АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ

Провадження № 11кп/791/6/15 Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч. 2 ст. 286 КК України Доповідач ОСОБА_2
20 лютого 2015 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Херсонської області в складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 ,
ОСОБА_4 ,
при секретарях: ОСОБА_5 ,
ОСОБА_6 ,
ОСОБА_7 ,
ОСОБА_8 ,
прокурорів: ОСОБА_9 ,
ОСОБА_10 ,
представника потерпілої ОСОБА_11 ,
захисника ОСОБА_12 ,
обвинуваченого ОСОБА_13 ,
ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Херсона, громадянина України з середньою освітою, одруженого, має на утриманні двох малолітніх дітей 2001 та 2012 року народження, не працюючого, раніше не судимого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,
за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_12 на вирок Суворовського районного суду м. Херсона від 10 квітня 2014 року,
Цим вироком ОСОБА_13 ,
засуджений за ч. 2 ст. 286 КК України на три роки позбавлення волі з поміщенням для відбуванням покарання у кримінально-виконавчу установу закритого типу з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на три роки.
Строк відбування покарання ОСОБА_13 постановлено судом обчислювати з дня його затримання після набрання вироком законної сили.
Запобіжний захід до набрання вироком законної сили ОСОБА_13 не обирався.
Постановлено стягнути з ОСОБА_13 на користь:
- ОСОБА_14 в рахунок відшкодування завданої майнової шкоди - 88 231 гривень, в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди 20 000 гривень;
- Херсонської обласної клінічної лікарні 9626 гривень 18 коп. в рахунок відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілої ОСОБА_14 .
Вирішено питання про судові витрати і речові докази.
Судом першої інстанції ОСОБА_15 визнано винним у тому, що він 19.03.2013 р. близько 07.45 год., керуючи технічно справним автобусом марки «ASIA AM 825», державний номер НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Пугачова зі сторони пл. Ганнібала у напрямку пр. Ушакова у м. Херсоні, порушив вимоги п. 1.7, п.п. б п. 2.3, п. 10.1 і п. 18.1 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою КМУ № 1306 від 10.10.2001 (далі Правила дорожнього руху), при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, виявивши у зоні його дії пішохода похилого віку, виявивши неуважність та недбалість щодо дорожньої обстановки, під час проїзду вказаного пішохідного переходу не впевнився, що це буде безпечним і не створить небезпеки іншим учасникам руху, внаслідок чого вчинив наїзд на пішохода ОСОБА_14 , яка переходила проїзну частину по нерегульованому пішохідному переходу справа наліво по ходу руху автобуса. Внаслідок порушення ОСОБА_15 правил дорожнього руху та наїзду на пішохода потерпілій ОСОБА_14 завдано тяжкі тілесні ушкодження.
В апеляційній скарзі з доповненнями захисник просить скасувати вирок суду першої інстанції і закрити кримінальне провадження за відсутністю у діях ОСОБА_13 складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Він посилається на неправдивість показань потерпілої ОСОБА_14 про те, що вона в момент початку руху транспортного засобу під керуванням ОСОБА_13 переходила проїзну частину по пішохідному переходу. Захисник вказує на те, що показання обвинуваченого і свідків ОСОБА_16 і ОСОБА_17 спростовують показання потерпілої, однак не були враховані під час призначення і проведення авто-технічної експертизи у НДЕКЦ УМВС України у Херсонській області, що вказує на неповноту і однобічність судового слідства. Доводячи неповноту і неправильність висновку експерта захисник вказує також на те, що експерт не встановив момент, у який водій міг помітити пішохода, місцезнаходження транспортного засобу і пішохода у момент виникнення небезпеки для дорожнього руху, не оцінив технічну спроможність показань обвинуваченого, потерпілої і свідків, а при визначенні технічної спроможності вказаних слідчим у постанові про призначення експертизи відомостей щодо швидкості автобуса 30-40 км/год. не врахував невідповідність вказаних слідчим обставин іншим наданим експерту матеріалам і відсутність вказівки слідчого щодо того чи йдеться про швидкість автобуса під керуванням ОСОБА_13 до зупинки перед пішохідним переходом чи після відновлення ним руху у момент зіткнення з пішоходом. Захисник вважає, що помилкове визначення експертом на підставі показань потерпілої місцезнаходження останньої у момент виникнення небезпеки для дорожнього руху призвело до неправильно застосування експертом п. 18.1 Правил дорожнього руху та, як наслідок, до неправильного висновку про порушення водієм цих правил і наявність у пішохода переваги у русі. Окрім цього, захисник вважає необґрунтованими ухвали суду першої інстанції про можливість розгляду справи без участі потерпілої, про відмову у задоволенні клопотання про витребування медичних даних із ХОКЛ щодо наявності стану алкогольного або наркотичного сп`яніння потерпілої і про відмову у задоволенні клопотання про виклик свідка ОСОБА_18 . Також захисник вказує на те, що частина витрат потерпілої на лікування, а саме 6565 гривень 97 копійок, не мають документального підтвердження.
