Справа №
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 травня 2008 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд
Івано-Франківської області в складі:

головуючого-судді:
Попович С. С.

секретаря:
Черкес У. О.

прокурора
Новосельського А.П.

захисника адвоката ОСОБА_2.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в
залі суду м. Івано-Франківська кримінальну справу про обвинувачення
ОСОБА_1,ІНФОРМАЦІЯ_1 н., уродженця с. Тишківці Городенківського району
Івано-Франківської області, проживаєАДРЕСА_1, українця, громадянина України,
освіта вища, неодруженого, працювавстаршим оперуповноваженим відділу карного
розшуку Вовчинецького МВМ Івано-Франківського МВ УМВС України в області, на
даний час дільничний оперуповноважений того ж відділу міліції, раніше не
судимого

- за ст. 365 ч.
2 КК України, -

встановив:

Підсудний
вчинив перевищення службових повноважень, тобто умисне вчинення службовою
особою дій, які явно виходять за межі наданих повноважень, що супроводжувалися
насильством.

Злочин вчинено за наступних обставин.

Відповідно до наказу начальника УМВС України в Івано-Франківській області №
53 о/с від 28 травня 2003 року підсудного, на той час старшого лейтенант
міліції, з посади старшого дільничного інспектора міліції відділу дільничних
інспекторів міліції Івано-Франківського МВ УМВС України в області було
переведено на посаду старшого оперуповноваженого групи карного розшуку
Вовчинецького МВ Івано-Франківського міського відділу міліції.

В функціональні обов'язки старшого оперуповноваженого групи по розкриттю
крадіжок з помешкань громадян, старшого лейтенанта міліції ОСОБА_1., входила
організація і контроль оперативної роботи ВКР МВ УМВС по попередженню і
розкриттю крадіжок державного і колективного майна, ведення літерної справи на
цю лінію роботи, систематичний аналіз стану роботи по боротьбі зі злочинністю в
місті по своїй лінії роботи, прийняття мір по її покращенню, підготовка
оглядів, доповідних записок у відповідні інстанції, довідки і матеріали на
опернаради, колегії УМВС України в області; ведення оперативно-пошукових справ
на нерозкриті злочини по своїй лінії роботи, особиста участь в їх розкритті;
робота з негласним апаратом, ведення справ оперативного обліку; організація
взаємодії з іншими службами МВ та УМВС і зацікавленими відомствами в межах
своїх функціональних обов'язків; здійснення своєї роботи на основі щоденних
планів, несення відповідальності за реальність і конкретність запланованих
заходів і результати їх виконання; розгляд в рамках своєї компетенції заяв і
скарг громадян та організацій, прийняття по них рішень.

15 липня 2004 року в Івано-Франківський МВ УМВС України в
області, для перевірки оперативної інформації, яка пов'язана з квартирними
крадіжками, був доставлений ОСОБА_3, 1981 р.н., житель АДРЕСА_2, раніше не
судимий. В ході проведення перевірки та першочергових слідчо-оперативних
заходів в приміщенні службового кабінету, старший оперуповноважений відділу
карного розшуку Івано-Франківського МВ УМВС України в області, старший
лейтенант міліції ОСОБА_1. розпочав опитування доставленого ОСОБА_3..

При опитуванні, в той час, коли ОСОБА_3. піднявся з
крісла і попросив, щоб йому пояснили з якого приводу його було доставлено у
відділ міліції, підсудний ОСОБА_1., перебуваючи при виконанні своїх службових
обов'язків, діючи умисно, явно виходячи за межі наданих йому прав та
повноважень, наніс потерпілому ОСОБА_3. удар кулаком в ділянку носа. В
результаті вищезгаданих фактів злочинними діями старшого оперуповноваженого
відділу карного розшуку Івано-Франківського МВ УМВС України в області, старшого
лейтенанта міліції - підсудного ОСОБА_1., потерпілому ОСОБА_3., що
підтверджується висновком судово-медичного експерта № 1078-Е від 27 серпня 2004
року, було заподіяно тілесні ушкодження у вигляді відкритого перелому кісток
носа без зміщення уламків з однобічним порушенням носового дихання, раною
спинки носа і ушкодженням слизової оболонки нижньої носової раковини зліва, які
відносяться до легких тілесних ушкоджень, що викликали короткочасний розлад
здоров”я.

В судовому засіданні
підсудний свою вину у вчиненні даного злочину не визнав та по суті
пред”явленого обвинувачення пояснив, що жодних протиправних дій про які йдеться
в обвинуваченні, щодо визнаного потерпілим по справі ОСОБА_3., він не вчиняв.,

Проте,
незважаючи на невизнання підсудним своєї вини, його вина повністю доводиться як
показами потерпілого, свідків так і іншими зібраними по справі доказами, а саме
:

