Ухвала

іменем україни

2 квітня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_15,

суддів ОСОБА_16, ОСОБА_17,

при секретарі ОСОБА_18,

розглянувши у судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0002133, за обвинуваченням

ОСОБА_1

ІНФОРМАЦІЯ_1,

уродженця м. Києва, проживаючого в АДРЕСА_1,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, п. п. 3, 6, 12, ч. 2 ст. 115 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_19,

засудженого ОСОБА_1,

захисника ОСОБА_2,

за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_1 на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 2 червня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 7 серпня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У касаційній скарзі засуджений ставить питання про скасування постановлених судових рішень та призначення нового розгляду в суді першої інстанції. Вказує на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотні порушення кримінального процесуального закону. Зазначає про порушення права на захист, яке виразилося у недопущенні до участі у справі в якості захисника його матері. Вказує про безпідставну відмову у задоволенні низки клопотань сторони захисту та не дослідження усіх доказів, які мають істотне значення для правильного вирішення справи. Повідомляє про незаконне тримання під вартою в той час, коли закінчилися встановлені строки тримання під вартою. Зазначає, що під час екстрадиції Республіка Грузія видала його за одними статтям кримінального закону, однак, всупереч вимогам закону, він засуджений за статтями кримінального кодексу, за не видавався іншою країною. Оцінку доказів у справі вважає неналежною через низку розбіжностей, які не усунуті судом. Наголошує на невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого та його особі.

В поданих засудженим і в його інтересах захисником ОСОБА_2 доповненнях до касаційної скарги, з посиланням на ті самі доводи про незаконність засудження, всупереч нормам міжнародних договорів, поставлено питання про закриття кримінального провадження на підставі п. 8 ч. 1 ст. 284 КПК України стосовно кримінального провадження, щодо якого не отримано згоди держави, яка видала особу.

Заслухавши доповідь судді; пояснення засудженого та його захисника на підтримку доводів, викладених у касаційній скарзі з доповненнями; думку прокурора, який заперечував проти доводів скарги; перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вироком Деснянського районного суду м. Києва ОСОБА_1 засуджено за:

- ч. 2 ст. 146 КК України на 5 років позбавлення волі;

- п. п. 3, 12 ч. 2 ст. 115 КК України на 14 років позбавлення волі.

На підставі ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого більш суворим ОСОБА_1 остаточно визначено покарання 14 років позбавлення волі.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 7 серпня 2014 року вирок залишено без зміни.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_1 визнаний винним у тому, що він 01.09.2009 року приблизно о 14 год. 45 хв., перебуваючи біля станції метро «Дарниця» по вул. Попудренка в м. Києві, з метою викрадення людини, вступив в попередню змову з ОСОБА_3 та ОСОБА_4, щодо яких 30.09.2010 року Апеляційним судом м. Києва постановлено вирок.

Цього ж дня, приблизно о 17 годині, ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на автомобілі ВАЗ-21043, державний номерний знак НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_5, який не був обізнаний про злочинний план, прибули до будинку АДРЕСА_2. Приблизно о 18 годині, дочекавшись поки ОСОБА_6 зайшов до під'їзду вказаного будинку, реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на викрадення потерпілого, ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 забігли до вказаного під'їзду, де діючи за попередньою змовою між собою, згідно розподілених ролей, ОСОБА_3 гумовим кийком наніс ОСОБА_6 один удар по спині, від якого останній впав на підлогу, ОСОБА_1 надів йому на руки за спиною металеві кайдани, після чого ОСОБА_3 та ОСОБА_4 витягли потерпілого під руки з під'їзду будинку та разом з ОСОБА_1 посадили його до автомобіля ВАЗ-21043, державний номерний знак НОМЕР_1. На вказаному автомобілі, відповідно до раніше розробленого плану, за вказівкою ОСОБА_1, направились до сьомого кілометру автошляху Бровари - Зазим'я на території лісництва «Біла Діброва» в Деснянському районі м. Києва, куди від будинку АДРЕСА_2 протиправно перемістили ОСОБА_7, фактично обмежуючи його у свободі пересування. Тобто, ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за попередньою змовою групою осіб вчинили викрадення потерпілого ОСОБА_7

