Олевський районний суд Житомирської області
Справа № 287/248/14-к

В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 березня 2015 року м. Олевськ
Олевський районний суд Житомирської області в складі:
головуючого-судді ОСОБА_1
секретаря ОСОБА_2

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з повною загальною середньою освітою, перебуваючого у цивільному шлюбі, на утриманні має одну малолітню дитину, працюючого оператором сушильної камери ТОВ «ОЛІСП» с.Ожгів Хутір Баранівського району Житомирської області, не інваліда, не депутата, не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.187 КК України,
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та жителя АДРЕСА_2 , українця, громадянина України, з базовою загальною середньою освітою, не одруженого, не працюючого, інваліда дитинства ІІІ-ї групи, не депутата, судимого:
- 14.12.2010 року Олевським районним судом Житомирської області за ч.1 ст.122 КК України на два роки позбавлення волі, на підставі ст.ст.75, 76, 104 КК України звільненого від відбування призначеного судом покарання з випробуванням, з іспитовим строком на один рік;
- 24.05.2013 року тим же судом за ч.1 ст.396 КК України на два роки позбавлення волі, на підставі ст.ст.75, 76 КК України звільненого від відбування призначеного судом покарання з випробуванням, з іспитовим строком на один рік;
- 30.04.2014 року тим же судом за ч.2 ст.185, ч.1 ст.71 КК України на два роки один місяць позбавлення волі;
- 23.10.2014 року Корольовським районним судом м.Житомир за ч.2 ст.185, ч.4 ст.70 КК України на два роки два місяці позбавлення волі, відбуваючого покарання, перебуваючого на час розгляду кримінального провадження в слідчому ізоляторі № 8 м.Житомир вул.Ватутіна, 172,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.187 КК України,
з участю сторін
кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_5
потерпілого ОСОБА_6
представника потерпілого ОСОБА_7
захисників: ОСОБА_8
ОСОБА_9
обвинувачених: ОСОБА_3
ОСОБА_4
ОСОБА_4 , та ОСОБА_3 , обвинувачуються у тому, що вони перебуваючи 24 березня 2014 року, близько 19 години, в магазині «Своячок», що розташований по вул.Центральній в с.Соснівка Олевського району Житомирської області, де ОСОБА_4 , запропонував ОСОБА_3 , за допомогою застосування травматичної зброї, яку ОСОБА_3 , зберігав при собі, вчинити напад на водія автомобіля таксі з метою заволодіння майном останнього.
Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на протиправне заволодіння майном, ОСОБА_4 , за попередньою змовою з ОСОБА_3 , викликали таксі. По приїзду таксі, а саме автомобіля, марки «Шевроле», моделі «Авео», державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , та ОСОБА_3 , сіли до вказаного авто та поїхали в напрямку с.Радовель Олевського району Житомирської області. Рухаючись по автодорозі, яка розташована в адміністративно територіальних межах Олевського району Житомирської області, сполученням Київ Ковель, на 215 км., + 106 м., неподалік кафе «Лісовичок», ОСОБА_4 , попросив водія ОСОБА_6 , зупинитись. Під час зупинки ОСОБА_3 , застосував відносно водія ОСОБА_6 , фізичне насильство, небезпечне для життя та здоров`я на момент заподіяння, що виразилося в проведенні чотирьох пострілів зі спеціального пристрою для відстрілу гумових куль в область голови та шиї потерпілого ОСОБА_6 , заподіявши останньому тілесних ушкоджень у вигляді: вогнепального поранення правої білявушної ділянки, яке супроводжувалося закритою черепно-мозковою травмою; забоєм правої півкулі мозочка; післятравматичним правобічним мастоїдитом із геморагічним компонентом; відкритого уламкового перелому проксимальної фаланги 3-го пальця лівої кисті; вогнепального перелому нігтьових фаланг 2, 3 пальців правої кисті, які відповідно до висновку судово медичного експерта № 76 від 26.05.2014 року відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, а також вогнепального поранення задньої поверхні шиї, яке по ступеню тяжкості відноситься до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я та в ході нападу заволоділи чужим майном, яке належить ОСОБА_6 , а саме: бувшим у використанні мобільним телефоном, торговельної марки «Нокія 2710», вартістю 250.00 грн.
