АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:
головуючого судді - ОСОБА_1
суддів - ОСОБА_2
ОСОБА_3
при секретарі судового засідання - ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження № 0007252 за апеляційною скаргою заступника прокурора м. Києва ОСОБА_5 на вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 26 листопада 2014 року, яким

ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Кременчук Полтавської обл., який проживає за адресою: АДРЕСА_1
визнаний винним у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 286 КК України, та йому призначене покарання у виді штрафу в розмірі 200 неоподаткованих мінімумів доходів громадян без позбавлення права керування транспортними засобами.
за участю сторін апеляційного провадження
прокурора - ОСОБА_7
потерпілого - ОСОБА_8
захисника - ОСОБА_9
обвинуваченого - ОСОБА_6
В С Т А Н О В И Л А :
Згідно вироку суду, водій ОСОБА_6 11 серпня 2014 року приблизно о 13:50 годині, керуючи засобом підвищеної небезпеки, а саме технічно справним, не завантаженим пасажирським автобусом «Богдан», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухався по горизонтальній прямій ділянці дороги асфальтобетонного покриття проїзної частини бульвару Чоколівському в м. Києві зі сторони вулиці Ушинського в напрямку Севастопольської площі зі швидкістю приблизно 50 км/годину в середній смузі руху, де проїзна частина має три смуги руху в попутному напрямку та три смуги руху в зустрічному напрямку, розділені дорожньою розміткою: 1.3, 1.5 Правил дорожнього руху України (далі ПДР України).

Наближаючись до перехрестя бульвару Чоколівського та вул. Волинської в м. Києві, водій ОСОБА_6 будучи неуважним, не правильно зреагувавши на зміну дорожньої обстановки, оскільки в цей час на проїжджій частині бульвару Чоколовського в середній смузі руху стояв автомобіль «ВАЗ 21043» державний номерний знак НОМЕР_2 , перед яким знаходився пішохід ОСОБА_8 здійснив ДТП. Вказаний автомобіль «ВАЗ 21043» державний номерний знак НОМЕР_2 , був перешкодою для руху водія ОСОБА_6 , що керував автобусом «Богдан», державний номерний знак НОМЕР_1 , яку він об`єктивно був спроможний виявити, оскільки для цього в нього не було перешкод об`єктивного характеру. Під час руху водій ОСОБА_6 не зреагував відповідним чином на вказану перешкоду для руху, а саме, не вжив негайних заходів для зменшення швидкості, аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, чим грубо порушив вимоги п.п.1.5, 2.3 підпункт «б» та 12.3 ПДР України, внаслідок чого здійснив наїзд на автомобіль «ВАЗ 21043» державний номерний знак НОМЕР_2 , який по своїй інерції здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_8 , який знаходився перед вказаним автомобілем.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості.

Згідно висновку судово-медичної експертизи № 1649/е від 3 жовтня 2014 року встановлено, що у ОСОБА_8 на момент звернення за медичною допомогою 11 серпня 2014 року о 13:47 годині, після виникнення ДТП було виявлено тілесні ушкодження у вигляді: закритого перелому передньої стінки верхньощелепної пазухи справа: підшкірного крововиливу лобної ділянки справа; закритої травми грудної клітки - перелом 2,3 ребра справа. Характер та морфологія виявлених ушкоджень у потерпілого ОСОБА_8 свідчить про те, що вони утворились від травматичної дії тупих предметів, що могло бути при транспортній травмі. Рентгенологічні дані вказують на наявність перелому верхньощелепної пазухи та ребер, що дозволяє вважати, що як відновлення анатомічної цілісності вказаного з`єднання та тканин та, власне, функції суглобу буде перевищувати 21 добу, а саме цей строк слід враховувати при визначенні тривалості розладу здоров`я, як судово-медичний критерій визначення ступеню тяжкості. Тому, сукупність отриманих тілесних ушкоджень потерпілим ОСОБА_8 відносяться до тілесного ушкодження середнього ступеню тяжкості, що спричинило розлад здоров`я на строк понад 21 добу, відповідно до п.п. 4.6. та 2.2.1/в «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень».

Згідно висновку авто-технічної експертизи № 574/ат від 30 жовтня 2014 року в ситуації, що склалася на дорозі безпосередньо перед дорожньо-транспортною пригодою, водій автобусу «Богдан», жовтого кольору, державний номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_6 , повинен був керуватися вимогами пункту 12.3 ПДР України. В даній дорожній обстановці, водій автобусу «Богдан», жовтого кольору, державний номерний знак А НОМЕР_3 , ОСОБА_6 , мав технічну можливість уникнути даної дорожньо-транспортної пригоди шляхом застосування екстреного гальмування для зупинки транспортного засобу до місця зіткнення. Експертом, з технічної точки зору, вбачаються невідповідності вимогам пункту 12.3 ПДР України. Причиною даної дорожньо-транспортної пригоди, з технічної точки зору, є невідповідності дій водія автобусу «Богдан», жовтого кольору, державний номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_6 вимогам пунктів 12.3 ПДР України.

Під час руху водій автобусу «Богдан», жовтого кольору, державний номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_6 допустив порушення вимог наступних пунктів Правил дорожнього руху України:

- 1.5 ПДР України, згідно якого: «Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків»;

- 2.3.(6) ПДР України, згідно якого: «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»;

-12.3 ПДР України, згідно якого: «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів щодо зменшення швидкості аж до повної зупинки транспортного засобу абр безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди».

