АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 лютого 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

секретаря ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві кримінальне провадження № 0002469 за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 03 грудня 2014 рокущодо ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миколаєва, громадянина України, українця, без місця реєстрації, раніше судимого:

- 03 січня 1994 року Дніпровським районним судом м. Києва за ч3 ст. 140, ч.3 ст. 142, 42 КК України1960 року на 6 років позбавлення волі;

- 16 серпня 2001 року Залізничним районним судом м. Києва за ч.3 ст. 142, ч.2 ст. 140, ч.1 ст.145, ч.3 ст. 193, ст.191, 42 КК України на 12 років позбавлення волі з конфіскацією майна;
- 9 вересня 2010 року Деснянським районним судом м. Києва за ч.2 ст. 185, ч.3 ст. 187, ч.3 ст. 357, 70,71 КК України на 12 років позбавлення волі з конфіскацією майна;

- 22 березня 2010 року Оболонським районним судом м. Києва за ч.2 ст. 187, 70 КК України на 12 років позбавлення волі з конфіскацією майна;

01 листопада 2011 року Замостянським районним судом м. Вінниці за ч.3 ст. 186, 70 КК України на 12 років позбавлення волі з конфіскацією майна, яке є його власністю,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 393 КК України,за участю:

прокурора ОСОБА_9 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_10 ,

ВСТАНОВИЛА:
Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 03 грудня 2014 року ОСОБА_6 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 393 КК України і йому призначене покарання у виді позбавлення волі строком на чотири роки.
Відповідно до вимог статті 71КК України до покарання, призначеного за даним вироком, приєднано частково невідбуту частину покарання за вироком Замостянського районного суду м. Вінниці від 1 листопада 2011 року і остаточно призначене ОСОБА_11 покарання у виді 14 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю .
Строк покарання ОСОБА_11 ухвалено рахувати з 18 квітня 2010 року.
Вирішене питання про речові докази по справі.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_12 будучи особою, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, 12 березня 2014 року, у період часу з 01 год. до 03 хв., знаходячись на стаціонарному лікуванні у палаті № 920 відділення політравми Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги, що по вул. Братиславська, 3 в м. Києві, з метою втечі з під-варти та подальшого ухилення від відбування покарання призначеного судом, скориставшись відсутністю належного контролю з боку працівників СІЗО № 13, звільнився від спецзасобів одягнутих на руки, а саме металевих браслетів, після чого таємно, самовільно та незаконно залишив палату вище вказаної лікарні.
Не погодившись з вироком суду, прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій, з урахуванням змін до неї, просить вирок змінити. Призначити ОСОБА_6 покарання за ч.1 ст.393 КК України у виді позбавлення волі строком на чотири роки. На підставі ст. 71 КК України приєднати до покарання, призначеного за даним вироком, частково невідбуту частину покарання за вироком Замостянського районного суду м. Вінниці від 1 листопада 2011 року і остаточно призначити ОСОБА_11 покарання у виді 12 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю. В решті вирок залишити без зміни. Необхідність зміни вироку прокурор обґрунтовує тим, що суд першої інстанції невірно застосував положення ст.71 КК України при призначенні покарання за сукупністю вироків. Так, на час вчинення злочину, 12.03.2014 року, ОСОБА_6 відбув за вироком Замостянського районного суду м. Вінниці від 1 листопада 2011 року, яким він був засудженим за ч.3 ст. 186, 70 КК України на 12 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю, 3 роки 10 місяців 22 дні. В той же час, суд першої інстанції, визначивши остаточне покарання ОСОБА_11 у виді 14 років позбавлення волі, з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю, фактично приєднав до покарання, призначеного за новим вироком, невідбуту частину покарання за попереднім вироком, яка складає 10 років позбавлення волі, чим неправильно застосував закон про кримінальну відповідальність.
Обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок щодо нього скасувати та постановити ухвалу про закриття кримінального провадження з підстав, передбачених п.2 ч.1 ст. 284 КПК України, у зв`язку із відсутністю у його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 393 КК України. В обґрунтування вимог апеляційної скарги обвинувачений посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, що виразилось у тому, що зазначені висновки не підтверджуються доказами, дослідженими судом. Зокрема, суд, як на докази його винуватості, послався на показання свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , котрі охороняли його у лікарні, ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , які перебували в одній палаті з ним, але всі ці свідки не змогли пояснити обставин його зникнення з палати. При цьому суд послався на те, що вони того вечора не бачили людей у камуфляжній формі, які б заходили до палати, де він утримувався. В той же час, суд не взяв до уваги докази, які б могли істотно вплинути на його висновки. Зокрема, суд не прийняв до уваги показання свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , які у своїй сукупності, підтверджують факт його звільнення з-під варти людьми в камуфляжній формі, котрі представились «Самообороною майдану». При цьому, за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші. Також висновки суду містять істотні суперечності, пов`язані з тим, що жодним із доказів, на які послався суд, не пояснюється, яким чином він звільнився із наручників, коли та як покинув палату, де знаходився під охороною трьох працівників СІЗО. За таких обставин суд мав би всі сумніви щодо доведеності вини тлумачити на користь обвинуваченого, в силу положень ст.17 КПК України, чого зроблено не було. З метою усунення суперечностей в показаннях свідків він заявляв клопотання про їх одночасний допит у суді, але судом у цьому безпідставно було відмовлено. На його думку, суд, як на доказ його винуватості, безпідставно послався на протокол огляду місця події від 12.03.2014 року, а саме на те, що на бильці ліжка, на якому він нібито лежав, знаходились його особисті речі. Даний доказ він вважає не належним. В порушення вимог ст. 290 КПК України цей протокол йому не було відкрито і суд мав би до нього застосувати положення ч.12 ст. 290 КПК України. Також суд невірно застосував закон про кримінальну відповідальність ст. 393 КК України, так як судом не було встановлено наявності в його діях об`єктивної та суб`єктивної сторони цього злочину. Істотне порушення вимог кримінального процесуального законодавства також полягає у тому, що судом було безпідставно відмовлено у задоволенні його клопотання про допит свідка ОСОБА_21 , яка могла підтвердити факти пов`язані з його знаходженням у палаті, здійсненням медичних процедур, його конвоюванням, чим порушені правила змагальності судового процесу та рівності сторін. Судом не було встановлено, чи мала місце втеча його з-під варти, чим порушені вимоги ст.ст. 9,17,22,94,349,352, 358,368,370 КПК України та що перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Захисник ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій, з урахуванням наступних доповнень до неї, просить вирок скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. При цьому захисник частково посилається на ті ж обставини, що зазначені і в апеляційній скарзі обвинуваченого, а саме на невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, неповноту судового розгляду, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. Головними аргументами щодо цього, на думку захисника, є наявність суттєвих суперечностей у показаннях свідків, які не усунуті судом. На думку захисника, суд узагальнено і спотворено виклав показання свідків обвинувачення, не з`ясувавши і не спростувавши суперечності в їх змісті. Більше того, суд вихопив із контексту показань свідків обвинувачення, зазначивши їх з відвертим обвинувальним ухилом, залишивши поза увагою обставини, які виправдовують його підзахисного. Так, судом не враховано, що показання свідків ОСОБА_22 , ОСОБА_23 та ОСОБА_14 є неоднозначними та суперечливими в частині часу зникнення ОСОБА_24 , часу його виведення востаннє до туалету, а також достовірно так і не встановлено, хто конкретно відмикав наручники і виводив ОСОБА_24 до туалету. Крім цього, до показань свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_23 , ОСОБА_25 захист ставиться критично, у зв`язку з зацікавленістю вказаних свідків у результатах розгляду кримінального провадження відносно ОСОБА_24 ,а також намаганням уникнути відповідальності за проявлене службове недбальство під час конвоювання ОСОБА_24 . В той же час, показання свідків ОСОБА_26 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , які підтверджують версію обвинуваченого, є послідовними, узгоджуються з матеріалами кримінального провадження, не спростовані стороною обвинувачення і судом та цілком відповідають істині. Слід також зазначити, що ОСОБА_12 був нібито затриманий в м. Маріуполі Донецької області. Однак, будь-які дані про затримання ОСОБА_24 у вигляді протоколу затримання, обставин доставки ОСОБА_24 до м.