Так, допитаний як в суді
так і в ході досудового слідства потерпілий ОСОБА_3. ствердив, що 15 липня 2004
року близько 07 години 45 хвилин його розбудила сестра та сказала, що до нього
прийшли з міліції. Коли піднявся, то в коридорі побачив двох чоловіків, віком
24-26 років, які були одягнуті у цивільний одяг. Вони представились
працівниками міліції міста Івано-Франківська. Один з них показав своє
посвідчення, та сказав, що з ним хоче говорити їхній начальник. Після чого він
одягнувся і пішов з працівниками міліції, сів у їхню машину - ВАЗ 2108 і вони
приїхали в УМВС міста на вул. Бельведерську, де працівники міліції провели його
на другий поверх, залишили в крайньому кабінеті ліворуч, сказали, щоб він сидів
в даному кабінеті, а самі пішли. Тут, крім нього, ще був працівник міліції у
формі старшого лейтенанта. Приблизно через 15-20 хвилин в кабінет зайшов
чоловік у цивільному джинсовому одязі, віком 23-25 років, невисокого зросту,
темне волосся, худорлявий, якого звати ОСОБА_4. Він сів за стіл та почав
розпитувати як його звати, яке внього прізвисько, де живе, чим займається.
Відповідав йому на задані запитання. Працівник міліції на ім'я ОСОБА_4 щось на
папері записував. Після цього його щось спитав працівник міліції у формі
старшого лейтенанта, що саме, пригадати не може. Потім він піднявся з крісла та
спитав, чого його сюди привели і по якій причині В цей час працівник міліції,
який його опитував, на ім'я ОСОБА_4, кулаком наніс йому удар у ніс, від якого
він впав на підлогу, де пролежав декілька хвилин. Після цього в нього з носа
потекла кров, почала боліти голова. Коли він піднявся, то ОСОБА_4 стояв біля
нього, а так відвів його вниз на перший поверх у туалет щоб помився. Коли йшов
по коридору, то його бачили працівники міліції, в тому числі і заступник
начальника міліції на прізвище ОСОБА_5, який проходив повз нього, коли в нього
текла з носа кров та сказав, щоб він розповів правду і йому нічого не буде, і
пішов. Коли в туалеті помився, працівник міліції на ім'я ОСОБА_4 знову завів
його у той самий кабінет, що на другому поверсі. Він сказав сидіти на кріслі та
чекати. В даному кабінеті просидів десь біля 2-3 годин. Через 1-1,5 години до нього
підійшов працівник міліції у цивільному одязі, якого він не знає, зняв у нього
відбитки пальців і пішов. Після цього, один з працівників міліції дав йому
листок паперу та сказав, щоб він писав заяву на ім'я начальника, що в нього
немає претензій до працівників міліції. На це він сказав, що таку заяву не буде
писати. Після цього троє працівників міліції, які були одягнуті у цивільний
одяг, їх погано пригадує, обступили його і він написав заяву, що до працівників
міліції не має ніяких претензій. Стердив, що він змушений був написати дану
заяву, тому що на нього морально тиснули і думав, що якщо не напише, то ті
знову почнуть бити. Час від часу в кабінеті з ним був хтось із працівників
міліції. Потім один із працівників міліції, у цивільному одязі, відвів його в
інший кабінет, який знаходиться теж на другому поверсі, перші двері справа.
Спитав працівника міліції чи може він йти додому, на що той відповів, що
начальник зараз на обіді, а після обіду він з ним хоче поговорити. І сказав
чекати. В даному кабінеті просидів десь біля 2 годин. Час від часу сюди
заходили і виходили працівники міліції, хтось із них спитав його де працює
батько. На що відповів, що його батько працює в службі таксі “057”. Вони
передзвонили та викликали директора фірми де працює його батько. Приблизно
через 15 хвилин у відділ приїхав директор фірми, прізвища якого не пригадує.
Він зайшов у кабінет де був і він, привітався з ним, спитав що трапилось. Він
йому нічого не відповів, директор бачив, що в нього з носа текла кров.
Директора фірми покликали зразу ж в інший кабінет і більше його не бачив. Після
цього один з працівників міліції у цивільному одязі сказав, що він може бути
вільний. Коли вийшов з кабінету, то на першому поверсі біля чергового його
зустрів працівник міліції який його забирав з дому, він був одягнутий у світлий
костюм. Працівник спитав куди він зібрався йти. Відповів, що його відпустили,
проте даний працівник міліції сказав, щоб він йшов з ним назад на другий
поверх. Вони зайшли в перший справа кабінет, де він просидів ще 30 хвилин.
Після цього в даний кабінет зайшов працівник міліції у цивільному одязі та
сказав, щоб він йшов геть. Вийшов з даного кабінету та пішов на перший поверх
де зустрів свого батька, після чого вони пішли в прокуратуру, де написав заяву
на працівників міліції та отримав направлення на судово-медичне обстеження.
Цього ж дня, приблизно о 17 годині звернувся у міську центральну клінічну
лікарню, що по вул. Мазепи, де його обстежив лікар-невропатолог, зробив знімок
носа, і його поклали на стаціонарне лікування в лорвідділення. Біля 19 години,
коли його батьки поїхали додому, побачив, що до його лікуючого лікаря, яку
звати ОСОБА_6, в кабінет зайшли троє працівників міліції у формі. Вони були в
неї біля 30 хвилин, після чого ці ж троє працівників покликали його з палати. З
ними зійшов на перший поверх, але його ніхто ні про що не питав, а між собою ті
працівники говорили на якійсь різні теми, які його не стосувалися, а потім
розвернулись і пішли геть, нічого йому не сказавши. Наступного дня на 09 годину пішов у судово-медичну експертизу на огляд.
Про це він повідомив свого лікуючого лікаря ОСОБА_6, яка ще дала його рентген
знімок носа. Після обіду, коли його оглянув судово-медичний експерт, він
прийшов до себе в палату, в лікарню, та зайшов до лікаря щоб віддати її рентген
знімок. Проте її вже не було і свій знімок той залишив медсестрі, яка сказала,
що передасть його лікарю. Пролежав у лікарні два дня. Проте, за весь час коли
він тут був, до нього ніхто із лікарів не підходив. 18 липня 2004 року він
підійшов до іншого лікуючого лікаря, прізвища якої не знає, так як його
лікуючого лікаря не було та сказав їй, щоб вона подивилася до його носа. На що
та спитала, хто він такий. Сказав їй свою фамілію та повідомив, що тут
лікується. Та відповіла, що ОСОБА_6 виписала його за порушення режиму ще 17
липня 2004 року і пішла у відпустку. Дана лікар його оглянула, та сказала, щоб
він не переживав і що в нього все добре. Після цього пішов в поліклініку, що
знаходиться на вул. Довга, і продовжив там вже амбулаторне лікування.
Наступного дня його батько прийшов у лікарню, що на вул. Мазепи, де зустрів
лікаря ОСОБА_6, яка дала його виписку. Після цього, приблизно 22 липня 2004
року до нього додому подзвонив дільничний інспектор Пасічнянського МВ УМВС та
сказав, щоб він підійшов у ЖЕК, який знаходиться біля Піонерського парку. Коли
він туди прийшов, і зайшов у кабінет дільничного, останній йому сказав, щоб він
написав заяву, що до працівників міліції не має ніяких претензій. На що він
відповів, що ніяку заяву писати не буде, так як в нього є до працівників
міліції претензії. Після чого пішов геть. 26 липня 2004 року той же самий
дільничний інспектор знову викликав його у свій кабінет, який знаходиться в ЖЕО
біля Піонерського парку, і знову сказав йому, щоб він написав заяву що не має
до працівників міліції ніяких претензій, і знову відмовився і пішов геть ( т.1,
ас. 27-29 ).

