АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 11-кп/793/386/13 Головуючий по 1
інстанціїКатегорія: ст. 81 КК України
Іванов А.А. Доповідач в апеляційній
інстанції Безверхий І.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" грудня 2013 р. Колегія суддів
судової палати у кримінальних справах
апеляційного суду Черкаської області в
складі:

головуючого Безверхого
І.В.,

суддів Демиденка
А.І., Літвінцева В.М.,

при секретарі Чорній Я.Ю.,

з участю прокурора
Ємельянової О.В.,

розглянула матеріали за апеляційною
скаргою засудженого ОСОБА_3, на ухвалу
Уманського міськрайонного суду
Черкаської області від 27 вересня 2013
року, якою відмовлено в задоволенні
подання адміністрації
Старобабанівської ВК-92 УДПтС України в
Черкаській області про
умовно-дострокове звільнення
засудженого ОСОБА_3 від відбування
покарання.

Як встановлено матеріалами справи,
вироком Чигиринського районного суду
Черкаської області від 17.09.2009 року
ОСОБА_3 засуджений за ст. 194 ч. 2 КК
України на п'ять років позбавлення
волі. На підставі ст. 71 КК України за
сукупністю вироків частково приєднано
невідбуту частину покарання за вироком
Черкаського районного суду від 23.10.2006
року і остаточно визначено до відбуття
ОСОБА_3 покарання у виді 5 років 6
місяців позбавлення волі. Цивільний
позов задоволено: стягнуто з ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_4 36.278 грн.

Після відбуття ним ? строку
призначеного покарання адміністрація
виправно-трудової установи звернулася
до суду із поданням про
умовно-дострокове звільнення
засудженого ОСОБА_3 від відбування
покарання.

При цьому посилається на те, що він
зарекомендував себе добре; режиму
відбування покарання не порушує;
дотримується встановлених правил
поведінки та розпорядку дня; не має
стягнень; працевлаштований днювальним
та має 3 заохочення.

Відмовляючи адміністрації
Старобабанівської ВК-92 в задоволенні
вищезазначеного подання місцевий суд в
оскаржуваній ухвалі зазначив, що
засуджений ОСОБА_3 неодноразово
притягувався до кримінальної
відповідальності (6 разів), 23.04.2009 року
на підставі ст. 81 КК України звільнився
умовно-достроково, однак вчинив в даний
період злочин за що й був засуджений.
Також зазначив, що для застосування до
нього умовно-дострокового звільнення
він мав би характеризуватися
позитивно, а не добре.

За таких обставин суд першої
інстанції в оскаржуваній ухвалі
зазначив, що подання адміністрації
Старобабанівської ВК-92 УДПтС України в
Черкаській області про застосування
до ОСОБА_3 умовно-дострокового
звільнення не підлягає до задоволення.

Не погоджуючись із таким судовим
рішенням місцевого суду засуджений
ОСОБА_3 в апеляційній скарзі ставить
питання про його скасування.

При цьому вказує, що за час
відбування покарання у
виправно-трудовій установі він не мав
стягнень, а, навпаки, мав 3 заохочення.
Також адміністрація виправно-трудової
установи ВК-92 зазначила, що він добре
характеризується, що свідчить, на його
думку, про те, що він став на шлях
виправлення.

Заслухавши суддю-доповідача, думку
прокурора, про відмову в задоволенні
апеляції засудженого ОСОБА_3,
перевіривши матеріали справи та
обміркувавши над доводами
вищезазначеної апеляції колегія
суддів не вбачає підстав для
задоволення апеляційної скарги,
враховуючи наступне.

Так, у відповідності до вимог ст. 81
КК України, єдиною і достатньою
підставою умовно-дострокового
звільнення засудженого є досягнення
однієї з цілей покарання -виправлення
засудженого, що підтверджується його
сумлінною поведінкою і ставленням до
праці в процесі відбування покарання.