Києва в матеріалах кримінального провадження відсутні. Водночас ОСОБА_12 слушно заявляє, що він добровільно та за власною ініціативою з`явився до органів внутрішніх справ і його ніхто не розшукував. Орган досудового розслідування всупереч вимогам кримінального процесуального закону, ретельно не дослідив обставини, час та місце затримання ОСОБА_24 , а суд не звернув увагу на неузгодженість цих обставин з іншими матеріалами провадження. Посилання суду, як на доказ вини ОСОБА_24 , на протокол огляду місця події від 12 березня 2014 року, яким «підтверджено, що обвинувачений ОСОБА_27 самовільно покинув палату № 920 КМЛШМД, залишивши на ліжку свої речі та кайданки», не підтверджують обвинувачення, оскільки протокол ОМП не може підтверджувати самовільність чи примусовість втечі, а також ідентифікувати предмети одягу на належність їх саме ОСОБА_11 .За таких обставин висновок суду про наявність у діях ОСОБА_24 умислуна втечу з-під варти, являється необгрунтованим, оскільки ґрунтується лише на припущеннях суду, та не підтверджується достатніми, доказами, дослідженими в судовому засіданні. Також, під час судового розгляду, стороною захисту заявлялись неодноразові клопотання про допит свідків ОСОБА_28 , яка є медсестрою та чергувала в ніч зникнення ОСОБА_6 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , слідчого ОСОБА_31 , які приймали участь у огляді місця події в палаті № 920 КМЛШМД, свідка ОСОБА_32 - слідчого який здійснював досудове розслідування, про встановлення і допит як свідків, осіб які здійснювали затримання ОСОБА_33 і доставку його до м. Києва, про призначення одночасного допиту вже допитаних свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_23 , ОСОБА_25 , у зв`язку з суперечностями у їх показаннях, про витребування з Державної пенітенціарної служби України висновку за результатами службового розслідування за фактом службового недбальства працівників Київського СІЗО ОСОБА_14 , ОСОБА_23 , ОСОБА_25 , котрі здійснювали конвоювання ОСОБА_24 , які були відхилені судом, чим допущена неповнота судового розгляду та упереджений підхід. В доповненнях до апеляційної скарги захисник також зазначає,посилаючись при цьому на положення КПК України та рішення Європейського суду з прав людини, про невідповідність обвинувального акта щодо ОСОБА_6 вимогам ст. 291 КПК України, оскільки він не містить формулювання обвинувачення відповідно до положень закону, так як у даному обвинувальному акті зазначені лише фактичні обставини, які встановлені слідчим під час досудового розслідування, та наявна вказівка про те, що ОСОБА_6 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, яке йому інкримінується, але не висунуто обвинувачення у вчинені ним кримінального правопорушення, на що суд першої інстанції уваги не звернув та ухвалив обвинувальний вирок. Також, на думку захисника, ОСОБА_6 не отримав обвинувальний акт відповідно до передбаченої законом процедури, так як у розписці про його відмову від отримання обвинувального акта маються підписи двох осіб, без розшифрування їх імен та по-батькові.
Обвинуваченим також подані заперечення на апеляційну скаргу прокурора з питань, які були зняті самим прокурором шляхом внесення змін до апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, зі змінами, прокурора у кримінальному провадженні та заперечував проти задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та захисника; обвинуваченого та захисників, котрі підтримали апеляційну скаргу обвинуваченого та не заперечували проти задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 , зі змінами, у разі незадоволення апеляційної скарги обвинуваченого, а також не заперечували проти апеляційної скарги прокурора у випадку відмови у задоволенні апеляційних скарг сторони захисту, провівши судові дебати та надавши обвинувачуваному останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційних скаргах, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги прокурора у кримінальному провадженні та про залишення без задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та захисника, виходячи при цьому з наступного.

