Провадження № 11-кп/792/288/15
Справа № 675/281/15-к Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія: на ухвалу Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
29.04.2015 Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Хмельницького області в складі :

головуючого - судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з участю секретаря ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому кримінальне провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Ізяславського районного суду від 03 березня 2015 року, -
в с т а н о в и л а:
Ухвалою Ізяславського районного суду від 03 березня 2015 року ОСОБА_7 відмовлено у клопотанні про перегляд вироку Полтавського обласного суду від 24 травня 1999 року в частині заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на максимальний строк 15 років позбавлення волі.
Як вбачається з матеріалів провадження, вироком колегії суддів з кримінальних справ Полтавського обласного суду від 24 травня 1999 року ОСОБА_7 за ст. 93 п.п. „е, „ж, „і, ст. 140 ч.3, ст. 208, ст. 42 КК України в ред. 1960 року засуджено до смертної кари з конфіскацією всього майна, що є його власністю.
Ухвалою колегії суддів у кримінальних справах Верховного Суду України від 22 липня 1999 року, вирок залишено без змін.
Ухвалою колегії суддів у кримінальних справах Полтавського обласного суду від 02 червня 2000 року, вирок від 24 травня 1999 року щодо ОСОБА_7 приведено у відповідність до діючого законодавства і за ст. 93 п.п. „е, „ж, „і КК України для відбування йому визначено покарання у вигляді довічного позбавлення волі.
На підставі ст. 42 КК України в ред. 1960 року за сукупністю злочинів, ОСОБА_7 остаточно призначено покарання у вигляді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього особистого майна, з відбуттям покарання у тюрмі з суворим режимом.
Засуджений ОСОБА_7 , який відбуває покарання у Замковій виправній колонії №58, звернувся до місцевого суду із клопотанням про заміну довічного позбавлення волі на максимальний строк 15 років позбавлення волі. При подачі клопотання звертав увагу на практику Європейського суду з прав людини, вважаючи покарання у виді довічного позбавлення волі занадто суворим.
Відмовляючи ОСОБА_7 у задоволенні клопотання, місцевий суд мотивував своє рішення тим, що покарання у виді довічного позбавлення волі щодо цього засудженого ґрунтується на вимогах закону, відповідає міжнародному законодавству, а тому підстави для задоволення його вимог відсутні.
В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_7 просить ухвалу місцевого суду скасувати, та постановити нову, якою призначене йому покарання у виді довічного позбавлення волі замінити на 15 років позбавлення волі.
Вказує, що призначення йому покарання, яке немає строку обчислення, є порушенням державою Україна статті 3 Європейської конвенції з прав людини і обмежує його права.
Вважає, що з врахуванням рішень Конституційного Суду України, якими такий вид кримінального покарання, як смертна кара визнано неконституційним та на підставі яких суди кримінальної юрисдикції мають виконувати закони, щодо гуманізації відповідальності, призначене йому за окремими злочинами та за їх сукупністю покарання у вигляді 15 років позбавлення волі мало б відповідати засадам гуманності та справедливості з боку держави до окремого її громадянина.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, думку прокурора про законність та обгрунтованість ухвали суду, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню.
Відповідно до п.13 ч.1 ст.537 КПК України під час виконання вироків суд має право вирішувати питання про звільнення від покарання та пом`якшення покарання у випадках, передбачених ч.2,3 ст.74 КК України.
Згідно ч.3. ст.74 КК України, призначена засудженому міра покарання, що перевищує санкцію нового закону, знижується до максимальної межі покарання, встановленої санкцією нового закону.
Відповідно до положень ст. 93 КК України в ред. 1960 року, за умисне вбивство при обтяжуючих обставин було встановлено покарання у виді позбавлення волі на строк від 8 до 15 років, або смертна кара.
З дня ухвалення Конституційним Судом України рішення від 29.12.1999 року N 11-рп/99 (справа про сметрну кару) і до набрання чинності Закону України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» від 22.02.2000 року N 1483 (далі - Закон № 1483), яким введений новий вид покарання - довічне позбавлення волі, існував проміжок часу, протягом якого Верховна Рада України приймала рішення щодо внесення змін до КК України 1960 року, стосовно заміни смертної кари іншим видом покарання - довічним позбавленням волі. Цей проміжок був обумовлений неодночасною втратою чинності положень Кодексу 1960 року щодо смертної кари і набранням чинності Законом N 1483 стосовно встановлення нового виду покарання.

Разом з тим, наявність зазначеного проміжку часу не означає, що існуючі на той час відповідні санкції статей КК України 1960 року втратили альтернативний характер та передбачали покарання лише у виді позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років.