На підставі викладених вище даних діяння ОСОБА_4 , кваліфіковані за ч.2 ст.187 КК України; діяння ОСОБА_3 , кваліфіковані за ч.2 ст.187 КК України, як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із застосуванням насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчиненого за попередньою змовою групою осіб.
Допитаний у судовому засіданні за участю захисника адвоката ОСОБА_9 , обвинувачений ОСОБА_4 , після роз`яснення йому судом суті обвинувачення свою провину у вчиненому ним спільно з ОСОБА_3 , кримінальному правопорушенні, передбаченому ч.2 ст.187 КК України не визнав. Та надав суду показання, підтвердивши те, що він дійсно 24 березня 2014 року, разом із ОСОБА_3 , на протязі дня розпивали спиртні напої. Цього ж дня, після розпиття спиртного, близько 19 години, в магазині «Своячок», що розташований по вул.Центральній в с.Соснівка Олевського району Житомирської області, він запропонував ОСОБА_3 , поїхати до нього в гості в смт.Новоозерянка Олевського району, і для поїздки вирішили викликати таксі. З цією метою він звернувся до продавця магазину «Своячок», ОСОБА_10 , щоб викликав до них таксі, що той і зробив. По приїзду таксі він сів спереду на переднє пасажирське місце, а позаду нього, на заднє пасажирське місце сів ОСОБА_3 . Водій включив музику і вони поїхали у напрямку його місця проживання. По дорозі не розмовляли. На вулиці було темно, він дрімав. Через деякий час він попросив водія таксі зупинити автомобіль, щоб справити природні потреби, і коли водій зупинив автомобіль то він почув постріли. Йому невідомо чому ОСОБА_3 , здійснив постріли у потерпілого ОСОБА_6 . Будь якої домовленості про напад на водія таксі у нього з ОСОБА_3 , не було. Після пострілів водій ОСОБА_6 , вискочив із авто на вулицю і почав зупиняти автомобілі махаючи мобільним телефоном. А він в свою чергу став просити ОСОБА_6 , щоб він заспокоївсь, але він не реагував, тоді він злякавшись того, що накоїв ОСОБА_3 , втік до лісу, а ОСОБА_11 в іншу сторону автодороги також втік до лісу і більше ОСОБА_3 , він не бачив. Через деякий час, заспокоївшись він повернувся до потерпілого, який його повалив на землю та приставивши до його шиї пристрій для самооборони «Шокер» стали чекати працівників міліції. Наміру заволодінням автомобілем таксі, чи іншим майном потерпілого ОСОБА_6 , вони не мали і ніяких дій, спрямованих на заволодіння майном ні він ні ОСОБА_3 , не вчиняли. ОСОБА_6 , він бачив вперше, і був незнайомим з останнім до даної події. Потерпілий ОСОБА_6 , сам пропонував ним гроші, однак він відмовився них брати. Йому було відомо про те, що у ОСОБА_3 , був пристрій для відстрілу гумових куль, якого останній носив для самозахисту. На вулиці ОСОБА_6 , вони не били та будь куди не тягнули і «скотчем» не прив`язували. Мобільним телефоном, торговельної марки «Нокія 2710», що належить ОСОБА_6 , він не заволодівав, і де подівся вказаний телефон йому невідомо. Навиків керування автомобілем він не має, і не має можливості цього робити, у зв`язку з відсутністю кисті руки (інвалід дитинства ІІІ-ї групи).
Потерпілий ОСОБА_6 , у судовому засіданні надав суду показання про те, що він працює водієм таксі автомобіля, марки «Шевроле», моделі «Авео», державний номерний знак НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_12 . Так 24 березня 2014 року, близько 19 години на його мобільний телефон «Послуги таксі» зателефонували, і викликали таксі до магазину «Своячок», що розташований по вул.Центральній в с.Соснівка Олевського району Житомирської області, куди він і прибув на виклик. До автомобіля підійшло двоє молодиків із яких ОСОБА_4 , сів спереду на переднє пасажирське місце, а позаду за ОСОБА_4 , на заднє пасажирське місце сів ОСОБА_3 . Він включив таксометр та музику і вони поїхали у напрямку місця проживання ОСОБА_4 . По дорозі пасажири між собой не розмовляли. На вулиці було темно, ОСОБА_3 , спав. Рухаючись по автодорозі, яка розташована в адміністративно територіальних межах Олевського району Житомирської області, сполученням Київ Ковель, неподалік кафе «Лісовичок», ОСОБА_4 , попросив його зупинити автомобіль, щоб справити природні потреби, і коли він зупинив автомобіль ОСОБА_4 , вийшов із автомобіля на вулицю, і в цей час в салоні автомобіля таксі, позаду, зі сторони спавшого ОСОБА_3 , пролунали постріли, в результаті яких він відчув біль в області голови, на плечі та руці, йому було завдано тілесних ушкоджень від яких у нього погіршився слух, болить пошкоджений палець, турбують головні болі. Після пострілів обвинувачені його витягнули з автомобіля і наносили удари руками та ногами біля автомобіля, зв`язували «скотчем». ОСОБА_4 , та ОСОБА_3 , не вимагали в нього гроші, хоч він їм їх і пропонував, не вимагали ключі від автомобіля чи будь-яке інше майно, автомобілем таксі не намагались заволодіти. Він зупиняв транспортні засоби, які рухались по вказаній автодорозі, махаючи при цьому увімкненим мобільним телефоном. Після того як обвинувачені ОСОБА_4 , та ОСОБА_3 , втікли він зателефонував зі свого мобільного телефону до ОСОБА_13 , та повідомив останнього, що по ньому стріляли, у зв`язку із чим ОСОБА_13 , викликав працівників міліції. А через деякий час до нього повернувся ОСОБА_4 , якого він повалив на землю та приставивши до його шиї пристрій для самооборони «Шокер» стали чекати працівників міліції. Пізніше від працівників міліції йому стало відомо, що при огляді місця події на автодорозі сполученням Київ-Ковель вони виявили біля автомобіля таксі задню кришку з під мобільного телефону, якого він придбав незадовго до даного випадку. Де подівся його мобільний телефон йому невідомо. В його присутності у ОСОБА_4 , чи ОСОБА_3 , його мобільний телефон не вилучали. Дійсно йому ОСОБА_3 , сплатив 35 000.00 грн., які він розцінює як відшкодування матеріальної шкоди на лікування, і просить суд стягнути з обвинувачених заявлену моральну шкоду у повному обсязі. За свої вчинки необхідно нести відповідальність.
Свідок ОСОБА_13 у судовому засіданні надав суду свідчення про те, що 24.03.2014 року, біля 20 години до нього, на його мобільний телефон, зі свого мобільного телефону зателефонував ОСОБА_6 , та повідомив його про те, що по останньому стріляли невідомі особи та били його, у зв`язку із чим він викликав працівників міліції, і привіз останніх до місця події, а саме відрізку автодороги, яка розташована в адміністративно територіальних межах Олевського району Житомирської області, сполученням Київ Ковель, на 215 км., + 106 м., неподалік кафе «Лісовичок». По прибуттю він побачив потерпілого ОСОБА_6 , який утримував ОСОБА_4 , однак останній по його поведінці не мав наміру втікати.
Свідок ОСОБА_10 , у судовому засіданні надав суду свідчення про те, що він є приватним підприємцем, і на праві оренди має у користуванні магазин «Своячок», що розташований по вул.Центральній в с.Соснівка Олевського району Житомирської області. Так 24.03.2014 року у період з 12.00 години до 19.00 години дійсно обвинувачені ОСОБА_4 , та ОСОБА_3 , напротязі вказаного часу розпивали спиртні напої. Про, що вони у цей період з 12.00 години до 19.00 години спілкувались йому невідомо. Біля 19.00 години, цього ж дня його попросив ОСОБА_4 , викликати до них таксі зі свого мобільного телефону, оскільки в них на рахунку небуло коштів, що він і зробив, зателефонувавши на мобільний телефон «Послуги таксі». По приїзду таксі ОСОБА_4 , та ОСОБА_3 , поїхали у невідомому йому напрямку.
В судовому засіданні прокурор підтримала змінене обвинувачення в повному обсязі і просить суд ухвалити вирок, яким засудити:
- ОСОБА_4 , за ч.2 ст.187 КК України в межах санкції зазначеної статті, із застосуванням ч.4 ст.70 КК України, призначивши остаточне покарання ОСОБА_4 , у виді восьми років шести місяців позбавлення волі з конфіскацією усього належного йому майна;
- ОСОБА_3 , за ч.2 ст.187 КК України в межах санкції зазначеної статті, призначивши покарання ОСОБА_3 , у виді семи років позбавлення волі з конфіскацією усього належного йому майна (Т.2, а.с.22-26).
Захисник обвинуваченого ОСОБА_4 , - адвокат ОСОБА_9 , заперечує стосовно призначення покарання його підзахисному, оскільки у судовому засіданні винуватість ОСОБА_4 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.187 КК України, як то вчинення нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із застосуванням насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчиненого за попередньою змовою групою осіб - недоведена і вичерпана можливість отримання доказів (не встановлено де знаходиться мобільний телефон потерпілого, його заволодіння саме підзахисним та/або ОСОБА_3 , мета дій підзахисного, обвинуваченого ОСОБА_3 ). Надану довідку вартості мобільного телефону «Нокія», що нада прокурором у судовому засіданні, захисник вважає недопустимим доказом. Просить, суд кримінальне провадження стосовно ОСОБА_4 , закрити на підставі п.1 ч.1 ст.284 КПК України. (Т.2, а.с.27-29).
Захисник обвинуваченого ОСОБА_3 , - адвокат ОСОБА_8 , заперечує стосовно призначення покарання його підзахисному, оскільки у судовому засіданні винуватість ОСОБА_3 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.187 КК України недоведена. Так як жодних доказів, які б підтверджували версію обвинувачення, що ОСОБА_3 , та ОСОБА_4 , за попередньою змовою групою осіб вчинили напад на потерпілого ОСОБА_6 , з метою заволодіння його майном мобільним телефоном, торгової марки «Нокія», стороною обвинувачення не надано. У зв`язку із чим просить суд перекваліфікувати дії ОСОБА_3 , з ч.2 ст.187 КК України на ч.4 ст.296 КК України.
Статтею 2 КПК України встановлено, що завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необгрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Диспозицією частини 2 статті 187 КК України, за якою обвинувачуються ОСОБА_3 , та ОСОБА_4 , передбачено дії напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із застосуванням насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчиненого за попередньою змовою групою осіб.
Згідно з пунктом 6 Постанови Пленуму ВСУ № 10 від 06.11.2009 року «Про судову практику у справах про злочини проти власності» роз`яснено, що розбій як злочин проти власності (ст.187) це напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечного для життя чи здоров`я потерпілого, або з погрозою застосування такого насильства. Під нападом за ст.187 КК України слід розуміти умисні дії, спрямовані на негайне вилучення чужого майна шляхом застосування фізичного або психічного насильства, зазначеного в частині першій цієї статті. Розбій вважається закінченим з моменту нападу, поєднаного із застосуванням насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, або з погрозою застосування такого насильства, незалежно від того, заволоділа винна особа майном потерпілого чи ні.
Пунктом 24 цієї ж Постанови Пленуму ВСУ роз`яснено, що злочин визнається вчиненим за попередньою змовою групою осіб у разі його вчинення декількома (двома і більше) суб`єктами цього злочину, які заздалегідь домовилися про його спільне вчинення. Учасники вчинення злочину групою осіб діють узгоджено, зі спільним умислом, і кожен із них безпосередньо виконує діяння, що повністю чи частково утворює об`єктивну сторону складу злочину. При цьому можливий розподіл функцій, за якого кожен співучасник виконує певну роль у вчиненні злочину.
Таким чином, під час судового розгляду стороною обвинувачення у даному кримінальному провадженні не доведено, і не підтверджено учасниками кримінального провадження (потерпілим, свідками, обвинуваченими, матеріалами), що між ОСОБА_3 , та ОСОБА_4 , дійсно була попередня домовленість на вчинення нападу на водія таксі ОСОБА_6 , з метою заволодіння майном потерпілого, зокрема мобільним телефоном, торгової марки «Нокія 2710», чи будь-яким іншим майном потерпілого.
Як показав ОСОБА_4 , що також підтвердив і ОСОБА_3 , вони 24 березня 2014 року, на протязі дня розпивали спиртні напої. Цього ж дня, після розпиття спиртного, близько 19 години, в магазині «Своячок», що розташований по вул.Центральній в с.Соснівка Олевського району Житомирської області, ОСОБА_4 , запропонував ОСОБА_3 , поїхати до нього в гості в смт.Новоозерянка Олевського району, і для поїздки вирішили викликати таксі. З цією метою ОСОБА_4 , звернувся до продавця магазину «Своячок», ОСОБА_10 , щоб викликав до них таксі, що той і зробив, що також підтвердив у судовому засіданні. По приїзду таксі ОСОБА_4 , сів спереду на переднє пасажирське місце, а позаду нього, на заднє пасажирське місце сів ОСОБА_3 . Водій включив музику і вони поїхали у напрямку місця проживання ОСОБА_4 .. По дорозі не розмовляли. На вулиці було темно, ОСОБА_4 , дрімав, ОСОБА_3 , спав. Через деякий час ОСОБА_4 , попросив водія таксі зупинити автомобіль, щоб справити природні потреби, і коли водій зупинив автомобіль то ОСОБА_4 , почув постріли. ОСОБА_4 , невідомо за яких обставин ОСОБА_3 , здійснив постріли у потерпілого ОСОБА_6 . Будь якої домовленості про напад на водія таксі у ОСОБА_4 , з ОСОБА_3 , не було. Наміру заволодінням автомобілем таксі, чи іншим майном потерпілого ОСОБА_6 , обвинувачені не мали і ніяких дій, спрямованих на заволодіння майном ні ОСОБА_4 , ні ОСОБА_3 , не вчиняли, що у судовому засіданні підтвердив сам потерпілий ОСОБА_6 . Дану обставину також не спростовано стороною обвинувачення, і не підтверджено належними доказами.
Крім того, згідно до висновку судово-медичної експертизи внаслідок пострілів з травматичної зброї обвинуваченим ОСОБА_3 , потерпілому ОСОБА_6 , було заподіяно тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості, а також легкі тілесні ушкодження, які спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Інших належних доказів стороною обвинувачення, стосовно наявності у потерпілого ОСОБА_6 , тілесних ушкоджень не пов`язаних із застосуванням щодо останнього травматичної зброї до суду не надано, а отже покази потерпілого ОСОБА_6 , в частині тягання, побиття його ногами та руками обвинуваченими ОСОБА_4 , і ОСОБА_3 , та зв`язування потерпілого липкою стрічкою типу «скотч» не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні і також недоведені стороною обвинувачення.
До суду не надано належних і допустимих доказів стосовно наявності у потерпілого мобільного телефону торгової марки «Нокія 2710» до даної події та місце знаходження /перебування/ вказаного телефону після події, його віднайдення органом досудового розслідування, оскільки сама собою задня кришка від мобільного телефону, яка була вилучена з місця події підтвердження цьому не дає, не надано належних і допустимих доказів вартості телефону який зник з невідомих потерпілому ОСОБА_6 , обставин, як той зазначив, та саме вчинення на останнього нападу з метою заволодіння його мобільним телефоном, тяганні, прив`язуванні «скотчем», оскільки як зазначив потерпілий обвинувачені будь-якого майна у нього не відбирали. За яких обставин зник вказаний телефон, або незаконне його заволодіння обвинуваченими у судовому засіданні не доведено.
На підставі дослідження і оцінки у сукупності всіх зібраних у кримінальному провадженні доказів, і враховуючи вищевикладене, суд вважає доведеною винуватість ОСОБА_3 , лише в тих обставинах, які встановлені безпосередньо судом під час судового розгляду та підтверджуються вищезазначеними доказами.
Щодо пред`явленого ОСОБА_4 , обвинувачення за ч.2 ст.187 КК України, суд вважає необґрунтованою та такою, що не підтверджується належними та допустимими доказами, в своїй сукупності достатніми, зібраними з дотриманням процесуального законодавства.
Відповідно до ст.62 Конституції України, ч.2 ст.17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданий, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Підозра, обвинувачення не можуть грунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом. Вирок суду не може грунтуватися на припущеннях, а всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.
Згідно ст.92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених ст.91 КПК України покладається на сторону обвинувачення, належності та допустимості доказів на сторону, що їх подає.
Відповідно до положень ст.ст.284, ч.1, п.3; 373, ч.1, п.2 КПК України у разі, якщо не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим, не встановлено достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримання, ухвалюється виправдувальний вирок.
Згідно до п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму ВСУ з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» є неприпустимим обвинувальних ухил при вирішенні питання про винність чи невинність підсудного. Всі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитися на користь підсудного. Коли зібрані у справі докази не підтверджують обвинувачення і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.
В той же час, враховуючи, що судом в судовому засіданні встановлено, що 24.03.2014 року, об 19 годині 00 хвилин, ОСОБА_3 , перебуваючи в салоні автомобіля таксі, що є громадським транспортом (ЗУ «Про автомобільний транспорт»), марки «Шевроле», моделі «Авео», державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_6 , на автодорозі, яка розташована в адміністративно територіальних межах Олевського району Житомирської області, сполученням Київ Ковель, на 215 км., + 106 м., неподалік кафе «Лісовичок», під час зупинки, зважаючи на докази, здобуті у судовому засіданні, а саме показання обвинувачених, потерпілого ОСОБА_6 , де ОСОБА_3 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, грубо порушив громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю, яка проявилася в нанесенні потерпілому середньої тяжкості тілесних ушкоджень, вчиненого із застосуванням предмета, спеціально пристосованого для нанесення тілесних ушкоджень пристрою для відстрілу гумових куль, суд дійшов висновку про те, що 24.03.2014 року відповідно до обставин, викладених в обвинувальному акті мало місце в діях ОСОБА_3 , не напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із застосуванням насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчиненого за попередньою змовою групою осіб, а хуліганство, зі сторони ОСОБА_3 , тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю вчиненого із застосуванням предмета, спеціально пристосованого для нанесення тілесних ушкоджень, тому суд вважає, що дії ОСОБА_3 , слід кваліфікувати за ч.4 ст.296 КК України. При цьому обсяг обвинувачення не збільшується, а діями обвинуваченого дається лише інша правова оцінка.
Пунктом 12 Постанови Пленуму ВСУ № 10 від 22.12.2006 року «Про судову практику у справах про хуліганство», роз`яснено, що при вчиненні хуліганства групою осіб за ч.4 ст.296 КК України можуть бути кваліфіковані дії тих його учасників, які особисто застосували зброю або інший предмет, спеціально пристосований чи заздалегідь заготовлений для нанесення тілесних ушкоджень, а також тих осіб, які хоча самі й не застосовували зазначених знарядь, але дали згоду чи в інший спосіб сприяли їх застосуванню іншими виконавцями цього злочину. Якщо ж один з учасників злочину застосував такі знаряддя без відома інших, то відповідальність несе лише він.
Таким чином, суд допитавши обвинувачених ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , потерпілого ОСОБА_6 , свідків, дослідивши матеріали кримінального провадження та матеріали, що характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_3 , в їх сукупності, дійшов висновку про винуватість обвинуваченого ОСОБА_3 , у вчиненні 24.03.2014 року кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.296 КК України та не здобув доказів у винуватості ОСОБА_4 , і ОСОБА_3 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.187 КК України.
Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , у відповідності до ст.65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_3 .
Обставини, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_3 , відповідно до ст.66 КК України, судом визнаються, як щире каяття у вчиненому злочині, передбаченому ч.4 ст.296 КК України, добровільне відшкодування шкоди державі та часткове відшкодування шкоди потерпілому.
Обставини, які обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_3 , відповідно до ст.67 КК України, судом визнаються, як вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.
Відповідно до ст.50 КК України покарання є заходом примусу і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого та має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів, як засудженим, так і іншими особами.

Обираючи вид і міру покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , суд враховує також і те, що він є не судимим, вчинив кримінальне правопорушення, яке у відповідності до ст.12 КК України є тяжким, по місцю проживання та роботи характеризується позитивно, має на утриманні малолітню дитину 2014 року народження, вік обвинуваченого, і з врахуванням вказаних вище обставин, які пом`якшують покарання, а саме: щире каяття, визнання своєї провини у вчиненому кримінальному правопорушенні, відшкодування шкоди державі та часткове відшкодування шкоди потерпілому, надав показання в судовому засіданні щодо обставин вчиненого ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.296 КК України, показання його були логічними, послідовними і незміненими, що свідчить про його не байдужість щодо вчиненого і наслідків, вибачився перед потерпілим, зробив для себе висновки, а також разом із конкретними обставинами справи, що свідчить про те, що ОСОБА_3 , як особа не являє собою підвищено суспільно небезпечною особою, що також істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого, з врахуванням особи винного, суд приходить до висновку, про можливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_3 , ст.75 КК України і на підставі викладеного обрання до нього кримінального покарання пов`язаного з позбавленням волі в межах санкції частини статті, за якою він притягується до кримінальної відповідальності та на підставі ст.75 КК України звільнення від відбування покарання з випробуванням, встановивши йому іспитовий строк та поклавши на нього передбачені ч.1 п.п.2,3,4 ст.76 КК України обов`язки.
Зазначений вид і міра кримінального покарання на думку суду є справедливою, необхідною і цілком достатньою для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Вирішуючи питання щодо цивільного позову заявленого прокурором Олевського району в інтересах держави, в особі Олевського районного фінансового управління Житомирської області до ОСОБА_3 , та ОСОБА_4 , про стягнення витрат на лікування особи, яка потерпіла від кримінального правопорушення, у розмірі 2299.89 грн., суд вважає, що заявлений позов не підлягає до задоволення, в частині стягнення вказаної шкоди із ОСОБА_4 , оскільки його винуватість у її завданні не встановлено у судовому засіданні. А стягнення з винної особи ОСОБА_3 , однак, враховуючи те, що останній у добровільному порядку до закінчення судового розгляду кримінального провадження сплатив понесені державою витрати, що підтверджено належними та допустимими доказами, зазначений позов прокурора не підлягає до задоволення.
По кримінальному провадженню заявлено цивільні позови ОСОБА_6 , у порядку ст.128 КПК України до ОСОБА_4 , та ОСОБА_3 , про відшкодування моральної шкоди заподіяної кримінальним правопорушенням, який просить суд стягнути з обвинувачених на його користь понесену внаслідок протиправних дій обвинуваченими моральну шкоду в сумі по 80 000.00 грн., з кожного. Однак заявлений позов потерпілого до ОСОБА_4 , не підлягає до задоволення, так як його винуватість у її завданні не встановлено у судовому засіданні, і не доведено самим потерпілим та його представником.
Внаслідок протиправних дій обвинуваченого ОСОБА_3 , завдано шкоди здоров`ю потерпілого ОСОБА_6 . Вирішуючи питання відносно стягнення із обвинуваченого ОСОБА_3 , завданої його противоправними, злочинними діями потерпілому ОСОБА_6 , моральної шкоди, суд вважає що діями ОСОБА_3 , завдано моральної /немайнової/ шкоди потерпілому, яка виразилась в перенесені ним психічних та фізичних страждань. Враховуючи характер і тривалість страждань ОСОБА_6 , стан його здоров`я, наслідки, істотність вимушених змін в його життєвих стосунках, розмір моральної шкоди яку просить стягнути з обвинуваченого, суд з врахуванням всіх обставин у їх сукупності та матеріального положення ОСОБА_3 , оскільки останній має на утриманні малолітню дитину, співрозмірність нанесеної моральної шкоди, причини її виникнення та завдання, а також того, що ОСОБА_3 , у добровільному порядку сплачено потерпілому 35 000.00 грн., що незаперечував у судовому засіданні потерпілий, суд вважає, що позов ОСОБА_6 , підлягає до задоволення частково, в сумі 5 000 (п`ять тисяч) грн., 00 коп., з врахуванням доведеності розміру спричиненої моральної шкоди. Позовні вимоги щодо стягнення матеріальної шкоди ОСОБА_6 , не заявлялись.
Відповідно до положень ст.23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Статтею 1167 ЦК України встановлено підстави відповідальності за завдану моральну шкоду і зазначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовуються особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Цивільним процесуальним Кодексом України.
Статтею 60 ЦПК України крім того покладено обов`язок доказування і подання доказів сторонами. Із зазначеної статті слідує, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.
Відповідно до ч.2 ст.124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку, суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта. З огляду на зазначене, із обвинуваченого ОСОБА_3 , підлягають стягненню витрати на користь держави за проведення експертизи, в розмірі 196.56 грн.(а.с.151).
Долю речових доказів вирішити згідно ст.100 КПК України.
На підставі наведеного та, керуючись ст.62 Конституції України, ст.ст.2, 17, 61, 63, 91, 92, 100, 118, 124, 127-129, 284, 314-318, 368, 370, 373-376, 392, 393, 395 КПК України, ст.ст.50, 51, 63, 65-67, 75, 76, 187, 296 КК України та ст.ст.16, 23, 1167 ЦК України, суд
ОСОБА_4 визнати невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.187 КК України та виправдати.
Обраний 18.12.2014 року Олевським районним судом Житомирської області до ОСОБА_4 , вид запобіжного заходу тримання під вартою, у даному кримінальному провадженні скасувати.
ОСОБА_3 визнати невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.187 КК України та виправдати.
Визнати винуватим ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.296 КК України, і призначити йому покарання за ч.4 ст.296 КК України у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.
На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_3 від відбування призначеного судом покарання з випробуванням, з іспитовим строком на два роки, поклавши на засудженого передбачені ст.76 КК України обов`язки:
-не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу органу кримінально-виконавчої інспекції;
-повідомляти органи кримінальновиконавчої інспекції про зміну місця проживання, роботи;
-періодично з`являтися для реєстрації в органи кримінально-виконавчої інспекції.
В задоволенні цивільного позову прокурора Олевського району Житомирської області в інтересах держави в особі Олевського районного фінансового управління Житомирської області відмовити.
Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , ІПН в матеріалах кримінального провадження відсутній, жителя АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , жителя АДРЕСА_3 5000 (п`ять тисяч) грн., 00 коп., - у відшкодування моральної (немайнової) шкоди, понесеної від вчиненого кримінального правопорушення.
Після набуття вироку законної сили речові докази по кримінальному провадженню:
- автомобіль, марки «Шевроле», моделі «Авео», державний номерний знак НОМЕР_1 , який передано на відповідальне зберігання гр. ОСОБА_15 , АДРЕСА_4 - повернути власнику;
- сірий светр; спец пакет №1469038; спец пакет №1468990, в якому зберігаються кришка від телефона, пачка сигарет; спец пакет № 0728323, які знаходяться у кімнаті зберігання речових доказів Олевського РВ УМВС знищити.
Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , ІПН в матеріалах кримінального провадження відсутній на користь держави кошти в сумі 196.56 грн., процесуальних витрат на залучення експерта.
Запобіжний захід ОСОБА_3 , до вступу вироку в законну силу залишити без змін особисте зобов`язання з`являтися за кожною вимогою до суду.
Вирок суду може бути оскарженим до Апеляційного суду Житомирської області, через Олевський районний суд Житомирської області на протязі 30 днів з дня його проголошення.
Копію вироку суду, негайно, після його проголошення вручити обвинуваченим та прокурору, інші учасники судового провадження копію вироку мають право отримати у суді.

Суддя: ОСОБА_1