Також, воно може бути застосовано до
особи, яка відбула не менше трьох
чвертей строку покарання, призначеного
судом особі, яка раніше звільнялася
умовно-достроково і знову вчинила
умисний злочин протягом невідбутої
частини покарання.

Як встановлено по справі, ці вимоги,
що дають підстави для застосування
умовно-дострокового звільнення, ОСОБА_3
дотримані не були.

Так, згідно наявної в справі
довідки про заохочення та стягнення, на
час перебування ОСОБА_3 у місцях
позбавлення волі він тричі
заохочувався, а зокрема: 04.10.2010 року,
05.01.2011 року та 30.09.2011 року. Тобто,
засуджений ОСОБА_3 отримував
заохочення на початку відбування
призначеного строку покарання, а за
останні два роки, що передували поданню
адміністрації виправно-трудової
установи про умовно-дострокове
звільнення ОСОБА_3 від відбування
покарання, останній взагалі не
отримував заохочень, що свідчить про
його пасивну поведінку та небажання
приймати участь у суспільному житті
виправно-трудової установи та стати на
шлях виправлення.

Крім того, як зазначено в матеріалах
справи, на час звернення адміністрації
Старобабанівської ВК-92 до суду з
поданням та на час судового засідання
ОСОБА_3 характеризується „добре", але в
поданні при цьому зазначено, що даний
засуджений участі в реалізації програм
диференційованого виховного впливу не
приймає за відсутності бажання.

Таким чином, зазначені обставини
свідчать про те, що на час звернення
Старобабанівської ВК-92 до суду з
поданням ОСОБА_3 на шлях виправлення не
став, про що вірно вказав в ухвалі суд
першої інстанції, відмовляючи в
задоволенні подання. Колегія суддів
приходить до висновку, що місцевий суд
вірно зазначив в ухвалі щодо критичної
оцінки поведінки засудженого ОСОБА_3 як
такої, що пов"язана з метою штучного
створення умов для умовно-дострокового
звільнення від відбування покарання,
так як даний засуджений мав би доводити
своє перевиховання на протязі всього
часу відбування ним покарання і мав би
характеризуватися виключно позитивно,
а не - добре, як зазначено у поданні
адміністрації виравно-трудової
установи.

Також, колегія суддів вважає за
необхідне зазначити, що сумлінна
поведінка - це не тільки пасивна форма
поведінки засудженого, яка полягає у
стримуванні від порушень режиму
відбування покарання, порушення правил
внутрішнього розпорядку, вживання
алкогольних напоїв, наркотичних
засобів, азартних ігор, неухильне
додержання загальноприйнятих норм і
правил поведінки, а й активна форма
його поведінки: активна участь у
суспільному житті і сумлінне виконання
громадських доручень у процесі
відбування покарання, підвищення свого
загальноосвітнього рівня, сумліненне
ставлення до навчання, гарна поведінка
в побуті, прагнення своєю діяльністю
спокутувати вину за вчинений злочин.
Сумлінна поведінка і ставлення до
праці є необхідним і достатнім доказом
виправленння засудженого.

Посилання апелянта в апеляційній
скарзі на те, що він став на шлях
виправлення матеріалами справи не
підтверджені.

За таких обставин ухвала місцевого
суду є законною, обгрунтованою і
скасуванню, про що ставить питання
апелянт, не підлягає.

Керуючись ст. 81 КК України, ст. ст.
404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія
суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу засудженого
ОСОБА_3 залишити без задоволення, а
ухвалу Уманського міськрайонного суду
Черкаської області від 27 вересня 2013
року, якою відмовлено в задоволенні
подання Старобабанівської ВК-92 УДПтС
України в Черкаській області про
умовно-дострокове звільнення
засудженого ОСОБА_3 від відбування
покарання - залишити без змін.

Ухвала вступає в законну силу з
моменту її проголошення апеляційним
судом, але може бути оскаржена в
касаційному порядку на протязі 3
місяців до Вищого Спеціалізованого
Суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Головуючий

Судді