Крім того, продовжуючи свої злочинні дії 01.09.2009 року приблизно о 18 год. 45 хв. ОСОБА_1, перебуваючи на території лісництва «Біла Діброва» на 7-му кілометрі автошляху Бровари-Зазим'я в Деснянському районі м. Києва, діючи за попередньою змовою з ОСОБА_3 та ОСОБА_4, з метою умисного вбивства викраденої людини, відповідно до розподілених ролей, ОСОБА_4 залишився на лісовій галявині та спостерігав за навколишньою обстановкою з метою попередження ОСОБА_1, ОСОБА_3 при виникненні небезпеки, а ОСОБА_1 і ОСОБА_3 відвели ОСОБА_7 до ями, яку, готуючись до вчинення злочину, викопали напередодні, після чого ОСОБА_1 підійшов ззаду до ОСОБА_7, який стояв на колінах обличчям до ями та, реалізуючи злочинний умисел, направлений на вбивство останнього, накинув мотузку на шию потерпілого, затягнув її, утримуючи до тих пір, поки останній перестав подавати ознаки життя, спричинивши ОСОБА_7 внаслідок стиснення шиї петлею конструкційний перелом лівого верхнього ріжка щитоподібного хряща в верхній третині, механічну асфіксію, від чого настала смерть потерпілого. Переконавшись в настанні смерті, ОСОБА_8 скинув труп ОСОБА_7 до ями та разом з ОСОБА_3 прикидали потерпілого землею, після чого з місця вчинення кримінального правопорушення зникли.

Згідно з ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни касаційним судом судового рішення є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Таких підстав для скасування судових рішень щодо засудженого, при розгляді кримінального провадження в межах касаційної скарги з доповненнями, колегією суддів не встановлено.

Суд першої інстанції, розглядаючи справу, правильно встановив фактичні обставини справи, висновки суду про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні ним указаних у вироку злочинів відповідають дослідженим у судовому засіданні доказам, зроблені на підставі ретельного, повного, всебічного та об'єктивного їх дослідження.

Зокрема, висновки про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні злочинів, за які його засуджено за викладених у вироку обставин, суд першої інстанції обґрунтував, дослідивши і проаналізувавши показання засудженого, який вину не визнав, вказав, що підстав вбивати потерпілого у нього не було, оскільки останній був винен йому гроші, вважає, що ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 його обмовляють.

Послався суд на показання потерпілого ОСОБА_9 про те, що 01.09.2009 року співмешканка батька повідомила про те, що невідомі особи побили та викрали на автомобілі його батька, через що він звернувся до правоохоронних органів з відповідною заявою. Приблизно через місяць було знайдено труп батька. Батько завжди носив на шиї іконку і хрестик, на лівій руці мав татуювання, від плеча до ліктя, у вигляді орнаменту.

Грунтується вирок і на показаннях свідка ОСОБА_10 про те, що з ОСОБА_7 вони розлучилися, але підтримували добрі стосунки. 01.09.2009 року їй стало відомо, що троє чоловіків побили та викрали її колишнього чоловіка. Разом із сином звернулись до прокуратури з відповідною заявою. Згодом тіло ОСОБА_7 знайшли у лісі закопаним. Вона впізнала ОСОБА_7 по статурі, татуюванні на руці, а також по особливому вигляду хрестика та медальйону, які вона бачила на потерпілому при житті.

Також у вироку зазначено, що допитані свідки ОСОБА_11, ОСОБА_12 та ОСОБА_13, показання яких узгоджуються між собою, засвідчили, що 01.09.2009 року приблизно о 18 год., перебуваючи в дворі будинку АДРЕСА_2 бачили, як двоє чоловіків в цивільному одязі вели ОСОБА_7, а поруч йшов третій чоловік, який показував оточуючим якесь посвідчення. ОСОБА_7 по дорозі падав, обличчя у нього було в крові, і він кричав, щоб його не віддавали цим людям, які силоміць посадили його до автомобіля вишневого кольору та поїхали.

