Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2014 року

м. Київ

Колегія суддів судової палати у
кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кульбаби
В.М.,

суддів
Квасневської Н.Д., Колесниченка В.М.,

за участю прокурора Таргонія
О.В,

секретаря Гладкіх Л.М.

розглянула в судовому засіданні
кримінальне провадження, внесене до
Єдиного реєстру досудових
розслідувань за № 0002507 за
обвинуваченням

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця с.
Лежене Запорізького району
Запорізької області, мешканця АДРЕСА_1,
такого що немає судимості в силу ст. 89
КК України,

у вчиненні кримінальних правопорушень
передбачених ч. 2 ст. 307, ч. 1 ст. 309
КК України,

в с т а н о в и л а:

Вироком Жовтневого районного суду м.
Запоріжжя від 12 листопада 2013 року
ОСОБА_1 засуджено за ч. 2 ст. 307 КК України
із застосуванням ст. 69 КК України на 3
роки позбавлення волі без конфіскації
майна, за ч. 1 ст. 309 КК України на 1 рік
позбавлення волі.

На підставі ст. 70 КК України за
сукупністю злочинів, шляхом поглинення
менш суворого покарання більш суворим,
остаточно визначено покарання 3 роки
позбавлення волі без конфіскації
майна.

На підставі ст.ст. 75,76 КК України
звільнено від відбування покарання з
випробуванням з іспитовим строком 2
роки, із покладенням обов'язків не
виїжджати за межі України на постійне
місце проживання без дозволу
кримінально-виконавчої інспекції,
повідомляти про зміну місця
проживання, навчання або роботи,
періодично з'являтися для реєстрації.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької
області від 05 лютого 2014 року вирок
районного суду залишено без зміни.

У касаційній скарзі прокурор просить
скасувати вирок та ухвалу суду,
призначити новий розгляд
кримінального провадження в суді
першої інстанції. Стверджує, суд,
призначаючи покарання засудженому із
застосуванням ст. 69 КК України не навів
обставин, які істотно знижують
тяжкість вчиненого злочину. Відсутнє
обґрунтування для застосування ст. 75 КК
України, невмотивовано підстави для
незастосування додаткової міри
покарання у виді конфіскації майна
згідно санкції ч. 2 ст. 307 КК України.
Неправильне застосування
кримінального закону потягло за собою
м'якість призначеного покарання. На
наведені порушення суд апеляційної
інстанції уваги не звернув.
Відмовляючи у задоволенні апеляційної
скарги прокурора, суд не навів
докладних мотивів прийнятого рішення,
що є істотним порушенням вимог
кримінального процесуального закону.

За вироком суду ОСОБА_1 засуджено за те,
що він у вересні 2013 року, перебуваючи в
гаражній зоні, що по провулку Низовому
м. Запоріжжя, незаконно придбав
зірвавши декілька кущів дикорослої
коноплі. Шляхом висушування та
подрібнення виготовив невстановлену
кількість особливо небезпечного
наркотичного засобу канабісу, частину
якого зберігав за місцем свого
помешкання у буд. АДРЕСА_1 для
особистого вживання та з метою збуту.

18 вересня 2013 року ОСОБА_1 за 100 грн.
незаконно збув ОСОБА_2 біля
зупинки громадського транспорту
«Лахті» по вул.
Українській, м. Запоріжжя паперовий
згорток з канабісом, маса якого в
перерахунку на суху речовину складає 0,5
г.

30 вересня 2013 року ОСОБА_1, знаходячись
біля будинку № 57 по вул. Українській в
м. Запоріжжі, під час проведення
оперативної закупівлі повторно збув
ОСОБА_2 за 100 грн. паперовий згорток з
канабісом, маса якого в перерахунку на
суху речовину складає 3,9 г, після чого
був затриманий працівниками міліції.

У той же день, під час проведення огляду
за місцем проживання ОСОБА_1 було
виявлено та вилучено три паперових
згортки та поліетиленовий пакет з
речовиною рослинного походження -
канабісом, загальна маса якого в
перерахунку на суху речовину складає
233,4 г, які він зберігав повторно з метою
подальшого збуту.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
прокурора про те, що вирок та ухвала
суду підлягає скасуванню, а справа
призначенню до нового апеляційного
розгляду, перевіривши матеріали справи
та обговоривши доводи касаційної
скарги, колегія суддів вважає, що
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Висновок суду щодо доведеності
винуватості ОСОБА_1 та кваліфікація
його дій за ч. 1 ст. 309, ч. 2 ст. 307 КК
України у касаційній скарзі не
оспорюється.