У доповненнях до апеляційної скарги захисник повідомляє про проведення за його ініціативою експертом Одеського НДЕКЦ авто-технічної експертизи, за висновками якої дії ОСОБА_13 при під`їзді до пішохідного переходу регламентувались п. 18.1 правил дорожнього руху, які були виконані водієм. Виконання водієм вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху щодо необхідності екстреного гальмування з метою зупинки до лінії небезпечного руху пішохода у ситуації раптового виникнення небезпеки за висновком експерта було технічно неможливим.
У письмових запереченнях на апеляційну скаргу представник потерпілої ОСОБА_11 просив залишити вирок суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу захисника обвинуваченого без задоволення. ОСОБА_19 вважає, що висновки проведеної за ініціативи захисника експертизи є неправильними, оскільки засновані на безпідставному твердженні про те, що вказаний на схемі місця події слід гальмування насправді є слідом волочіння. Також представник потерпілої вказує на те, що швидкість руху автобуса під керуванням обвинуваченого перед початком гальмування становила 31 км/год. Цей факт на думку ОСОБА_19 з урахуванням вказаного у схемі події місця зіткнення спростовує показання обвинуваченого ОСОБА_13 про те, що потерпіла почала перетинати проїзну частину поза межами пішохідного переходу після початку руху автобуса.
Також, представник потерпілої заперечує проти задоволення апеляційної скарги у частині оскарження рішення суду за цивільним позовом. Він вважає, що витрати на лікування потерпілої підтверджені належними документами.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду щодо суті поданої апеляційної скарги, думку обвинуваченого і захисника, які підтримали свою апеляційну скаргу з підстав зазначених у ній, думку прокурорів і представника потерпілої, які частково підтримали апеляційну скаргу в частині скасування вироку та просили направити справу на новий судовий розгляд, вислухавши сторони у дебатах, які залишилися на попередніх позиціях, останнє слово обвинуваченого ОСОБА_13 , який наголошував на своїй не винуватості, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга захисника підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Згідно з п. п. 1, 3 ч. 1 ст. 409 КПК України неповнота судового розгляду та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону є підставою для зміни або скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто його має бути ухвалено компетентним судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими згідно ст. 94 цього Кодексу. Також суд у своєму рішенні повинен навести належні, достатні мотиви й підстави для його ухвалення.
При цьому згідно з положеннями ст. 94 КПК України суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів із точки зору достатності та взаємозв`язку.
Обґрунтовуючи мотиви, з яких суд прийшов висновку про доведеність вини ОСОБА_13 , він навів перелік доказів, відповідно до яких було встановлено винуватість засудженого, однак оцінки цим доказам з точки зору їх належності, допустимості чи достатності не дав.
Як видно з матеріалів провадження, висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_13 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, заснований на сукупності досліджених у судовому засіданні доказів, а саме: показаннях обвинуваченого ОСОБА_13 , свідків ОСОБА_17 і ОСОБА_20 , довідці № 595 Херсонської обласної клінічної лікарні, висновку судово-медичної експертизи № 312 від 08.08.2013, висновку експертизи технічного стану транспортного засобу від 03.04.2013 року, висновку авто-технічної експертизи № 2304 від 31.07.2013 року і показаннях експерта ОСОБА_21 .
Як вбачається з мотивувальної частини вироку, саме висновок проведеної у НДЕКЦ УМВС України у Херсонській області 31.07.2013 р. авто-технічної експертизи і показання експерта були ключовими доказами для встановлення судом першої інстанції факту порушення ОСОБА_13 правил дорожнього руху.