КК України 1960 року встановлював безальтернативну санкцію - позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років - за умисне вбивство без обтяжуючих обставин (стаття 94). Проте законодавець не визнавав таке саме покарання співмірним з покаранням за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, оскільки вважав, що за вчинення таких злочинів мала існувати можливість призначення судами і більш суворого кримінального покарання (стаття 93 КК України 1960 року).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що альтернативний характер санкцій статей КК України 1960 року, які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не дають підстав для призначення ОСОБА_7 покарання у виді 15 років позбавлення волі, оскільки це порушує принцип співмірності тяжкості вчинених ним злочинів і покарання за їх вчинення та не відповідає принципу справедливості в кримінальному праві.

Такі висновки узгоджуються з рішенням Конституційного Суду України від 26.01.2011 року № 1-рп/2011 року (справа про заміну смертної кари довічним позбавленням волі) та з практикою Європейського суду з прав людини, який зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (рішення у справі "Скоппола проти Італії" від 17 вересня 2009 року, заява N 10249/03).

В приписах ч. 4 ст. 5 КК України 2001 року йдеться про можливість зміни покарання тільки іншим законом про кримінальну відповідальність, а не Рішеннями Конституційного Суду України, який повноважний лише в частині визнання неконституційними положення закону про кримінальну відповідальність.

Тобто, виключно кримінальними законами України визначаються діяння, які є злочинами, та встановлюється відповідальність за їх вчинення. Відповідно і зворотна дія в часі реалізується, через кримінальні закони у випадках, коли вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення Конституційного Суду України від 29.12.1999 року N 11-рп/99 (справа про сметрну кару), яким визнано неконституційною смертну кару в України, не є новим законом, що пом`якшив кримінальну відповідальність осіб за вчинення особливо тяжких злочинів, в чому намагається переконати суд засуджений ОСОБА_7 .

При цьому, колегія суддів вважає, що новий вид кримінального покарання у виді довічного позбавлення волі - є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою, оскільки при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин, забезпечується можливість мати соціальні зв`язки у межах, визначених законом, тощо.

У санкціях статей, що передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, у тому числі умисні вбивства, вчинювані за обтяжуючих обставин, замість смертної кари встановлено довічне позбавлення волі, як найбільш суворий вид покарання у переліку кримінальних покарань поряд із позбавленням волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років.

Таким чином, оскільки довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена КК України в ред. 1960 року на час вчинення ОСОБА_7 ряду епізодів особливо тяжких злочинів, то положення КК України в ред. 1960 року із змінами, внесеними Законом N 1483, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та покращують його правове становище, мають зворотну дію в часі, тобто поширюються і на засудженого ОСОБА_7 , який вчинив ряд особливо тяжких злочинів, відповідальність за які передбачена КК України в ред. 1960 року особливо тяжких злочинів до набрання чинності зазначеним законом.

Слід мати на увазі, що європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визнав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлене новим кримінальним законом (а не позбавлення волі строком на п`ятнадцять років, що як альтернативне смертній карі покарання було передбачено законом під час вчинення злочинів на заміні якого наполягає ОСОБА_7 ), не є порушенням статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. (Рішення у справах "Алакрам Хумматов проти Азербайджану" від 18 травня 2006 року, заяви N 9852/03, N 13413/04, "Ткачов проти України" від 13 грудня 2007 року, заява N 39458/02).

Чинним кримінальним законодавством передбачена можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на певний строк, при виконанні ОСОБА_7 ряду вимог, в тому числі щодо його поведінки. А тому твердження засудженого, про позбавлення його такої можливості є надуманими та суперечать вимогам законодавства.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б ставили під сумнів висновки місцевого суду та були безумовною підставою для скасування судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Доводи ОСОБА_7 про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального права, надумані і свого підтвердження під час розгляду справи в апеляційному суді не знайшли.

Ставлячи питання про скасування ухвали місцевого суду, засуджений ОСОБА_7 , конкретних фактів порушення його прав та законних інтересів не навів, а виключно обмежився перерахунком та декларуванням норм права, в тому числі міжнародного. Такі твердження носять абстрактний характер, а тому не заслуговують на увагу та підлягають відхиленню.

Керуючись ст. 407 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:
Ухвалу Ізяславського районного суду від 03 березня 2015 року про відмову у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про заміну довічного позбавлення волі на 15 років позбавлення волі залишити без зміни, апеляційну скаргу засудженого - без задоволення.

На ухвалу може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому її копії.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/

Згідно з оригіналом: суддя апеляційного суду ОСОБА_2