Також, судом належним чином проаналізовано показання засудженого вироком Апеляційного суду міста Києва від 30.09.2010 року ОСОБА_3, які перевірені шляхом відтворення обстановки та обставин події, про те, що в кінці серпня 2009 року ОСОБА_1 попросив у нього допомоги у вирішенні питання про повернення боргу в іншої особи. Для цього вони поїхали в ліс в напрямку м. Бровари, де викопали яму, маючи на меті привезти туди боржника та налякати. 01.09.2009 року на автомобілі ВАЗ під керуванням ОСОБА_5 він разом з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 прибули до будинку АДРЕСА_2 і ОСОБА_1 передав йому гумовий кийок для подолання можливого опору потерпілого. Приблизно о 18 годині ОСОБА_7 зайшов до під'їзду будинку, вони зайшли за ним. Він наніс потерпілому удар гумовим кийком в ділянку спини, від чого останній впав. ОСОБА_1 надів потерпілому на руки кайданки, його вивели на вулицю і помістили до автомобіля. По дорозі потерпілий падав, в зв'язку з чим до них підходили люди та цікавились ситуацією, на що ОСОБА_1 показував їм посвідчення та щось пояснював. Потерпілого відвезли до лісу, де напередодні викопали яму. ОСОБА_7 обіцяв повернути борг та був обурений їх діями. Він залишив обвинуваченого з потерпілим наодинці, а повернувшись назад побачив останнього біля ями без ознак життя. ОСОБА_1 сказав, що потерпілий мертвий, потім скинув тіло у яму та засипав землею.

Взяті до уваги судом і показання свідка ОСОБА_5, який повідомив, що на прохання ОСОБА_3 надавав транспортні послуги. Під'їхавши до будинку АДРЕСА_2, ОСОБА_1 та інші вийшли з автомобіля, а він залишався чекати. Через нетривалий час зазначені особи повернулись разом з невідомим йому чоловіком, в якого було закривавлене обличчя та зв'язані руки. Цього чоловіка помістили на заднє сидіння автомобіля. За вказівкою когось із хлопців він поїхав по Броварському проспекту в м. Києві, а потім звернув в ліс. Проїхавши ще приблизно 2 км, доїхав до розвилки та зупинився. Зрозумів, що потрапив в небезпечну ситуацію, про яку його ніхто не попереджував, а тому, коли всі вийшли з автомобіля, поїхав з місця, залишивши пасажирів у лісі. При від'їзді хтось з хлопців йому крикнув, що якщо він розкаже комусь про те, що трапилось, то таке ж буде з ним.

У вироку також приведено ретельний аналіз і дана оцінка іншим доказам у справі, а саме:

- протоколу відтворення обстановки та обставин події від 15.10.2009 року за участю ОСОБА_4, засудженого вироком Апеляційного суду міста Києва від 30.09.2010 року, згідно з яким він розповів про обставини викрадення потерпілого 1 вересня 2009 року, а також вказав місце на території лісництва «Біла діброва», куди вони привезли потерпілого;

- протоколу огляду місця події від 08.10.2009 року, з якого вбачається, що території лісництва «Біла діброва» виявлено труп чоловіка;

- висновку експерта про виявлення на трупі ОСОБА_7 тілесних ушкоджень, які утворились прижиттєво, а також встановлено, що причиною смерті потерпілого є механічна асфіксія внаслідок стискання шиї петлею, не менш ніж за місяць до судово-медичного дослідження трупу. Правильність висновків експерта підтвердив в судовому засіданні експерт ОСОБА_14 і зазначив, що давність настання смерті досліджуваного трупа складає від одного до шести місяців з дня дослідження, не виключається 01.09.2009 року. Причиною смерті є механічна асфіксія, на що вказує наявність странгуляційної борозни на шиї та перелом щитовидного хряща. Ушкодження на руках, характерних для стискання від кайданів, не виявлено, але вони могли зникнути через гнилісні зміни, на лівому плечі було виявлене татуювання у виді червоно-чорного візерунку;

- протоколу впізнання трупа невідомого чоловіка від 14.10.2009 року, згідно з яким ОСОБА_10 по особливих прикметах, статурі тіла, одягу та наявності татуювання впізнала свого колишнього чоловіка ОСОБА_7

З достатньою повнотою в судовому засіданні суд перевірив доводи засудженого про його невинуватість, критичний аналіз окремих доказів належним чином мотивований. У своїх висновках суд першої інстанції навів мотиви за яких взяв до уваги одні докази та відкинув інші, обґрунтовано дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованих правопорушень, а тому доводи щодо безпідставності засудження не ґрунтуються на вимогах закону та спростовуються матеріалами справи.