Висновок суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 393 КК України, тобто у втечі з-під варти, вчинену особою, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, обґрунтований сукупністю досліджених у судовому засіданні доказів, а саме:

- показаннями свідка ОСОБА_23 , згідно яких той працює в Київському СІЗО на посаді інспектора відділу режиму і охорони, та спостерігав, щоб засуджений не порушував режим утримання. На той час він був старшим по конвою, до якого входили ще 2 інспекторів . 11 березня 2014 року вони заступили на чергування, обвинувачений находився в палаті на 9 поверсі. О 10 год. він перевірив кайданки обвинуваченого. В той час в палаті знаходилось 5 осіб, які лікувалися. О 22 год. відділення, ліфт та сходову клітину закрили. Біля палати знаходились він та молодший інспектор, в палаті також знаходився молодший інспектор. Приблизно о 02 год до нього звернувся молодший інспектор за ключами від кайданок, оскільки обвинувачений просився в туалет. Після цього інспектор надів на обвинуваченого кайданки та повернув ключ. Проте він не перевірив чи закриті кайданки. Потім він задрімав та приблизно через півгодини підійшов молодший інспектор та сказав, що зник ОСОБА_6 , в палаті залишились кайданки та речі обвинуваченого;

- показаннями свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , молодших інспекторів охорони, які в цілому підтвердили зазначені вище показання;
-показаннями свідка ОСОБА_16 , котрий показав, що в березні 2014 року він знаходився на лікуванні в КМЛШМД, обвинувачений знаходився разом із ним в палаті, останнього охороняли 3 особи. 1 березня 2014 року він ліг спати пізно, пам`ятає, що серед ночі обвинуваченого виводили до гуалету, та перед цим він нібито чув розмови про «нову владу, амністію;

-показаннями свідка ОСОБА_34 , який засвідчив, що у березні 2014 року знаходився на лікуванні в КМЛШМД, в одній палаті з ним проходив лікування обвинувачений ОСОБА_12 , того дня він заснув близько 02 год., оскільки дивився телевізор. Потім йому стало відомо, що обвинувачений зник з палати;

-протоколом огляду місця події від 12 березня 2014 року, яким підтверджено, що обвинувачений ОСОБА_27 самовільно покинув палату №920 КМЛШМД, залишивши на ліжку свої речі та кайданки.

Суд критично віднісся до показань обвинуваченого ОСОБА_6 , який вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 393 КК України, не визнав та відмовився давати показання суду. Під час судового розгляду наголошував, що того дня його звільнили особи, котрі назвались «Самообороною майдану », які зазначали, що до нього «новою владою» застосована амністія, проте документів, що підтверджують його звільнення від відбування покарання не надали. На думку суду, пояснення обвинуваченого про те, що він був змушений покинути місце утримання, спростовує той факт, що він, маючи тяжкий стан здоров`я, без особистих речей, залишив місце свого лікування, проте не зміг суду пояснити, чому він будучи нібито звільненим «Самообороною майдану» не залишився для продовження лікування. Зазначені пояснення обвинуваченого суд оцінив, як спробу останнього ухилитись від кримінальної відповідальності за скоєне, оскільки, за висновками суду, докази сторони обвинувачення є послідовними, логічними, такими, що узгоджуються між собою та відповідають фактичним обставинам справи, у зв`язку з чим суд поклав їх в основу обвинувального вироку.
Також критично суд підійшов до показань:

- свідка ОСОБА_26 , який показував суду, що 12 березня о 00 год. він підвіз на своєму автомобілі 2-х людей у військовій формі до КМЛШМД, які попросили почекати їх біля лікарні. Приблизно через 20 хв. вказані особи вийшли з чоловіком схожим на ОСОБА_35 , та він почув їх розмову, вони казали, що той вільний та документи пришлють по пошті.
- свідків ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , які показали суду, що того дня знаходились по справам в КМЛШМД та бачили обвинуваченого біля приймального відділення приблизно від 00 год. до 02 год. 12 березня 2014 року. Обвинувачений був з двома чоловіками в камуфляжній формі, при цьому просив у них якісь документи.
За висновками суду, показання зазначених свідків не спростовують дій обвинуваченого, направлених на залишення місця ув`язнення. Крім цього, вказані свідки з легкістю впізнали обвинуваченого ОСОБА_6 , проте запевнили, що чоловіків в камуфляжній формі впізнати не зможуть, їх свідчення не співпадають з часом події, згідно показань більшості свідків, які стверджують , що обвинувачений о 2 год. 12 березня 2014 року знаходився в палаті лікарні, вони не бачили, як обвинувачений залишив палату лікарні, що також є підставами для критичної оцінки цих показань.

Перевіривши, відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції в межах поданих апеляційних скарг, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції провинуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 393 КК України, тобто у втечі з-під варти , вчинену особою, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі.

Як вбачається з встановлених судом першої інстанції обставин, ОСОБА_6 відбував, з 18 квітня 2010 року, покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років за вироком Замостянського районного суду м. Вінниці від 01 листопада 2011 року і станом на 12 березня 2014 рокузнаходився на лікуванні у палаті № 920 відділення політравми Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги,що по вул. Братиславська, 3 в м. Києві, де перебував під вартою, яка складалась із трьох працівників Київського СІЗО №13. За обставин, викладених у вироку, він, скориставшись відсутністю належного контролю з боку працівників СІЗО № 13, звільнився від спецзасобів одягнутих на руки, а саме металевих браслетів, після чого таємно, самовільно та незаконно залишив палату вище вказаної лікарні. Покарання у виді позбавлення волі щодо ОСОБА_6 не виконувалось до 22 березня 2012 року, тобто до часу його затримання за даною справою. Зазначені дії ОСОБА_6 правильно кваліфіковані судом першої інстанції за ч. 1 ст. 393 КК України, оскільки обвинувачений під час відбування покарання у виді позбавлення волі, здійснив втечу з-під варти, тобто знаходячись під охороною в палаті лікарні самовільно, незаконно ( без дозволу уповноваженого на це органу та за відсутності законних підстав) покинув її. Обставини самовільного залишення ОСОБА_6 місця, де він перебував під вартою, на які посилаються обвинувачений та його захисники у поданих апеляційних скаргах та при наданні доводів щодо них, а саме те, що обвинуваченого звільнили з-під варти активісти «Самооборони майдану», як і обставини пов`язані з належним виконанням обов`язків по контролю за ОСОБА_6 з боку працівників СІЗО № 13, не впливають на правильність кваліфікації дій обвинуваченого, оскільки втеча з-під варти може бути здійснена будь-яким способом, який свідчить про незаконне залишення місця, де особа тримається під вартою. Втеча є злочином з формальним складом, який визнається закінченим саме з моменту незаконного залишення особою місця, де вона перебуває під вартою, у зв`язку з чим доводи апеляційних скарг про нетривалість строку перебування обвинуваченого на волі та про добровільну його явку до працівників міліції після того, як він дізнався, що його розшукують, також не можуть вплинути на кваліфікацію дій ОСОБА_6 . Не можуть бути прийняті до уваги і доводи апеляційних скарг про відсутність у ОСОБА_6 умислу на вчинення втечі, так як всі його дії свідчать саме про те, що він діяв з прямим умислом, так як мав розуміти і розумів відсутність законних підстав для його звільнення, навіть за умов, на які він посилається. Виходячи з викладеного, доводи апеляційних скарг обвинуваченого та захисника про відсутність в діях ОСОБА_6 об`єктивної та суб`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ч.1 ст. 393 КК України та про необхідність скасування вироку та постановлення ухвали про закриття кримінального провадження з підстав, передбачених п.2 ч.1 ст. 284 КПК України, у зв`язку із відсутністю у його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 393 КК України, свого підтвердження не знайшли.
Доводи апеляційних скарг обвинуваченого та захисника, пов`язані з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, та не підтвердженням їх доказами, дослідженими судом, також не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вирок суду ухвалений на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені наведеними вище доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 КПК України. У вироку наведені належні і достатні мотиви та підстави для його ухвалення, в зв`язку з чим він є вмотивованим. Мотиви, з яких суд прийняв одні докази та відхилив інші є переконливими. Не встановлення того, яким саме чином обвинувачений звільнився з наручників та покинув приміщення палати лікарні, де перебував під охороною трьох співробітників СІЗО №13 м. Києва, не спростовує висновків суду про самовільність та незаконність його дій та не впливає на їх кваліфікацію, а лише може свідчити про неналежне виконання конвоїрами своїх обов`язків та має бути враховано при обранні ОСОБА_6 розміру покарання.
Не погоджується колегія суддів також і з доводами апеляційних скарг обвинуваченого та захисника про неналежність доказу протоколу огляду місця події від 12.03.2014 року, який нібито не було відкрито обвинуваченому і суд мав би до нього застосувати положення ч.12 ст. 290 КПК України. Згідно з протоколом про надання доступу до матеріалів досудового розслідування, підозрюваному ОСОБА_6 та його захиснику ОСОБА_7 був наданий доступ до зазначеного протоколу слідчої дії. При цьому захисником власноручно засвідчено, що ОСОБА_6 від ознайомлення з матеріалами кримінального провадження відмовився (т.1,а.с.97-100).
Посилання в апеляційних скаргах обвинуваченого та захисника на порушення судом вимог кримінального процесуального закону при відмові у задоволенні клопотань сторони захисту про допит свідків ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , слідчих ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , про встановлення і допит як свідків, осіб які здійснювали затримання ОСОБА_33 і доставку його до м. Києва, про призначення одночасного допиту вже допитаних свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_36 , ОСОБА_25 , у зв`язку з суперечностями у їх показаннях, про витребування з Державної пенітенціарної служби України висновку за результатами службового розслідування за фактом службового недбальства працівників Київського СІЗО ОСОБА_14 , ОСОБА_23 , ОСОБА_25 , котрі здійснювали конвоювання ОСОБА_24 , не свідчить про істотну неповнота судового розгляду та упереджений підхід суду до позиції сторони захисту, так як це хоч і призвело до деякого звуження прав обвинуваченого, але в цілому не вплинуло на законність, обґрунтованість і вмотивованість судового рішення. До того ж під час апеляційного розгляду захисники та обвинувачений заявили, що вони не заявляють клопотань про дослідження доказів, в дослідженні яких було відмовлено судом першої інстанції.
Не ґрунтуються на положеннях кримінального процесуального закону і доводи, викладені в доповненнях до апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 про невідповідність обвинувального акта щодо ОСОБА_6 вимогам ст. 291 КПК України та про те, що обвинувачений не отримав обвинувальний акт відповідно до передбаченої законом процедури, так як у розписці про його відмову від отримання обвинувального акта маються підписи двох осіб, без розшифрування їх імен та по-батькові. Так, в обвинувальному акті щодо ОСОБА_6 , відповідно до вимог п.5 ч. 2 ст.291 КПК України, міститься виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважав встановленими, правова кваліфікація правопорушення з посиланням на положення закону і частини статті закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення, а не зазначення повних даних про ім`я та по-батькові осіб, які засвідчили відмову обвинуваченого від отримання копії обвинувального акта, при наявності їх прізвищ з ініціалами та підписів, не свідчить про будь-які порушення прав обвинуваченого. За таких умов прохання апеляційної скарги захисника про скасування вироку та призначення нового розгляд у суді першої інстанції є безпідставним.

Що стосується тверджень, які містяться в змінах до апеляційної скарги прокурора у кримінальному провадженні, про невірне застосування судом першої інстанції положень ст.71 КК України при призначенні обвинуваченому остаточного покарання за сукупністю вироків, то вони заслуговують на увагу. Так, відповідно до положень ч. 1 ст. 71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання , призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує не відбуту частину покарання за попереднім вироком. В порушення цих вимог, суд першої інстанції, призначивши ОСОБА_6 покарання за ч.1 ст. 393 КК України у виді позбавлення волі строком на чотири роки, за сукупністю злочинів, до вказаного покарання приєднав частково не відбуту частину покарання за вироком Замостянського районного суду м. Вінниці від 1 листопада 2011 року і остаточно призначив ОСОБА_11 покарання у виді 14 років позбавлення волі, з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю, в той час, як не відбута ОСОБА_6 частина покарання за попереднім вироком станом на час вчинення втечі, тобто 12.03.2014 року, складала 8 років 1 місяць 6 днів. При цьому суд ухвалив обраховувати початок строку покарання з 18.04. 2010 року, а не з часу початку його тримання під вартою за цим кримінальним провадженням, тобто з 22.04.2014 року. Таким чином, апеляційна скарга прокурора в цій частині підлягає задоволенню.
В той же час, колегія суддів не може погодитись з доводами апеляційної скарги прокурора в частині призначення ОСОБА_6 остаточного покарання за сукупністю вироків у вигляді 12 років позбавлення волі, з конфіскацією всього майна, яке є його власністю, виходячи при цьому з наступного.

Призначаючи обвинуваченому покарання за ч.1 ст.393 КК України, суд першої інстанції, відповідно до вимог ст. 65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_37 кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії середньої тяжкості, відомості про особу обвинуваченого, зокрема те, що він негативно характеризується з місця відбування покарання, неодноразово судимий, не працює. Обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого, судом не встановлено, обставиною, яка обтяжує покарання визнано рецидив злочинів. Врахувавши зазначені обставини в їх сукупності, суд першої інстанції обрав ОСОБА_6 за ч.1 ст.393 КК України покарання у вигляді позбавлення волі на строк 4 роки, з чим погоджується і колегія суддів суду апеляційної інстанції.
При призначенні остаточного покарання за сукупністю вироків, суд першої інстанції, крім зазначених вище порушень вимог ст. 71 КК України, також недостатньо врахував обставини вчинення нового злочину, пов`язані з неналежним виконанням своїх обов`язків особами, під охороною яких перебував ОСОБА_6 , мотиви вчинення злочину, пов`язані з реакцією обвинуваченого на суспільно політичні події в країні, стан його здоров`я, враховуючи які колегія суддів приходить до висновку про необхідність призначення обвинуваченому остаточного покарання за сукупністю злочинів у розмірі близькому до мінімально можливого, з урахуванням всіх вимог ст.71 КК України.
Таким чином, апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_38 , зі змінами, слід задовольнити частково, апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 , зі змінами, необхідно залишити без задоволення, змінивши при цьому вирок Деснянського районного суду м. Києва від 03.12.2014 року щодо ОСОБА_6 в частині призначення остаточного покарання за сукупністю вироків.

На підставі викладеного та керуючись ст. 405, 407 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_38 , зі змінами, задовольнити частково, апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 , зі змінами, залишити без задоволення .
Вирок Деснянського районного суду м. Києва від 03 грудня 2014 року щодо ОСОБА_39 змінити в частині призначення остаточного покарання за сукупністю вироків, відповідно до вимог ст. 71 КК України.
Вважати ОСОБА_6 засудженим за вироком Деснянського районного суду м. Києва від 03 грудня 2014 року за ч.1 ст. 393 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки.

Відповідно до положень ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання до покарання за цим вироком невідбутого покарання за вироком Замостянського районного суду м. Вінниці від 1 листопада 2011 року, остаточно визначити ОСОБА_6 покарання у вигляді позбавлення волі на строк 8 (вісім) років 3 (три місяці) з конфіскацією майна, яке є його власністю, відраховуючи строк цього покарання з 22 березня 2014 року.
В решті вирок залишити без зміни.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення. Касаційна скарга на дану ухвалу може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3