Ухвала

іменем україни

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_4,

суддів: ОСОБА_6, ОСОБА_7,

за участю прокурора ОСОБА_5,

розглянула в судовому засіданні 17 лютого 2015 року в м. Києві кримінальну справу за касаційними скаргами прокурора, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, та засудженого ОСОБА_1 на вирок Сарненського районного суду Рівненської області від 31 січня 2014 року та ухвалу колегії суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Рівненської області від 29 липня 2014 року.

Цим вироком

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

громадянина України, раніше

неодноразово судимого, останній раз

11 листопада 2008 року вироком

Острозького районного суду Рівненської

області за ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України

на 8 років позбавлення волі, який

25 березня 209 року ухвалою Апеляційного

суду Рівненської області змінено,

перекваліфіковано його дії на ч. 1 ст. 121 КК

України та призначено покарання у

виді 5 років позбавлення волі,

засуджено за ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 307 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років із конфіскацією майна.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднано невідбуте покарання за вироком Острозького районного суду Рівненської області від 11 листопада 2008 року й остаточно визначено ОСОБА_1 покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років 2 місяці;

ОСОБА_2,

ІНФОРМАЦІЯ_2,

громадянку України, таку, що

не має судимостей,

засуджено за ч. 2 ст. 307 КК України із застосуванням ст. 69 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з конфіскацією майна.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_2 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки з покладенням на неї обов'язків, передбачених пунктами 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України.

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 29 липня 2014 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_2 змінено, виключено з вироку рішення про призначення засудженій додаткової міри покарання у виді конфіскації майна.

У решті вирок суду залишено без зміни.

За вироком суду ОСОБА_1 та ОСОБА_2 визнано винуватими та засуджено за те, що вони вчинили злочини за таких обставин.

Так, ОСОБА_1, відбуваючи покарання у Катеринівській виправній колонії, що в Сарненському районі Рівненської області, протягом лютого-березня 2012 року, під час побачень та телефонних розмов з дружиною ОСОБА_2, шляхом умовляння підбурив останню до незаконного придбання, перевезення та збуту наркотичного засобу - канабісу.

29 лютого 2012 року ОСОБА_2 за попередньою змовою з ОСОБА_1, знаходячись у АДРЕСА_1, отримала від ОСОБА_3, щодо якої відмовлено в порушенні кримінальної справи, особливо небезпечний наркотичний засіб - канабіс, масою 5,994 г., який 03 квітня 2012 року перевезла в АДРЕСА_2 для передачі засудженому ОСОБА_1

У касаційній скарзі з доповненнями до неї прокурор, не погоджуючись із судовими рішеннями, постановленими щодо ОСОБА_1 та ОСОБА_2, через істотне порушення вимог кримінально-процесуального закону, неправильне застосування кримінального закону та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості злочину та особам засуджених внаслідок м'якості, просить їх скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд. Свої вимоги прокурор обгрунтував тим, що місцевий суд, не мотивувавши свого рішення, безпідставно призначив ОСОБА_2 покарання із застосуванням положень статей 69, 75 КК України. Посилається на те, що призначене судом покарання засудженому ОСОБА_1 є надто м'яким, без врахування даних про його особу за місцем відбування покарання. Зазначає також про те, що місцевий суд не вказав редакції Закону, за яким засуджено ОСОБА_1 та ОСОБА_2, неправильно застосував кримінальний закон у частині призначення додаткового покарання щодо ОСОБА_1 Крім того, прокурор посилається на невідповідність ухвали апеляційного суду вимогам ст. 377 КПК України (1960 року) та не надання засудженим останнього слова в судовому засіданні апеляційного суду.