При цьому колегія суддів зазначає, що вихідними даними дослідження авто-технічної експертизи № 2304 від 31.07.2013 року були показання потерпілої ОСОБА_14 , яка не була допитана у судовому засіданні. За таких обставин показання потерпілої на допиті під час досудового розслідування не є доказом у справі та не можуть бути враховані судом ні прямо, ні опосередковано, тобто через заснований на них висновок експерта.
Таким чином при розгляді справи в суді залишилась недослідженою версія потерпілої ОСОБА_14 щодо обставин дорожньо-транспортної події, що має істотне значення для встановлення об`єктивної істини по справі.
Окрім того, як видно з матеріалів провадження, обвинувачений ОСОБА_13 в судовому засіданні заперечував свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину та вважав, що Правил дорожнього руху він не порушував, а дорожньо-транспортна пригода сталася з вини потерпілої ОСОБА_14 , яка раптово вибігла на проїзну частину.
Зазначена версія обвинуваченого щодо обставин дорожньо-транспортної події не була предметом перевірки в суді першої інстанції, з`ясування якої має істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення.
Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції позбавлений можливості дослідити в якості доказу показання потерпілої ОСОБА_14 , оскільки про дослідження таких доказів учасники судового провадження в суді першої інстанції клопотань не заявляли.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, висновок суду про винуватість ОСОБА_13 у вчиненні злочину, передбаченого ст. 286 ч. 2 КК України, є передчасним, оскільки такий висновок суду зроблений без належної перевірки показань обвинуваченого та потерпілої щодо обставин дорожньо-транспортної події й оцінки всієї сукупності доказів, отриманих як під час досудового розслідування, так і судового розгляду.
Оскільки апеляційною інстанцією встановлені такі істотні порушення судом вимог КПК при судовому розгляді, які у положеннях Кримінального процесуального кодексу не врегульовані в частині направлення справи на новий судовий розгляд, то колегія суддів вважає за необхідне застосувати загальні засади кримінального провадження.
При цьому апеляційний суд виходить з положень ч. 1 ст. 9 КПК України, з яких вбачається, що під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, тобто суд під час розгляду кримінального провадження повинен дотримуватися принципу законності.
А у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 цього Кодексу (ч. 6 ст. 9 КПК України).
Отже, значення загальних засад кримінального провадження як норм вищого ступеня нормативності є підґрунтям для тлумачення норм кримінального процесуального права та подолання прогалин у правовому регулюванні кримінальних процесуальних правовідносин.
Оскільки судом при розгляді справи порушені загальні засади кримінального провадження, а саме законність, то вирок суду підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції, який має бути проведений з дотриманням вимог кримінального процесуального закону.
Під час нового судового розгляду суду першої інстанції необхідно усунути зазначені порушення закону, дослідити обставини, зазначені в ухвалі, ретельно перевірити зібрані у справі докази, перевірити позицію сторони захисту про не винуватість ОСОБА_13 в порушенні правил дорожнього руху, вжити заходів для допиту потерпілої ОСОБА_14 щодо обставин дорожньо-транспортної події, перевірити доводи представника потерпілої про недостовірність висновків комісійної експертизи з приводу неповного врахування всіх технічних аспектів події злочину, зазначених в процесуальних документах кримінального провадження, після чого дати належну оцінку доказам з урахуванням позицій сторін з точки зору їх стосовності, допустимості, достовірності і достатності, з зазначенням мотивів, з яких суд приймає до уваги одні докази та відкидає інші, і в залежності від установлених обставин, постановити законне, обґрунтоване та належним чином умотивоване рішення.
Керуючись ст. ст. 7, 9 404, 405, 407 ч. 1 п. 6, 409, 412, 419 КПК України, колегія суддів,
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_12 задовольнити частково.
Вирок Суворовського районного суду м. Херсона від 10 квітня 2014 року щодо ОСОБА_13 скасувати, по справі призначити новий судовий розгляд в тому ж суді в іншому складі суддів.

Ухвала набуває законної сили негайно та оскарженню не підлягає.

Судді: (підписи)
З оригіналом згідно,
Суддя: ОСОБА_2