Сукупність зібраних у справі та належним чином досліджених у судовому засіданні доказів, які доповнюють один одного та у своїй сукупності підтверджують винуватість ОСОБА_1 у вчиненні злочинів, за які його засуджено. Дії винного правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 146 КК України, як незаконне викрадення людини, вчинене за попередньою змовою групою осіб, п. п. 3, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, як умисне вбивство викраденої людини, вчинене за попередньою змовою групою осіб.

Посилання ОСОБА_1 про його засудження за іншими статтями кримінального закону ніж ті, за якими він був виданий в ході екстрадиції з Республіки Грузія безпідставні виходячи з наступного.

Як убачається з листа Головної прокуратури Міністерства юстиції Грузії, наказом міністра від 23 вересня 2013 року задоволено клопотання Генеральної прокуратури України на згоду про притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_1 за п. п. 3, 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України та ч. 2 ст. 146 КК України. З огляду на це відбулася зміна обвинувачення в суді шляхом складення нового обвинувального акту, чим спростовуються доводи про передачу справи до суду за одним обвинуваченням, а засудження за іншими статтями обвинувачення.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції виключив одну з кваліфікуючих ознак умисного вбивства, передбачену п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України.

Засудження ОСОБА_1 з правовою кваліфікацією кримінального правопорушення в бік покрашення його становища не суперечить вимогам ст. 66 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22.01.1993 року, ратифікованою Україною із застереженнями законом №240/94-ВР від 10.11.1994 року, як про це правильно зазначено судом першої інстанції.

Доводи касаційної скарги, що виключення однієї з кваліфікуючих ознак призвело до незаконного засудження безпідставні тому, що згідно ч. 2 ст. 437 КПК України, обвинувальний вирок, ухвалений судом першої чи апеляційної інстанції, ухвалу суду апеляційної інстанції щодо вироку суду першої інстанції може бути скасовано у зв'язку з необхідністю застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи суворіше покарання або в інший спосіб погіршити становище засудженого лише у разі, якщо з цих підстав касаційну скаргу подав прокурор, потерпілий чи його представник.

Не ґрунтуються на вимогах закону і доводи засудженого про порушення права на захист через недопущення до участі у справі в якості захисника його матері, оскільки, як вбачається з матеріалів, провадження розслідувалося та розглядалося в порядку, передбаченому КПК України 2012 року. Відповідно до ст. ст. 45, 48, 52 даного Кодексу, інтереси ОСОБА_1 захищав професійний адвокат Кірюхова А.В., а тому відсутність близького родича в якості захисника не є істотним порушенням кримінального процесуального закону.

Суд дотримався вимог ст. ст. 10, 22 КПК України, створивши необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов'язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою у наданні доказів, дослідженні та доведенні їх переконливості перед судом.

Правильно, з урахуванням вимог ст. 65 КК України ОСОБА_1 судом призначене і покарання, яке буде необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Всі доводи апеляційних скарг засудженого та його захисника щодо незаконності засудження, в тому числі щодо порушення права на захист, які аналогічні доводам його касаційної скарги з доповненнями, належно перевірені апеляційним судом, на них надано докладні і вмотивовані відповіді, ухвала суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які могли вплинути на правильність ухвалених рішень, колегією суддів не встановлено, а тому підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.

Керуючись ст. ст. 434, 436 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Вирок Деснянського районного суду м. Києва від 2 червня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 7 серпня 2014 року щодо ОСОБА_1 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_22 ОСОБА_21ОСОБА_20