Допитаний в ході досудового слідства в якості свідка ОСОБА_7., який був
запрошений в якості понятого при проведенні 25 серпня 2004 року в приміщенні
прокуратури м. Івано-Франківська слідчої дії - впізнання особи, підтвердив факт
впізнання потерпілим ОСОБА_3. особи, яка 15 липня 2004 року в приміщенні
Івано-Франківського МВ УМВС України в області спричинила потерпілому тілесні
ушкодження. Потерпілий у той час впізнав дану особу і вказав саме на підсудного
ОСОБА_1. ( т. 1, а.с. 38-39 ).

Показами допитаного як в суді так і в ході досудового слідства в якості
свідка директора ДП “Радіо таксі” ЗАТ “Радіотехніка” ОСОБА_8., який підтвердив,
що 15 липня 2004 року біля 11-12 години до нього в кабінет, на службовий
телефон, зателефонував чоловік, який представився старшим оперуповноваженим
карного розшуку, при цьому назвавши своє прізвище, яке свідок приізвища не
запам'ятав. Працівник міліції спитав його чи в нього працює ОСОБА_3. Відповів,
що працює. Після цього, працівник міліції попросив його приїхати до них у відділ на вул.
Бельведерську та зайти на другий поверх, де будуть відкриті двері. Прийшов у
відділ міліції. Піднявшись на другий поверх зайшов у кабінет, двері якого були
відкриті, це були від сходів перші двері праворуч. В даному кабінеті побачив двох працівників міліції, які були у
цивільному одязі. Коли привітався і спитав, хто з них буде старшим
уповноваженим, назвавши при цьому прізвище, останні сказали, що кабінет кого
він шукає знаходиться навпроти. При цьому, в даному кабінеті він побачив, що
біля дверей, на кріслі, сидів, опустивши голову ОСОБА_3.. Він його спитав його
що той тут робить, проте останній нічого не відповів, і коли він підняв голову,
то побачив, що в нього на переніссю була свіжа рана. Спитав, що трапилося, той
щось пробурмотав, стиснувши плечима, але на його запитання так і не відповів.
Після цього вийшов з даного кабінету та зайшов у кабінет навпроти, в якому
знаходились якась жінка похилого віку та працівник міліції. Він попросив
присісти. Коли закінчив розмову з тією жінкою, працівник міліції попросив
підсісти ближче до нього за стіл. Він почав питати його чи в нього працює
ОСОБА_3., на що відповів, що він в нього не працює, але працює його батько,
який є підприємцем, з яким заключено угоди на співпрацю. Працівник міліції
сказав, що вони бачили, що ОСОБА_3. їздив на машині з його „когутом"
(світловим табло „Таксі"). Відповів, що ОСОБА_3. в нього не працює, а
працює його батько і йому не відомо чи дає ОСОБА_3. своєму сину їздити на своїх
машинах, так як у них є дві машини. Коли спитав що трапилося, працівник міліції
відповів, що це пов'язано з квартирними крадіжками. Пояснив працівнику міліції,
що по даному факту нічого не може сказати так як ОСОБА_3. він бачить дуже
рідко, а от про його батька він може щось більше розповісти. Але працівник
міліції сказав, що батько ОСОБА_3. їх не цікавить, після чого сказав, що свідок
може бути вільним. Пішов у свій офіс, зайшов у диспетчерську, де диспетчер
викликала по рації ОСОБА_3., який в той час їхав із пасажирами у Загвіздя та
попросив його заїхати чи передзвонити до нього. Після цього ОСОБА_3.
передзвонив в офіс на мобільний телефон. По телефону розповів, що його син
знаходиться у відділі міліції на вул. Бедьведерській у карному розшуку на
другому поверсі. При цьому, він сказав, що його син напевне з кимось побився і,
щоб він заїхав і розібрався в цьому ( т. 1, а.с. 33-34 ).

Показами допитаного як в суді так і в ході досудового
слідства в якості свідка ОСОБА_3., батька потерпілого, який підтвердив, що 15
липня 2004 року десь біля 14 години з ним по рації зв'язалась диспетчер та
повідомила, щоб він зайшов до директора ОСОБА_8.. Але, так як в цей час мав
клієнтів, і не міг піти до директора, він з ним зв'язався по телефону. Директор
повідомив, що в УМВС міста Івано-Франківська бачив, в кабінеті на другому
поверсі, його сина, який був весь в крові, так як в нього був розбитий ніс.
Після цього намагався додзвонитися на мобільний телефон свого сина, але ніхто
трубки телефону не піднімав. Коли він повертався із Загвіздя, то заїхав додому
та спитав дочку де знаходиться син. Та відповіла, що зранку, біля 07 години 30
хвилин приходили працівники міліції у цивільному одязі, ОСОБА_3 одівся і поїхав
разом із ними. Вона не знала у який відділ його повезли. Після цього заїхав у
відділ міліції, що на вул. Бедьведерській. Коли він заходив в середину
приміщення, його зупинили біля чергової частини працівники міліції. Вони
спитали до кого він хоче пройти. Запитав чи знаходиться тут його син, назвавши
при цьому прізвище. Працівники міліції відповіли, що такого в них немає. Після
цього він намагався набрати номер мобільного телефону свого сина, але зв'язку з
ним не було, а потім якийсь працівник міліції сказав, щоб той вийшов із
відділу. Пішов до свого директора. Прийшовши в офіс, який знаходиться по вул.
Новгородській 7-А, директора вже не застав, так як кабінет його був вже
закритий. По дорозі, коли повертався до машини, на його телефон зателефонував
син, який повідомив, що він знаходиться в міліції на вул. Бедьведерській. Коли
спитав де саме він знаходиться, той відповів, що на дворі, біля самого відділу.
Вони домовились зустрітися біля машини, яка стоїть на вул. Бедьведерській. Коли
син підійшов до машини, була десь 15 год. - 15 год. 30 хв.. Побачив у сина
розбитий ніс і почав розпитувати його, що трапилося. Після того, як син все
розповів, вони повернулися у УМВС м. Івано-Франківська і зайшли в кабінет
виконуючою обов'язки начальника слідчого відділу ОСОБА_5а. Спитав начальника
чому працівники міліції побили його сина. Після цього останній сказав, щоб син
розповів що там з ним трапилось. Коли син почав все розказувати, і дійшов до
того моменту коли працівники міліції його вдарили, в. о. начальника слідчого
відділу ОСОБА_5 почав говорити, що працівники міліції його з ніг не збивали, не
копали, а всього навсього один раз вдарили, при цьому виразившись, що у
працівників міліції не залізні нерви і тому не стримались. Після цього він із
сином поїхали у травмпункт, що на вул. Матейки. Там їх відправили на вул.
Мазепи в лікарню, тому що як їм сказали, що в лікарні на вул. Мазепи є
спецвідділ, якого немає у них. Приїхавши в лікарню на вул. Мазепи, їх направили
зробити рентген знімок. Коли вони зробили рентген знімок, лікар їм сказала, що
сина з такою травмою кладуть в лікарню на стаціонарне лікування. Біля 17 години
вони поїхали на обстеження в судово-медичну експертизу, але там сказали, що на
обстеження потрібно прийти і при цьому мати направлення на обстеження з
прокуратури. Після того, як в прокуратурі отримали направлення на проходження
судово-медичного огляду, заїхали додому, де син взяв деякі свої речі та
перекусив і поїхали в лікарню. Там син здав деякі аналізи, його поклали в
палату і він поїхав звідти на роботу. Буквально через 1-2 години, біля
центрального універмагу, що на вул. Дністровській, коли був на стоянці, до
нього підійшли двоє чоловіків у цивільному одязі. Серед них був в.о. начальника
слідчого відділу ОСОБА_5. Останній запропонував
йому якогось домовитися, щоб не було ніяких проблем. Ні на які умови він
не погоджувався. Другий чоловік сказав першому, чому він з ним говорить як він
п'яний. Він же у ввічливій формі сказав їм щоб більше його не турбували і пішов
від них до своїх знайомих, які стояли неподалік. На другий день о 09 годині він
приїхав у лікарню до сина та спитав його, чи приходив до нього хтось із
працівників міліції. На що той відповів, що вчора ввечері до нього приходили
працівники міліції, хто саме приходив і чому вони приходили сина не питав.
Після цього він спитав лікуючого лікаря його сина, чи приходив хтось із
працівників міліції. Та відповіла, що вчора підходили до неї працівники
міліції. Він більше нічого в неї не уточнював. Так як збирався їхати зі своїм
сином в судово-медичну експертизу на огляд, спитав лікаря чи можна взяти із
собою туди історію хвороби сина, на що та відповіла, що судово-медична
експертиза в нас незалежна і експерти самі оглянуть і зроблять свої висновки,
при цьому, вона погодилась видати рентген знімок сина. Взявши даний рентген-знімок
він із сином поїхали в судово-медичну експертизу. Пройшовши огляд в
судово-медичній експертизі відвіз сина в лікарню де його і залишив. В понеділок
19 липня 2004 року його син подзвонив та сказав, що його виписали з лікарні за
те, що самовільно покинув лікувальний заклад. В цей день поїхав у лікарню, де
звернувся до медсестер, так як лікуючий лікар сина була у відпустці, щоб ті
надали йому виписку з історії хвороби його сина. Хтось із медпрацівників
сказав, що виписка з історії хвороби сина готова, тільки знаходиться на підписі
у головного лікаря. Прочекавши довший час, він знову підійшов до
медпрацівників, і спитав де знаходиться кабінет головного лікаря. Коли йому
пояснили де той кабінет знаходиться, він пішов туди. По дорозі до головного
лікаря в коридорі зустрів лікаря, яка лікувала його сина. Він спитав її чому
вона так поступила із його сином, на що та відповіла, що вона нічого такого не
порушила, а тільки сам син порушив правила перебування на стаціонарному
лікування, покинувши його, коли йшов у п'ятницю на обстеження в судово-медичну
експертизу, без дозволу медперсоналу. Спитав її чому вона не сказала що
потрібно писати заяву щоб покинути лікарню, Та відповіла, що вона нічого
протиправного не зробила, а все відповідно до закону і вони розійшлися. Після
цього, ОСОБА_3. пішов у кабінет до головного лікаря, але того не було, після
цього зайшов до заступника головного лікаря, прізвище якої не знає, кабінет
якої знаходиться через один кабінет від прийомної головного лікаря, ліворуч.
Коли він зайшов до заступниці головного лікаря та спитавши чи немає в неї
історії хвороби його сина, та відповіла, що є в неї така історія хвороби,
стоїть на столі. При цьому вона сказала, що не розуміє чому саме вона повинна
завіряти, виписку з історії хвороби. Пояснив, що в його сина не просто травма,
а травма яку йому заподіяли працівники міліції. Після цього заступник головного
лікаря підписала дану виписку і він, забравши її, поїхав геть. Коли саме не
пригадує, але син говорив, що його до себе викликав дільничний інспектор та
хотів, щоб той написав розписку, що не має ніяких претензій до працівників
міліції. Проте син відмовився писати дану розписку. Через деякий час син сказав
йому, що його знову викликає дільничний. Коли поїхав з сином у Пасічнянський МВ
УМВС, то він спитав даного дільничного, чому він викликає його сина, що він від
нього хоче, на що дільничний відповів, що він нічого не знає, нічого від нього
не хоче ( т. 1, а.с. 30-32 ).

