата. ОСОБА_55 » (на 3-х аркушах) не є ОСОБА_13 . Початкова частина даного тексту, ймовірно, була ним переписана з тексту, складеного дорослою особою, решта виконана ним під диктування дорослої особи.
ОСОБА_13 під час виконання ним тексту, описаного в п.1 висновку експерта, знаходився у стані психічної напруги значного ступеню (стресу), який викликається загрозою життю, здоров`ю, при психічному або фізичному насильстві, коли людина налякана безпосередньо в момент виконання тексту.

Наведений в п.1 висновку текст складений з імітацією мовлення малолітньої дитини, у співавторстві чоловіком та жінкою середнього або зрілого віку, з освітою не нижче середньої (т.5, а.п. 140-142).
Допитана судом експерт ОСОБА_17 підтвердила свій вказаний висновок, зазначивши, що ОСОБА_33 писав досліджуваний (вищевказаний) текст, однак не є його автором авторами є чоловік та жінка. Під час написання тексту знаходився під психологічним тиском і емоційне переживання було більше, ніж те, що могло виникнути від диктовки тексту.
Даним висновком спростовується версія сторони захисту про те, що потерпілий ОСОБА_13 добровільно бажав переїхати жити від матері до батька.
Посилання сторони захисту на довідку судово-медичного експерта ОСОБА_15 від 07.07.2012 № 1595 (т.1, а.п.194), як на доказ ймовірної фальсифікації висновку судово-медичної експертизи трупа дитини від 07.07.2012 № 570 в частині виявлення експертом ОСОБА_16 у померлого неповнолітнього ОСОБА_13 прижиттєвих тілесних ушкоджень у виді розривів сфінктеру анального отвору (т.5, а.п. 28-33) не заслуговують на увагу, оскільки допитаний апеляційним судом експерт ОСОБА_15 показав, що вказану довідку ним складено на підставі запиту, що стосувався виключно безпосередньої причини смерті ОСОБА_13 ; він проводив зовнішнє дослідження (огляд) трупа на наявність тілесних ушкоджень неповнолітнього потерпілого; питання про те, які саме тілесні ушкодження та механізм їх виявлення не ставилися, оскільки з цього приводу проводилося судово-медичне дослідження трупа, де вже було вказано усі ушкодження, які мали місце, а тому ним і не виявлялися наведені вище тілесні ушкодження у виді розривів сфінктеру анального отвору.

Доводи апеляційної скарги сторони захисту щодо невідповідності дослідної частини висновку експерта від 07.07.2012 № 570 його підсумкам не заслуговують на увагу, оскільки усі зазначені вище висновки судових експертиз складені у відповідності з вимогами, що передбачені як ст.102 КПК, так і Інструкцією «Про проведення судово-медичної експертизи», затвердженої наказом МОЗ України від 17.01.95 № 6, зокрема пункту 3 щодо оформлення. Так, протокольна (дослідна) частина вказаного висновку експерта від 07.07.2012 № 570 «Зовнішнє дослідження», «Судово-медичний діагноз» відповідає підсумкам судово-медичної експертизи в частині виявлення у неповнолітнього тілесних ушкоджень у виді розриву (розтягнення на 1-1,5 см) сфінктеру анального отвору (т.5, а.п. 30, ряд.3; 32 абз.5; 33 пункти 7,8 підсумків).
Те саме стосується й висновку судово-психіатричної експертизи від 15.11.2012 № 195 (т.5, а.п. 43-46), якому суд першої інстанції дав належну оцінку і обґрунтував, чому він відкидає доводи (в цілому аналогічні тим, що зазначені в апеляційній скарзі)сторони захисту.

Також в суді першої інстанції судово-психіатричний експерт ОСОБА_23 обґрунтувала свій висновок від 15.11.2012 № 195 в частині «схильності обвинуваченого (досліджуваного) до педофілії» насамперед обставинами, встановленими Ужгородським міськрайонним судом в постановленому щодо обвинуваченого ОСОБА_10 вироку від 23.10.2012, яким встановлено неодноразове розбещення обвинуваченим у даному кримінальному провадженні ОСОБА_10 своїх дітей (т.8, а.п. 229-238).

Враховуючи те, що вказаний висновок експерта є зрозумілим, достатньо обґрунтованим, не суперечить іншим матеріалам провадження та не викликає сумнівів у його правильності,суд першої інстанції правильно відмовив стороні захисту у клопотанні про призначення повторної судово-психіатричної експертизи обвинуваче-ного ОСОБА_10 .
Лист «Ла-Страда», на який посилається сторона захисту, як на доказ протиправної поведінки потерпілої ОСОБА_8 у відношенні до своїх дітей, в тому числі й щодо ОСОБА_13 не може бути прийнятий до уваги, оскільки показаннями свідка ОСОБА_56 (сина обвинуваченого) підтверджуєтьтся той факт, що у його присутності його брат потерпілий ОСОБА_13 телефонував на телефон довіри «ЛА СТРАДА УКРАЇНА» та казав у телефонну слухавку, що мама їх б`є, виганяє на вулицю, знущається з них тощо, саме під примусом обвинуваченого ОСОБА_10 (т.2, а.п.71).