Порушення водієм автобусу «Богдан», жовтого кольору, державний номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_6 вимог пунктів 1.5, 2.3 (б), 12.3 ПДР України, знаходиться в прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди ті її наслідками.

Не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, посилаючись на неправильне застосування Закону України про кримінальну відповідальність, а саме, на незастосування закону, який підлягав застосуванню, заступник прокурора м. Києва ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок суду скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання за ч. 1 ст. 286 КК України покарання у виді штрафу в розмірі 200 неоподаткованих мінімумів доходів громадян та позбавити його права керування транспортними засобами строком на 2 роки.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги прокурор зазначає, що суд першої інстанції без жодного обґрунтування у вироку суду прийшов до висновку про можливість не застосовувати додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.
При цьому, апелянт посилається на те, що конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, у нескладних дорожніх умовах, за відсутності вини інших учасників руху свідчать про те, що, керуючи транспортним засобом, водій ОСОБА_6 не в змозі забезпечити безпеку оточуючих. Даних, які об`єктивно свідчать про обґрунтовану можливість на законних підставах не позбавляти винного права керувати транспортними засобами, серед матеріалів кримінального провадження не існує.

На зазначену апеляційну скаргу обвинувачений подав заперечення, в яких просить вирок суду залишити без зміни, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення, посилаючись на те, що судом правильно застосовано кримінальний закон, а ним вчинено вперше злочин, з необережності, невеликої тяжкості, по місцю роботи він характеризується позитивно, працює водієм, що є його єдиною спеціальністю та єдиним джерелом доходів, у вчиненому щиро покаявся, сприяв розкриттю злочину, а тому вважає, що суд обрав йому покарання відповідно до вимог закону.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу у повному обсязі, потерпілого, захисника та обвинуваченого, які просили вирок суду залишити без зміни, провівши судові дебати, надавши обвинуваченому останнє слово, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги й розглянувши справу в їх межах, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 404 КПК Українисудапеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження та журналу судового засідання, фактичні обставини кримінального правопорушення ніким не оспорювалися і докази відносно них, відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, не досліджувалися, тому висновки суду першої інстанції щодо цих фактичних обставин, які не оспорюються і в апеляційній скарзі, перевірці апеляційним судом не підлягають.

Дії ОСОБА_6 за визнаних судом першої інстанції встановленими фактичних обставин кримінального правопорушення правильно кваліфіковані за ч. ч. 1 ст. 286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги про те, що судом при призначенні покарання не враховані й інші обставини, які впливають на визначення покарання, є необґрунтованими, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Згідно роз`яснень, які містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 1003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» із змінами та доповненнями, досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.
Виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання. Суди, зокрема, можуть не визнати окремі з них такими, що пом`якшують чи обтяжують покарання, а також визнати такими обставинами ті, які не зазначено в обвинувальному висновку.

Як вбачається з вироку, суд першої інстанції дотримався вищезазначених вимог.

При призначенні ОСОБА_6 покарання судом першої інстанції враховані тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, позитивно характеризується за місцем роботи, обставини, які пом`якшують покарання, за відсутності обставин, що обтяжують покарання.

Доводи прокурора, викладені в апеляційній скарзі, про те, що судом при призначенні покарання не враховані конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, які свідчать, що, керуючи транспортним засобом, водій ОСОБА_6 не в змозі забезпечити безпеку оточуючих, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Так суд першої інстанції врахував всі обставини кримінального правопорушення в межах висунутого обвинувачення, дані про особу обвинуваченого, а також те, що матеріали справи не містять будь-яких даних про те, що ОСОБА_6 раніше був притягнутий до адміністративної або кримінальної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху, що підтверджується вимогою про судимість, в т.ч. і про адміністративні правопорушення (ас. 37), а також врахував думку потерпілого ОСОБА_8 , який просив не позбавляти обвинуваченого права керування транспортним засобом.

Таку ж позицію потерпілий підтвердив й під час апеляційного розгляду справи, вказавши додатково, що будь-яких матеріальних претензій до обвинуваченого він немає.

Суд першої інстанції, відповідно до вимог ст..ст. 349, 363 КПК України, як і суд апеляційної інстанції, відповідно до вимог 404, 405 КПК України, перевіряє докази, надані сторонами. Разом з тим прокурором не надані беззаперечні докази на підтвердження доводів, викладених в апеляційній скарзі.

Крім того, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_6 працює водієм тривалий час (ас. 36), відповідно до наявних у справі даних інших джерел отримання доходу немає.

Згідно ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаною винною у вчиненні злочину. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

З огляду на викладене, враховуючи, що санкція ч.1 ст. 286 КК України, передбачає, наряду з основним покаранням, можливість як застосування, так і не застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції вмотивовано обрав обвинуваченому покарання у виді штрафу без позбавлення права керувати транспортними засобами в межах санкції ч. 1 ст. 286 КК України.

З огляду на викладене, призначене ОСОБА_6 покарання відповідає його особі й ступеню тяжкості вчиненого ним злочину, є необхідним і достатнім для його виправлення й попередження вчинення ним нових злочинів, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст..ст. 376, 404, 405, 407, 409, 418, 419 КПК України,
У Х В А Л И Л А :
Вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 26 листопада 2014 року щодо ОСОБА_6 - залишити без зміни, апеляційну скаргу заступника прокурора м. Києва ОСОБА_5 без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена протягом 3 місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, засудженим у той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

_________________________ __________________________ ________________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3