Показами допитаного як в суді так і в ході досудового
слідства по даній кримінальній справі в якості свідка ДІМ Пасічнянського МВМ
УМВС ОСОБА_9., який підтвердив, що він не пригадує коли саме, десь після липня
2004 року, тому що в цей час він вийшов із відпустки, в чергову частину
поступило повідомлення;, про те, що в лікарню на вул. Мазепи був доставлений
гр. ОСОБА_3 з тілесними ушкодженнями. Отримавши дане повідомлення, ОСОБА_9
подзвонив у адресне буро і встановив місце проживання ОСОБА_3а, після чого
взнав його номер телефону і подзвонив до того додому. Проте, ОСОБА_3. дома не
було, трубку підняла його сестра, яка дала номер мобільного телефону її брата.
Після цього, він передзвонив на мобільний телефон ОСОБА_3. і попросив з'явитися
того в дільничний пункт міліції. Через пару годин ОСОБА_3. прийшов до
дільничного в кабінет. Спитав того що сталося і щоб він розповів йому про
отримані тілесні ушкодження. Той відповів, що його побили працівники міліції у
відділі, що на вул. Бельведерській. Хто його побив він не знає. Сказав щоб
ОСОБА_3. написав заяву, що немає до працівників міліції, щодо заподіяння йому
тілесних ушкоджень, ніяких претензій. На що той сказав, що піде порадиться з
батьком. Наступного дня він разом зі своїм батьком прийшов до нього у
Пасічнянський МВ УМВС та сказав, що заяву, про те що в нього немає претензій до
працівників міліції, писати не буде, і повідомив, що по факту спричинення йому
тілесних ушкоджень буде писати заяву в прокурату. Після цього ОСОБА_3. він
більше не викликав і його не бачив. На запитання чому він сказав ОСОБА_3.
писати заяву, що не має ніяких претензій до працівників міліції щодо заподіяння
йому тілесних ушкоджень, ОСОБА_9 повідомив, що він хотів, щоб той написав дану
заяву для того щоб у працівників міліції не було ніяких проблем. Щоб ОСОБА_3.
написав таку заяву вирішив особисто. При цьому повідомив, що десь тиждень після
зустрічі у Пасічнянському відділі з ОСОБА_3. та його батьком йому стало відомо,
що до заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_3. причетний працівник міліції
ОСОБА_1. Не пригадує хто саме йому це повідомив.

Показами допитаного в ході досудового слідства в якості
свідка лікаря Івано-Франківської центральної міської клінічної лікарні
ОСОБА_10., яка підтвердила, що 15 липня 2004 року біля 16 години в
лорвідділення звернувся пацієнт ОСОБА_3.. Даний пацієнт прийшов сюди із своїм
батьком. Останній розповів їй, так як сам хворий переважно мовчав і нічого не
розповідав, що сина побив працівник міліції. Хто саме його побив і де саме той
не говорив. Після цього батько сказав, що він із сином був у травмпункті, де
його оглядав черговий лікар, після чого той направив їх в ЦМКЛ, тому що цього
дня дана лікарня була ургентна (чергова) по місту. Після цього як по порядку
все було пригадати не може : чи вона спочатку оглянула даного пацієнта чи
направила знову у травмпункт на вул. Матейки, щоб вони звідти привезли
направлення від лікаря який оглядав даного хворого і направив до них. Батько з
сином приїхали та привезли дане направлення. Після цього оглянула пацієнта,
останнього було госпіталізовано у їхнє відділення, враховуючи патологію, яка
втого була. Пацієнту було призначено лікування і медсестри виконували його.
Наступного дня, в п'ятницю, даного пацієнта оглянула і призначила йому піти на
огляд-консультацію до окуліста та невропатолога. О 08 годині в неї закінчилося
чергування і десь біля 11 години пішла додому.
Як розвивались далі події вона не знає. 17 липня 2004 року в 08 годин вона
прийшла на роботу і, як черговий лікар, зробила обхід у відділенні. На момент
обходу пацієнт ОСОБА_3. був у стаціонарі відсутній і протягом її чергування не
з'являвся. Цього ж дня нею, за порушення внутрішньо лікарняного режиму, даного
пацієнта було виписано з лікарні. Більше вона ОСОБА_3. не бачила, тільки в
понеділок 19 липня 2004 року біля лікарні зустрілася із батьком ОСОБА_3., який
спитав її чому вона виписала його сина з лікарні, на що та відповіла, що його
сина виписала за те, що він порушив внутрішньо-лікарняний режим, а саме без
дозволу медперсоналу покинув стіни лікарні. При цьому, в п'ятницю 16 липня 2004
року ОСОБА_3. повідомив їй, що йому потрібно йти в судово-медичну експертизу.
Та його туди відпустила. Це все, що він їй сказав. На запитання чи підходили до
неї ввечері 17 липня 2004 року працівники міліції відповіла, що 17 липня 2004
року, біля 22-23 години, до неї в сестринську прийшли двоє чи троє працівників міліції,
які були одягнуті в форму. Один з них представився та попросив її пред'явити
довідку із зазначенням діагнозу з який поступив пацієнт ОСОБА_3. на стаціонар.
При цьому останній надав запит, в якому вимагалось надати вищевказану
інформацію. Вона надала інформацію яку в неї вимагали. Даний запит в неї
залишився у робочій папці. Після того, як вона надали дану довідку, працівники
міліції покинули відділення і більше не появлялися ( т.1, а.с. 58-59 )

Показами допитаного як в суді так і в ході досудового слідства
по даній кримінальній справі в якості свідка, слідчого Пасічнянського МВМ УМВС
ОСОБА_11., який підтвердив, що 15 липня 2004 року він чергував у
слідчо-оперативній групі Пасічнянського МВ УМВС. По вказівці чергового відділу,
він у складі слідчо-оперативної групи виїхав в ЦМКЛ, що по вул. Мазепи, 134,
так як в обов'язки чергового слідчо-оперативної групи входить встановити з яким
діагнозом доставлена особа відносно якої було повідомлено в міліцію і
встановити з даного приводу причини його доставлення. Коли зайшли у даний
відділ, до чергової медсестри, яка сиділа в кабінеті при вході, хтось із
працівників міліції, які з ним були, спитав медсестру де знаходиться особа
відносно якої було повідомлено в міліцію, на що та сказала номер палати в яку
дана особа була поміщена, В цей час у кабінет зайшла лікар, яка приймала даного
хворого. Він попросив її щоб та написала довідку з яким діагнозом було
доставлено пацієнта Проте лікар відмовилась надати таку довідку, кажучи, що
дані довідки вона надає тільки тоді коли нададуть письмовий запит. Після чого
він від руки, від свого імені, написав вимогу на ім'я головного лікаря в якій
зазначив, щоб надали з яким діагнозом було доставлено пацієнта, прізвища якого
не пригадує. На його письмовий запит лікар надала довідку в які зазначила
діагноз особи яка поступила у відділення лікарні. Після цього він разом із
працівниками міліції пішли в палату до хворого, щоб встановити обставини з
якого приводу його було доставлено в лікарню. Даний пацієнт відмовився давати
будь-які пояснення з приводу отриманої травми. Що саме він говорив не пригадує.
Після чого він разом з працівниками міліції поїхали у відділ, де черговому
віддав довідку лікаря. Більше він до даного пацієнта не заходив і його не
бачив. Щодо заподіяння йому тілесного ушкодження йому нічого не відомо і хто їх
заподіяв він не знає ( т.1, а.с. 61-62 )

Показами допитаної як в суді так і в ході досудового
слідства по даній кримінальній справі в якості свідка ОСОБА_12. яка
підтвердила, що 15 липня 2004 року біля 07 години 45 хвилин у квартиру
подзвонив дзвінок. Коли вона відкрила двері, то побачила двох молодих
чоловіків, десь 25-30 років. Вони спитали чи тут проживає ОСОБА_3. На що та
відповіла, що проживає і ті попросили покликати його. Її брат в цей час ще
спав. Розбудила брата і повідомила, що до нього прийшли. ОСОБА_3, піднявся і
пішов до тих людей, які в цей час знаходились у коридорі. Через кілька хвилин
брат зайшов у ванну, помився, потім зайшов у кімнату та почав одягатися.
Спитала його куди він збирається. Той відповів, що до нього прийшли працівники
міліції. Одягнувшись, ОСОБА_3разом із двома працівниками міліції, вийшли з
квартири. Коли вона зі спальні подивилася у вікно, то побачила, що її брат
разом із чоловіками, які по нього прийшли, сіли у машину світлого кольору,
марки ВАЗ 2108 та поїхали. Біля 15 години додому прийшов батько та спитав де
ОСОБА_3. Розповіла йому, що по брата прийшли працівники міліції і він пішов з
ними. При цьому, батько сказав, що ОСОБА_3знаходиться в Івано-Франківському
міському відділі міліції на вул. Бельведерській, і він побитий. Після цього,
батько поїхав до нього, у відділ міліції на вул. Бельведерську. Біля 17-18
години батько приїхав додому вже з братом. ОСОБА_3почав розказувати, що в
Івано-Франківському відділі міліції, що на вул. Бельведерській, працівник
міліції вдарив його в ніс за те що він сказав щоб його відпустили. Батько
сказав, що ОСОБА_3буде лежати в лікарні, що на вул. Мазепи, і вони поїхали в
лікарню. В п'ятницю 16 липня 2004 року на домашній телефон подзвонив якийсь
чоловік та попросив до телефону брата. Коли спитала хто це і що від брата
потрібно, їй сказали, що це дзвонять з міліції і хочуть з ним поговорити. Вона
сказала, що брата немає, так як він знаходиться у лікарні. Після цього, її
спитали чи в брата є номер телефону і вона продиктувала їм номер його телефону
( т. 1, а.с. 35-36 ).

Показами допитаного як в суді так і в ході досудового слідства по даній
кримінальній справі старшого оперуповноваженого відділу карного розшуку
Івано-Франківського МВ УМВС старшого лейтенанта міліції ОСОБА_13., який
підтвердив, що він, коли саме не пригадує, не пам'ятає чи сам, чи ще з кимось,
прийшли на адресу де проживає ОСОБА_3.. Представившись та показавши своє
посвідчення він запропонував ОСОБА_3. пройти у міський відділ міліції, так як йому
поступила інформація, що ОСОБА_3. може бути причетний до ряду квартирних
крадіжок в м. Івано-Франківську. Прийшовши в відділ міліції разом із ОСОБА_3.
зайшли в кабінет на другому поверсі, який був вільний, який саме, не пригадує, де, сівши за стіл, провів із ОСОБА_3. бесіду
( т.1, а.с. 77-78 ).

Показами допитаного як в суді так і в ході досудового слідства по даній
кримінальній справі в якості свідка оперуповноваженого відділу карного розшуку
Івано-Франківського МВ УМВС лейтенанта міліції ОСОБА_14., який підтвердив, що
15 липня 2004 року він увесь час був на роботі у МВ УМВС, що по вул.
Бельведерська, 32. Проте ОСОБА_3. він не знає і не може сказати чи був даний
громадянин у відділі. Коли саме не пригадує, але коли він прийшов у прокуратуру
до помічника прокурора ОСОБА_15 підписувати відмовний матеріал, остання
відібрала в нього пояснення щодо спричинення тілесних ушкоджень гр. ОСОБА_3. у
приміщенні Івано-Франківського МВ УМВС 15 липня 2004 року. Проте хто спричинив
тому тілесні ушкодження та за яких обставин йому не відомо ( т.1, а.с. 79-80 ).

Актом судово-медичного огляду від 16 липня 2004 року ( том 1, а.с. 5 ),
висновком експерта № 1078-Е від 27 серпня 2004 року ( том 1, а.с. 87-88 ), які
підтверджують, що у ОСОБА_3. малися тілесні ушкодження : відкритий перелом
кісток носа без зміщення уламків з однобічним порушенням носового дихання,
раною спинки носа і ушкодженням слизової оболонки нижньої носової раковини
зліва, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що викликали короткочасний
розлад здоровлю. Експерту потерпілий теж пояснював, що тілесні ушкодження йому
спричинили у міліції.

Заявою потерпілого ОСОБА_3. від 15 липня 2004 року на ім”я прокурора міста
про вчинення щодо нього у цей же день вказаного вище злочину ( том 1, а.с. 2 ).

Протокол заявою про вчинення злочину від
29 липня 2004 року, письмовими поясненнями
написаними потерпілим, які послужили підставою для порушення даної
кримінальонї справи ( том 1, а.с. 7-9, 11-12 ).

Протоколом впізнання від 25 серпня 2004 року коли потерпілий серед ряду
інших осіб впізнав підсудного як особу, що спричинила йому тілесні ушкодження (
том 1, а.с. 37 )

Протоколом зводин віч на віч від 25 серпня 2004 року коли
потерпілий впізнавши підсудного як особу, що спричинила йому тілесні
ушкодження, розповів про обставини вчинення злочину ( том 1. а.с. 54 ).

Рапортом чергового працівника міліції Пасічнянського МВМ
від 15 липня 2004 року з якого вбачається, що органи міліції було повідомлено
про те що у міську ліканю по вул. Мазепи за медичною допомогою звернувся потерпілий
ОСОБА_3. ( том 1, а.с. 68 ).

Довідкою виданою в той же день 15 липня 2004 року на
запит слідчого ОСОБА_11. яка підтверджує, що в цей день ОСОБА_3. дійсно
поступив на стацлікування в лорвідділення лікарні з травмою носа, відкритий
перелом кісток носа ( том 1, а.с. 69 ).

Рапортами дільничного уповноваженого міліції ОСОБА_9. з
яких вбачається, що він, перевіряючи обставини спричинення потерпілому ОСОБА_3.
тілесних ушкоджень мав зустрічі з потерпілим, але той відмовився писати
будь-які пояснення з цього приводу ( том 1, а.с. 71,72,73 ).

Витяг із послужного списку старшого
оперуповноваженого ГКР Вовчинецького МВМ Івано-Франківського МВ УМВС старшого
лейтенанта міліції ОСОБА_1. ( т. 1, а.с. 92 ), присяга працівника міліції
ОСОБА_1( т. 1, а.с. 98 ), наказ по УМВС України в Івано-Франківській області №
23 о/с від 06 березня 2003 року, згідно якого, лейтенанту міліції ОСОБА_1.,
старшому дільничному інспектору міліції відділу дільничних інспекторів міліції
Івано-Франківського МВ УМВС України в області було присвоєно чергове спеціальне
звання старший лейтенант міліції. ( т. 1, а.с. 93 ), наказ по УМВС України в
Івано-Франківській області № 53 о/с від 28 травня 2003 року, згідно якого,
старшого лейтенанта міліції ОСОБА_1. з посади старшого дільничного інспектора
міліції відділу дільничних інспекторів міліції Івано-Франківського МВ УМВС
України в області було переведено на посаду старшого оперуповноваженого групи
карного розшуку Вовчинецького МВМ Івано-Франківського МВ УМВС ( т. 1, а.с. 94
), функціональні обов'язки старшого
оперуповноваженого групи по розкриттю крадіжок з помешкань громадян, старшого
лейтенанта міліції ОСОБА_1. ( т. 1, а.с. 99 ) підтверджують, що на час вказаної
вище події підсудний дійсно перебував на службі в органах внцутрішніх справ та
був працівником правоохоронного органу, посадовою особою.

Дії
підсудного слід кваліфікувати за ст. 365
ч. 2 КК України так як досліджені докази достовірно підтверджують, що ним
вчинено перевищення службових повноважень, тобто умисне вчинення службовою
особою дій, які явно виходять за межі наданих повноважень, що супроводжувалися
насильством.

Суд приходить до висновку про те, що позиція підсудного
про те що він не вчиняв даного злочину є безпідставною і направлена на
уникнення від відповідальності за скоєне, а досліджені в сукупності докази
достовірно підтверджують, що це саме підсудний вчинив даний злочин.

Призначаючи підсудному покарання суд враховує як ступінь
тяжкості вчиненого, так і особу винного.

Обставинами, що пом'якшують відповідальність підсудного
суд вважає те, що він вперше притягається до кримінальної відповідальності,
виключно позитивно характеризується, думку потерпілого котрий крім показів по
суті ствердив, що з підсудним вони помирилися, він його вибачив і не бажає щоб
того суворо карали та просив щоб його не позбавляти волі.

Обставин, які обтяжують вину
підсудного, суд не вбажає.

За таких обставин
суд вважає, що покарання підсудному слід обрати в межах санкції ст. 365 ч. 2 КК
України у вигляді позбавлення волі з позбавленням права займати посади в
органах внутрішніх справ, але з врахуванням особи підсудного, зазначених вище
пом”якшуючих відповідальність обставин і
з врахуванням того, що з часу вчинення злочину пройшов вже тривалий час, суд
приходить до висновку про те, що виправлення підсудного можливе без відбування
реально призначеного основного покарання, і що до нього слід застосувати ст. 75
КК України, звільнивши його від відбування покарання встановивши іспитовий
строк в один рік.

Цивільного позову по справі не заявлено.

На підставі
викладеного, керуючись ст. ст. 323, 324 КПК України, суд -

засудив:

ОСОБА_1
визнати винним за ст. 365 ч. 2 КК України та призначити йому покарання - три роки позбавлення волі з
позбавленням права протягом двох років обіймати посади в органах внутрішніх
справ.

На підставі ст. 75 КК України звільнити засудженого від
відбування призначеного основного
покарання якщо він протягом іспитового строку в один рік не вчинить нового
злочину і виконає покладені на нього обов'язки.

На підставі ст. 76 КК України зобов'язати засудженого
ОСОБА_1. не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу
органу кримінально-виконавчої системи та повідомляти органи
кримінально-виконавчої системи про зміну місця проживання, роботи або навчання,
періодично з'являтися для реєстрації в органи кримінально-виконавчої системи.

Запобіжний захід засудженому до набрання вироком законної
сили залишити попередньо обраний - підписку про невиїзд.

На вирок протягом 15 діб з моменту
його проголошення може бути подана апеляція до судової палати в кримінальних
справах апеляційного суду Івано-Франківської області через Івано-Франківський
міський суд.

Суддя:
Попович С. С.

Копія вірна