Те саме стосується і доводів сторони захисту щодо нібито неодноразового застосування до потерпілого ОСОБА_13 фізичної сили з боку ОСОБА_8 та її співмешканця ОСОБА_14 .

Версія сторони захисту про сумнівність доводів обвинувачення щодо свідомого падіння потерпілим ОСОБА_13 з даху дев`ятиповерхового будинку та щодо ймовірності випадкового падіння нещасного випадку спростовані показаннями свідка ОСОБА_27 , які правильно оцінені судом першої інстанції свідок добре бачив та спостерігав як дії ОСОБА_13 перед стрибком з даху, так і безпосередньо сам стрибок: хлопчик стояв не на самому краю даху, біля 3 хвилин, відійшов на декілька метрів, побіг до краю даху та стрибнув, «ніби у довжину»; потерпілий не бігав, не зачіпався ні за що та не падав через це, а свідомо зробив стрибок із даху. Поряд з потерпілим, перед тим як він зробив стрибок з даху, нікого не було, що підтвердила і свідок ОСОБА_57 .
Тому суд правильно визнав, що ці показання свідка спростовують версію сторони захисту про випадкове падіння хлопчика.
Виходячи з цього, апеляційний суд визнає, що доводи зазначеної вище апеляційної скарги сторони захисту про невинуватість обвинуваченого спростовані сукупністю наведених доказів, які повністю підтверджують пред`явлене ОСОБА_10 обвинувачення.

Що стосується викладених в апеляційній скарзі захисника доводів про безпідставне задоволення судом першої інстанції цивільного позову, а саме в порушення ч.1 ст.1193 ЦК України, такі також не заслуговують на увагу, оскільки згідно вказаної норми закону не відшкодовується шкода, завдана потерпілому внаслідок його умислу; в діянні ж ОСОБА_8 за обставин, при яких сталася наведена вище подія, пов`язана із самогубством дитини, жодним доказом не встанов-лено її умисел, спрямований на падіння дитини з даху будинку.

Задовольняючи частково заявлений ОСОБА_8 до обвинуваченого цивільний позов, суд першої інстанції врахував положення ст.ст. 11,16,23,1167,1168 ч.2 ЦК України, характер кримінального правопорушення, глибину душевних страждань потерпілої, вимоги розумності і справедливості.

З цих підстав колегія апеляційного суду також визнає безпідставною апеляційну скаргу захисника на вирок суду першої інстанції і в частині вирішення цивільного позову.
Відображені в апеляційній скарзі прокурора доводи про м`якість призначеного ОСОБА_10 покарання за ч.3 ст.120 КК України судом призначено покарання у виді позбавлення волі строком на сім років замість необхідних восьми, а також про несправедливість визначення на підставі ч.1 ст.70 КК України остаточного покарання у виді десяти років позбавлення волі шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим замість необхідних дванадцяти (шляхом застосування часткового складання призначених вироком від 17.06.2014 покарань) також не можна визнати обґрунтованими з огляду на наступне.
При призначенні ОСОБА_10 покарання судом дотримано вимоги ст.65 КК України, враховано ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, який має позитивні характеристики як з місця проживання, роботи, від релігійної громади, так і в місці попереднього ув`язнення (т.7, а.66,68,120,143,149; т.9, а.п.10) на момент вчинення передбачених ч.3 ст.120, ч.3 ст.153 КК України злочинів не мав судимостей.

З цих підстав суд правомірно призначив ОСОБА_10 покарання в межах санкцій ч.3 ст.120, ч.3 ст.153 КК України, застосувавши правила ч.1,4 ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворих покарань більш суворим, оскільки таке буде достатнім для виправлення особи та попередження вчинення винним нових злочинів в умовах ізоляції від суспільства.
З огляду на викладене, твердження прокурора про порушення судом першої інстанції вимог ст.65 КК України є безпідставними.
На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 404, 407,418,419 КПК України, апеляційний суд
У Х В А Л И В :

Апеляційні скарги прокурора ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_11 залишити без задоволення, а вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17.06.2014 щодо обвинуваченогоОСОБА_10 без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили, а засудженим, що перебуває під вартою в той самий строк з дня отримання ним копії даної ухвали.

Судді: