Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 11-кп/781/104/15 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 115 (93, 94) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19.02.2015 м.Кіровоград

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Кіровограді кримінальне провадження №0008276за апеляційними скаргами прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника-адвоката ОСОБА_7 в його інтересах на вирок Ленінського районного суду м. Кіровограда від 06.11.2014 року, яким

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця с. Соколівське, Кіровоградськогорайону та області,

українця, громадянина України, не одруженого, не працює, проживає

АДРЕСА_1 ,раніше не судимого,

засуджено за ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 8 років. Стягнуто з обвинуваченого на користь потерпілого ОСОБА_8 матеріальну шкоду в сумі 7691грн. 73 коп. та моральну шкоду в сумі 25000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави процесуальні витрати в сумі 786 грн. 24 коп.

Доля речових доказів вирішена відповідно до вимог ст.100 КПК України.

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника-адвоката ОСОБА_7 ,

Вироком суду ОСОБА_6 визнано винним та засуджено за те, що він 07.05.2014 о 17 год. 20 хв. знаходячись на подвір`ї домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, під час сварки з ОСОБА_10 , діючи умисно з мотиву особистої неприязні з метою вбивства взяв в праву руку ніж, який лежав в квартирі, де він мешкає, вибіг у двір будинку, підійшов до ОСОБА_10 та наніс один цілеспрямований удар правою рукою, в якій тримав ніж, в ліву частину грудної клітини ОСОБА_10 , в область серця, але довести свій умисел до кінця не зміг за обставин, що не залежали від його волі, оскільки сусід ОСОБА_11 втрутився у бійку та забрав у ОСОБА_6 з руки ніж. Нанесеним ударом ОСОБА_6 наніс потерпілому ОСОБА_10 ушкодження у виді рани на передній поверхні грудної клітини, з розсіченням мечевидного відростку, яка проникає в праву плевральну порожнину, з розвитком гемопневмоторакси та пораненням середостіння, що відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень небезпечних для життя в момент заподіяння.

До початку апеляційного розгляду прокурор, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції відмовився від поданої апеляції.

В апеляційній скарзі захисник-адвокат ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 просить вирок районного суду щодо останнього скасувати і призначити новий судовий розгляд у суді першої інстанції в іншому складі суддів. Мотивує тим, що висновки у судовому рішенні не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки проведений неповний судовий розгляд, в результаті чого покарання не відповідає ступеню тяжкості та кваліфікації кримінального правопорушення, оскільки районний суд не врахував суперечливі показання свідка ОСОБА_11 надані ним під час слідчого експерименту і надані 20.10.2014 року. Також, суд першої інстанції безпідставно кваліфікував дії обвинуваченого за ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України, хоча мав всі підстави кваліфікувати дії ОСОБА_6 за ст.128 КК України. Крім того, вказує на істотні порушення норм КПК щодо вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_10 .

В апеляції обвинувачений ОСОБА_6 просить переглянути вирок районного суду в частині призначеного йому покарання та у частині цивільного позову потерпілого ОСОБА_10 , мотивуючи тим, що потерпілий перший наніс йому тілесні ушкодження від яких він захищався. Крім цього, вказує на необ`єкттивні та непослідовні показання свідка ОСОБА_11 , який у судовому засіданні повідомив, що не бачив як він взяв ніж і наніс ним тілесні ушкодження, проте на слідчому експерименті зазначив як обвинувачений наніс потерпілому тілесні ушкодження.

Заслухавши доповідача, думку прокурора, про залишення вироку без зміни, обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника-адвоката ОСОБА_7 , які підтримали свої апеляційні скарги і просили їх задовольнити, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до таких висновків.

Розглянувши справу в межах поданих апеляцій, встановлено, що викладені у вироку суду висновки про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України, за що його засуджено, ґрунтуються на сукупності зібраних по справі доказах, які є взаємоузгодженими між собою, відповідають фактичним обставинам справи, і яким суд першої інстанції дав правильну та об`єктивну оцінку.

Так, в основу вироку за фактом замаху на умисне вбивство потерпілого ОСОБА_8 суд першої інстанції обґрунтовано поклав дані, встановлені з показань самого обвинуваченого ОСОБА_6 , потерпілого ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , аналізу сукупності зібраних у ході досудового слідства письмових доказів, у тому числі протоколів огляду місця події, протоколів слідчого експерименту за участю потерпілого та свідка, висновків судово-медичних, судово-імунологічних, судово-психіатричної експертиз, огляду речових доказів та інших детально наведених у вироку доказах.

Висновки суду щодо оцінки доказів винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину належним чином обґрунтовані та вмотивовані, а вирок суду відповідає вимогам КПК України.

Апеляційні доводи сторони захисту є аналогічними тим, які обвинувачений та його захисник заявляли у судовому засіданні суду першої інстанції, котрий їх ретельно перевірив та дав правильну оцінку щодо необґрунтованості і надуманості з метою уникнути кримінальної відповідальності за вчинене діяння. На кожен із доводів суд у вироку навів відповідну мотивацію щодо їх безпідставності пославшись на сукупність зібраних досудовим слідством і перевірених в судовому засіданні доказів, і колегія суддів повністю погоджується з такими висновками.

Посилання в апеляційних скаргах на відсутність у ОСОБА_6 прямого умислу на вчинення злочину є необгрунованими та спростовуються даними матеріалів кримінального провадження, що встановлені судом.

Так, допитаний в суді першої інстанції обвинувачений свою вину в скоєнні інкримінуємого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч. 1 ст. 115 КК України не визнав та пояснював, щозаподіяв ОСОБА_10 тілесне ушкодження випадково, захищаючись від його нападу. При цьому пояснював, що зробив потерпілому зауваження щодо гучних розмов, але Гавриленкобув агресивно налаштований, підійшов до нього та ударив кулаком в ніс, від якого обвинувачений впав у коридор.Потім хотів зайти в будинок, взявшиз ОСОБА_13 , щоб той не підходив, однак потерпілий почав наноситиудари кулаками рук по йогоголові та обличчю. Він почаввириватися, і двома руками штовхнувГавриленка в груди, в цей час стався удар ножем в груди останнього, забувши, щотримає в руцініж. Потерпілий упав на спину і він повернувшись ОСОБА_14 який наказав віддатийомуніж та зайти до будинку, щовін і зробив, зачинивши двері. Вважає, що в його діях відсутній склад будь-якого кримінального правопорушення, а докази, покладені в основу вироку суду першої інстанції, є неналежними та недопустимими.

Незважаючи на не визнання своєї вини обвинуваченим, суд першої інстанції правильно зазначив у вироку, що вина обвинуваченого повністю доведена дослідженими в суді доказами. Висновок суду першої інстанції ґрунтується на об`єктивному, повному і всебічному досліджені доказів, зібраних у передбаченому кримінальним процесуальним законом порядку та правильно оцінених судом. І колегія суддів погоджується з таким висновком суду.

Відповідно до ч.1 ст.15 КК України замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності, безпосередньо спрямованого на вчинення відповідного злочину, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі. Згідно з ч.2 ст.24 КК України умисл є прямим, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання.

При відмежуванні замаху на вбивство від умисного заподіяння тілесного ушкодження визначальним є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: якщо особа, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння і передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки, бажає їх настання, умисел є прямим, а якщо не бажає, хоча й свідомо припускає їх настання, умисел є непрямим.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться в п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 07.02.2003 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи», питання про наявність у діях особи умислу слід вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема, треба враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передували події, їх стосунки.

Вирішуючи питання про спрямованість умислу на вчинення злочину судом надано всебічну оцінку об`єктивній стороні вчиненого злочину, подіям, що йому передували та поведінці винного після нього.

Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_6 на фоні тривалих конфліктних стосунків з потерпілим, ініціатором яких був обвинувачений, взяв із своєї квартири ніж, вийшов у двір будинку і підійшовши до потерпілого, завдав йому удар ножем у передню поверхню грудної клітини.

З показань потерпілого вбачається, що між ним та обвинуваченим існували тривалі конфліктін відносини, які провокував обвинувачений.07.05.2014 року, коли потерпілий проходив повз будинку, де проживає обвинувачений, ОСОБА_6 підбігав до нього і замахнувсяножем, якийтримав у правійруці та відчув удар ножем у груди. ОСОБА_6 діставніж, намагавсязавдатище один удар, цим часом потерпілийсхопивніж за лезо, повалив нападника на спину, наступив коліном на живіт, почав йогобити кулаком лівої руки по обличчю.В цей час ОСОБА_15 , забрав ніж у обвинуваченого й закинув його на дахбудинку.

Такі показання потерпілого є постійними, послідовними та повністю узгоджуються з показаннями ОСОБА_16 , з яких вбачається, що він зі свого будинку бачив, що ОСОБА_6 сварився с ОСОБА_10 , потім забіг до квартири, вийшов із ножем в руках, та замахнувся ножем на потерпілого.Після чого свідок побіг у двір, побачив як ОСОБА_6 лежав з ножем у правій руці, ОСОБА_10 тримав ОСОБА_6 лівою рукою за праву руку сидячи на ньому зверху, а правою бив ОСОБА_6 по обличчю. Спробував витягти ніж з руки ОСОБА_6 , однак обвинувачений його міцно тримав, тоді він зігнув лезо ножа, оскільки воно не зламалось, забрав ніж та закинув його на дах будинку. У ОСОБА_10 зправа була дірка на грудній клітині, на руці кров, порізи на пальцях.

Апеляційні доводи сторони захисту щодо непослідовності показань свідка ОСОБА_11 , надані під час досудового слідства та судового розгляду є необґрунтованими, оскільки перевірені судом першої інстанції та не відповідають матеріалам кримінального провадження. Показання свідка, надані під час судового засідання не містять суттєвих розбіжностей, є послідовними та аналогічними тим показанням, які надавалися свідком на досудовому слідстві та під час проведення слідчого експерименту за його участю.

Також показання потерпілого та свідка ОСОБА_11 повністю узгоджуються і з іншими матеріалами кримінального провадження, зокрема:

- протоколом огляду місця події від 07.05.2014, яким зафіксований огляд домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 . На подвір`ї якого маються сліди у вигляді крапель речовини бурого кольору. На даху будинку виявлений кухонний ніж з червонною рукояткою, лезо якого зігнуто під кутом близько 60 градусів. На кінці леза маються сліди речовини, схожої на грунт. (а.к.п. 4);

- протоколом проведення слідчого експерименту від 19.05.2014 за участі потерпілого ОСОБА_10 , під час якого потерпілий розповів обставини кримінального правопорушення (а.к.п. 27-32);

- протоколом проведення слідчого експерименту від 20.05.2014 за участі свідка ОСОБА_11 , під час якого свідок розповів обставини кримінального правопорушення (а.к.п. 35);

- висновком судово-медичної експертизи від 01.07.2014 № 660 за медичними документами на ім`я ОСОБА_10 встановлено, що у ОСОБА_10 наявні тяжкі тілесні ушкодження, небезпечі для життя в момент заподіяння (а.к.п. 120).

Твердження обвинуваченого щодо того, що він завдав ОСОБА_10 удар у груди внаслідок перевищення меж необхідної оборони, оскільки захищався від нападу потерпілого, спростовуються матеріалами кримінального провадження, дослідженими судом першої інстанції.

Згідно з ч. 1 ст. 36 КК необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільни хінтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться в п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 1 від 26.04.2002 « Про судову практику у справах про необхідну оборону» стан необхідної оборони виникає не лише в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, а й у раз створення реальної загрози заподіяння шкоди. При цьому умисне вбивство без кваліфікуючих ознак, передбачених ч. 2 ст. 115 КК, а також без ознак, передбачених статтями 116118 КК, зокрема в обопільній сварці чи бійці або з помсти, ревнощів, інших мотивів, викликаних особистими стосунками винного з потерпілим, підляга єкваліфікації за ч. 1 ст. 115 КК (п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 2 від 07.02.2003 Про судову практику в справах про злочини протижиття та здоров`я особи).

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що дії, які за словами сторони захисту начебто вчинив потерпілий, за своїм характером і об`єктивними проявами не можуть розцінюватися як такі, що досягли ступеня суспільної небезпеки, властивого злочину і викликали у ОСОБА_6 стан необхідної оборони, тому дії обвинуваченого у стані необхідної оборони виключаються.

Натомість, аналіз сукупності всіх обставин події, яка відбулася на фоні тривалих конфліктних стосунків між потерпілим та обвинуваченим (які виникали за ініціативою Красноштана), умови, за яких виникла дана сварка (провокація з боку обвинуваченого), дії обвинуваченого (зайшов до будинку, взяв ніж, вийшов з приміщення та замахнувся на потерпілого), характер спричинених тілесних ушкоджень потерпілому (проникаюче колото-різане поранення в передню частину грудної клітини), послідуючі дії обвинуваченого (тримання ножа в руках та розмахування ним після завданого удару потерпілому) та припинення злочинних дій обвинуваченого внаслідок активних дій як потерпілого (повалив на землю та почав наносити обвинуваченому удари, схопив рукою за лежо ножа), так і ОСОБА_17 (силоміць відібрав ножа) свідчить про умисний характер дій ОСОБА_6 , направлених саме на заподіяння смерті потерпілого, але не реалізований з причин, які не залежали від волі обвинуваченого.

Про наявність прямого умислу на вчинення злочину, за якого особа не тільки передбачає можливість настання наслідків, але й бажає їх настання, свідчить також те, що маючи реальну можливість вжити заходів для надання допомоги потерпілому та відвернення негативних наслідків своїх дій, будь-яких заходів обвинувачений не вживав.

Таким чином, на думку колегії суддів, враховуючи наведені обставини у їх сукупності, районний суд правильно дійшов висновку про наявність у ОСОБА_6 прямого умислу на вчинення вбивства потерпілого ОСОБА_10 , однак злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від волі обвинуваченого.

На підставі цих доказів, достатність та достовірність яких не була поставлена під сумнів вагомими доводами чи доказами стороною захисту під час судового розгляду, суд першої інстанції правильно визнав ОСОБА_6 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст. 115 КК України.

Зазначене вище спростовує апеляційні доводи сторони захисту що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

Призначаючи міру покарання обвинуваченому, суд першої інстанції відповідно до вимог ст. 65 КК України, врахував характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, який відносяться до особливо тяжкого злочину, особу обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується посередньо, раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, наявність обставин, що обтяжують покарання, та відсутність обставин, що пом`якшують покарання, а тому обґрунтовано дійшов висновку, що виправлення обвинуваченого не можливе без ізоляції від суспільства та призначив покарання, яке є необхідним та достатнім для його виправлення та відповідатиме цілям покарання.

Вказане покарання, на переконання колегії суддів є виваженим, підстави для застосування ст..69, 75 КК України відсутні.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого та його захисника щодо неправильного та несправедливого визначення судом першої інстанції розміру цивільного позову, на думку колегії суддів є також необґрунтованими.

Відповідно до роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового

характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд

визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Визначаючи розмір стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції в повній мірі дотримався вимог загальних положень про відшкодування шкоди ЦК України, врахував обставини вчинення кримінального правопорушення, його наслідки, та виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості обґрунтовано дійшов висновку щодо необхідності стягнення на користь потерпілого 25 000 грн. моральної шкоди.

Крім того, в судовому засіданні ОСОБА_6 повністю визнав цивільний позов потерпілого, що підтверджується аудиозаписом судового засідання.

Враховуючи викладене, підстав для задоволення апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника-адвоката ОСОБА_7 в його інтересах колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 376 ч.2, 405, 407 КПК України, колегія суддів апеляційного суду

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника-адвоката ОСОБА_7 в його інтересах залишити без задоволення, а вирок Ленінського районного суду м. Кіровограда від 06.11.2014 року, ОСОБА_18 без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 .

Згідно з оригіналом:ї

Суддя апеляційного суду

Кіровоградської області ОСОБА_2