Засуджений ОСОБА_1 у касаційній скарзі, не погоджуючись із судовими рішеннями, постановленими щодо нього, через неправильне застосування кримінального закону та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості злочину та його особі внаслідок суворості, просить їх змінити, пом'якшивши призначене йому покарання. Свої вимоги засуджений мотивує тим, що суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, неправильно кваліфікував його дії, призначаючи йому покарання, не в повній мірі врахував усіх даних про його особу, які можуть бути підставою для пом'якшення покарання.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора про часткове підтримання поданої скарги та із запереченнями проти скарги засудженого, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи, наведені в касаційних скаргах, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, касаційна скарга засудженого не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_2 у вчиненні зазначеного у вироку злочину та правильність кваліфікації її дій за ч. 2 ст. 307 КК України в касаційному порядку учасниками процесу не оспорюються.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні злочину та правильність кваліфікації його дій за ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 307 КК України, як убачається з матеріалів справи, ґрунтуються на зібраних у справі доказах.

Зокрема, вони підтверджуються показаннями засудженої ОСОБА_2, даними, що містяться в протоколах огляду місця події, прослуховування аудіо записів телефонних розмов, висновку криміналістичної експертизи, речовими та іншими доказами по справі. Крім того, місцевим судом обґрунтовано враховано визнавальні показання засудженого ОСОБА_1 та його щире каяття під час судового розгляду.

З урахуванням зазначеного суд у відповідності до вимог ст. 67 КПК України (1960 року) оцінив докази у справі, з дотриманням вимог статей 323, 333-335 КПК України (1960 року) постановив вирок, належним чином умотивувавши своє рішення та дійшовши обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 307 КК України, а тому посилання засудженого про неправильне застосування в цій частині кримінального закону є безпідставними.

Щодо доводів касаційних скарг: прокурора - про м'якість призначеного засудженим покарання, ОСОБА_1 - суворість, то вони не ґрунтуються на матеріалах справи.

Відповідно до вимог статей 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а при його призначенні суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом'якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Обґрунтовуючи висновок щодо виду й міри покарання та призначаючи ОСОБА_1 покарання у виді позбавлення волі на певний строк, ОСОБА_2 - із застосуванням положення ст. ст. 69, 75 КК України, місцевий суд, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, як убачається з мотивувальної частини вироку, врахував тяжкість вчинених злочинів, характер та ступінь їх суспільної небезпеки, у ОСОБА_1 - наявність як обставини, що пом'якшує покарання - щире каяття, так і обставини, що обтяжує покарання - рецидив злочинів, а також дані про його особу - раніше неодноразово судимий, за місцем відбування покарання характеризується негативно; у ОСОБА_2- наявність обставини, що пом'якшує покарання - щире каяття, відсутність обставин, що обтяжують покарання, а також дані про її особу - вперше притягується до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується за місцем проживання, вчинила злочин під впливом ОСОБА_1

Таким чином, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_1 покарання із застосуванням положення ст. 71 КК України та ОСОБА_2 -ст.ст. 69, 75 КК України, вимог статей 65 - 67 КК України не порушив. Призначене засудженим покарання є необхідним і достатнім для їх виправлення та попередження вчинення ними нових злочинів, підстав визнати його м'яким чи надмірно суворим, як про це зазначено в касаційних скаргах прокурора та засудженого ОСОБА_1, колегія суддів не знаходить.

Суд апеляційної інстанції ретельно перевірив доводи апеляцій прокурора, зокрема, про м'якість призначеного покарання, та засудженого ОСОБА_1- про неправильну кваліфікацію та суворість покарання, які є аналогічними змісту їх касаційних скарг, й з наведенням відповідних підстав обґрунтовано визнав їх безпідставними.

Доводи касаційної скарги прокурора про порушення п. 7 ст. 362 КПК України (1960 року) - ненадання засудженим останнього слова під час апеляційного перегляду, є безпідставними та повністю спростовуються звукозаписом судового засідання.

Перегляд справи в апеляційному порядку здійснювався відповідно до вимог кримінально-процесуального закону, а постановлена ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 377 КПК України (1960 року).

Між тим, колегія суддів погоджується з доводами касаційної скарги прокурора про неправильне застосування судовими інстанціями кримінального закону, а саме призначення ОСОБА_1 всупереч положенню ст. 59 КК України додаткової міри покарання - конфіскації майна.

Так, відповідно до вимог ст. 59 КК України покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого. Конфіскація майна встановлюється за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини й може бути призначена лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині цього Кодексу.

Користю (корисливими спонуканнями, корисливим мотивом) у чинному законодавстві про кримінальну відповідальність розуміється бажання винного одержати внаслідок вчинення злочину матеріальні блага для себе чи інших осіб, одержати або зберегти певні майнові права, уникнути матеріальних витрат, досягти іншої матеріальної вигоди.

У ч. 2 ст. 307 КК України, за якою засуджено ОСОБА_1, встановлено кримінальну відповідальність за кваліфіковані види незаконного виробництва, виготовлення, придбання, зберігання, перевезення чи пересилання з метою збуту, а також за незаконний збут наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів, тобто за злочинні дії, які можуть вчинятися як із корисливих, так і з інших мотивів. Однак санкцією ч. 2 ст. 307 КК України передбачено обов'язкове застосування до винної особи конфіскації майна.

Як установив суд, ОСОБА_1 схилив ОСОБА_2 до незаконного придбання, зберігання, з метою збуту наркотичного засобу, за попередньою змовою, не маючи при цьому корисливого мотиву.

Тому колегія суддів дійшла висновку, що до ОСОБА_1 конфіскацію майна було застосовано всупереч вимогам Загальної частини Кримінального кодексу України, а саме ч. 2 ст. 59 КК, та правової позиції Верховного Суду України, висловленої, зокрема у справі № 5-1к11, яка повинна мати пріоритет у застосуванні, тому рішення про її застосування підлягає виключенню з вироку та ухвали.

Також, обґрунтованими є доводи прокурора про те, що в судових рішеннях належало зазначити редакцію ч. 2 ст. 307 КК України, за якою засуджено ОСОБА_1 та ОСОБА_2, адже ця кримінально-правова норма була змінена Законом України від 06 жовтня 2011 року № 3826-VI, який набрав чинності 23 листопада 2011 року.

Оскільки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вчинили злочин, передбачений ч. 2 ст. 307 КК України, в лютому - квітні 2012 року, то вони підпадають під кваліфікацію діяння саме в редакції вищевказаного закону.

Крім того, колегія суддів уважає за необхідне в порядку ст. 395 КПК України ( 1960 року ) виключити з ухвали апеляційного суду посилання на кваліфікуючу ознаку діянь обох засуджених - передача наркотичного засобу в місця позбавлення волі, оскільки вона не інкримінувалась їм під час досудового розслідування та не була врахована у вироку судом першої інстанції.

Істотних порушень кримінально-процесуального закону, які б давали підстави для скасування судових рішень, судом касаційної інстанції не встановлено.

Керуючись статтями 395, 396 КПК України (1960 року), пунктами 11, 15 розділу XI «Перехідні положення» Кримінального процесуального кодексу України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу прокурора задовольнити частково, а касаційну скаргу засудженого ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Вирок Сарненського районного суду Рівненської області від 31 січня 2014 року та ухвалу колегії суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Рівненської області від 29 липня 2014 року змінити.

Виключити з цих судових рішень на підставі ч. 2 ст. 59 КК України призначення ОСОБА_1 за ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 307 КК України додаткового покарання у виді конфіскації майна.

У порядку ст. 395 КПК України (1960 року) виключити з ухвали суду апеляційної інстанції щодо ОСОБА_1 та ОСОБА_2 кваліфікуючу ознаку злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України - передача особливо небезпечного наркотичного засобу в місця позбавлення волі.

Вважати засудженими: ОСОБА_1 - за ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 307 КК України в редакції Закону від 06 жовтня 2011 року, ОСОБА_2 - за ч. 2 ст. 307 КК України в редакції Закону від 06 жовтня 2011 року.

С у д д і:

ОСОБА_4 ОСОБА_6 ОСОБА_7