Доводи скарги прокурора про м'якість
призначеного покарання,
неправильність застосування ст.ст. 69, 75
КК України є необґрунтованими.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд
призначає покарання у межах санкції
закону, з урахуванням ступеню тяжкості
злочину, даних про особу засудженого та
обставин, що пом'якшують та обтяжують
покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути
призначене покарання, необхідне й
достатнє для її виправлення та
попередження нових злочинів.

Призначення основного покарання нижче
від найнижчої межі, передбаченої
законом за злочин може мати місце
відповідно до ст. 69 КК України 1960
року лише за наявності декількох (не
менше двох) обставин, що пом'якшують
покарання та істотно знижують ступінь
тяжкості вчиненого злочину, з
урахуванням особи винного.

У кожному такому випадку суд
зобов'язаний у мотивувальній частині
вироку зазначити, які саме обставини
справи або дані про особу підсудного
він визнає такими, що істотно знижують
ступінь тяжкості вчиненого злочину і
впливають на пом'якшення покарання.

Призначаючи покарання винному суд
виходив з названих вимог закону,
врахував ступінь тяжкості та конкретні
обставини злочину, наслідки його
вчинення, дані про особу засудженого.

Зокрема, враховано, як обставини, які
пом'якшують покарання, що ОСОБА_1 визнав
вину, розкаявся у вчиненому, сприяв у
розкритті злочину, наявність у нього на
утриманні батьків похилого віку.

За даними про особу, ОСОБА_1 за місцем
проживання характеризується
позитивно, не судимий, працює, вчинив
два епізоди збуту наркотичного засобу
у незначному розмірі.

Від вчиненого злочину значних
негативних наслідків не наступило,
оскільки збут наркозасобу мав місце
під контролем правоохоронного органу.

Обставин, які обтяжують покарання
судом не встановлено.

Урахувавши наведене, суд правильно
призначив ОСОБА_1 покарання у виді
позбавлення волі й водночас дійшов
обґрунтованого висновку про те, що
виправлення засудженого можливе без
ізоляції від суспільства, але в умовах
здійснення контролю за його поведінкою
під час звільнення від відбування
покарання з випробуванням протягом
іспитового строку.

Посилання прокурора у скарзі на те, що
суд не мотивував підстав для
незастосування додаткової міри
покарання у виді конфіскації майна
згідно санкції ч. 2 ст. 307 КК України не
заслуговують на увагу, оскільки
відповідно до ч. 2 ст. 69 КК України на
підставах, передбачених у частині
першій цієї статті, суд може не
призначати додаткового покарання, що
передбачене в санкції статті (санкції
частини статті) Особливої частини
цього Кодексу як обов'язкове.

Призначене ОСОБА_1 покарання є
справедливим, необхідним й достатнім
для виправлення засудженого,
попередження нових злочинів та
відповідає вимогам ст. ст. 50, 65 КК
України.

Наведені в касаційній скарзі прокурора
доводи про неправильне застосування
кримінального закону і
невідповідність призначеного
покарання тяжкості злочину та особі
засудженого внаслідок м'якості
перевірялись судом апеляційної
інстанції, висновки якого мотивовано
відповідно до вимог ст. 419 КПК України.

Законних підстав вважати призначене
засудженому покарання несправедливим
внаслідок його м'якості, як того
вимагає ст. 414 КПК
України при скасуванні вироку, у
касаційного суду немає, тому у
задоволенні касаційної скарги
належить відмовити.

Виходячи з викладеного, колегія суддів
вважає касаційну скаргу прокурора
такою, що задоволенню не підлягає.

Доводи касаційної скарги і матеріали
кримінального провадження не містять
вказівок на інші порушення вимог
закону, які були би підставами для
зміни або скасування судових рішень.

Керуючись ст.ст. 433-436 КПК України,
колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Касаційну скаргу прокурора залишити
без задоволення, а вирок Жовтневого
районного суду м. Запоріжжя від 12
листопада 2013 року та ухвалу
Апеляційного суду Запорізької області
від 05 лютого 2014 року щодо ОСОБА_1 - без
зміни.

Ухвала суду касаційної інстанції
відповідно до ч. 4 ст. 532 КПК України
набирає законної сили з моменту
проголошення та оскарженню не
підлягає.

Судді:

Квасневська Н.Д. Колесниченко
В.М.
Кульбаба В.М.