Справа № 1-44/10
В И Р О К

іменем України

22.10.2010 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючої судді Омельченко М.М.

при секретарі Комендат М.Р.

за участю прокурорів Таргонія О.В., Точиліна С.В.

захисника ОСОБА_1

потерпілої ОСОБА_2

представника цивільного

співвідповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за обвинуваченням ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, українця, громадянина України, ІНФОРМАЦІЯ_3, одруженого, який працює генеральним директором ТОВ «Будівельний центр «Спеціаліст», зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4 (гуртожиток), проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5, Білодубравна, 14, кв. 1, раніше не судимого, у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст. 364, ч. 2 ст. 366 КК України, -

встановив:

ОСОБА_4, будучи працівником правоохоронного органу і, відповідно, представником влади, займаючи посаду оперуповноваженого вiддiлення карного розшуку ОСОБА_5 ГУ МВС України у Київській області вчинив службове підроблення та службову недбалість за наступних обставин.

Наказом начальника ГУ МВС України у Київський області №121 о/с від 05.07.2002 року лейтенант мiлiцiї ОСОБА_4 призначений оперуповноваженим вiддiлення карного розшуку ОСОБА_5 районного вiддiлу з 24 червня 2002 року.

Згідно ч.1 ст. 7 Закону України «Про міліцію» мiлiцiя є єдиною системою органів, яка входить до структури Miністерствa внутрiшнiх справ України.

Вiдповiдно до ч. l ст. 2 Закону України «Про державний захист працiвникiв суду i правоохоронних органів» до правоохоронних opгaнів відносяться органи прокуратури, внутрішніх справ, служби безпеки, митні органи, органи охорони державного кордону, державної податкової служби, органи i установи виконання покарань, органи державної контрольно-ревiзiйної служби, рибоохорони, державної лісової охорони, iншi органи, які здійснюють правозастосовчi або правоохоронні функції.

Отже, ОСОБА_4, працюючи на посаді оперуповноваженого вiддiлення карного розшуку ОСОБА_5 районного вiддiлу та маючи спеціальне звання лейтенант міліції, був працівником правоохоронного органу.

Kpiм того, вiдповiдно до ст. 11 Закону України «Про міліцію» ОСОБА_4 був наділений правом предявляти вимоги, приймати рішення чи застосовувати примусові заходи, обовязкові для виконання фізичними та юридичними особами незалежно від їх відомчої належності та пiдлеглостi, тобто постійно здійснював функції представника влади.

19 серпня 2003 року до Вишнiвського міського вiддiлу міліції ОСОБА_5 районного вiддiлу ГУ МВС України у Київській області звернулась громадянка ОСОБА_6 з заявою, в якій просила вжити заходів щодо розшуку її сина - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_6, який 13.08.2003 року пішов з дому та не повернувся. Вказана заява ОСОБА_2 19.08.2003 року була зареєстрована за № 21165/4314 та в той же день перевірка заяви начальником Вишнiвського МВМ ОСОБА_5 ГУ МВС України у Київській області ОСОБА_8 була доручена оперуповноваженому вiддiлення карного розшуку ОСОБА_5 районного вiддiлу ОСОБА_4, а саме на заяві ОСОБА_8 була накладена резолюція: «ОСОБА_4 ОСОБА_9 розшуку, рішення згідно ст. 97 КПК України».

Згідно п. 9 ч. l cт. 10 Закону України «Про міліцію», мiлiцiя вiдповiдно до своїх завдань зобов'язана розшукувати осіб, які переховуються від opгaнів дізнання, слідства і суду, ухиляються від виконання кримінального покарання, пропали безвісти, та інших осіб у випадках, передбачених законодавством.

Вiдповiдно до п п. 1.5, 1.5.1. «Інструкції з організації розшуку осіб органами внутрiшнiх справ України» (далi Iнструкцiя), затвердженої наказом МВС України 29.07.2002 за № 765 дск - пiдроздiли карного розшуку здійснюють у рамках оперативно-розшукових справ розшук безвісно зниклих осіб, а пунктом 9.1.3 Інструкції передбачено, що заява (повідомлення) про зникнення людини розглядається особисто начальником органу внутрішніх справ i за нею приймається рішення в порядку ст. 97 КПК України; перевірка до порушення кримінальної справи може здійснюватися шляхом проведення оперативно-розшукової діяльності.

Однак, оперуповноважений ОСОБА_4, неналежно виконуючи свої службові через несумлінне ставлення до них, будучи працівником правоохоронного органу, в період з 19 серпня по 05 вересня 2003 року, знаходячись у м. Вишневе, в порушення вимог п. 9.1.б (в) Інструкції не виконав вiдповiдних дій, направлених на встановлення місцезнаходження розшукуваного, передбачених п. 9.1.6. (в) Інструкції, а саме : ОСОБА_4 при отриманні матеріалів первинної перевірки повинен був забезпечити інформування особового складу внутрішніх справ про його розшук; за місцем проживання i роботи розшукуваного, у місцях його можливого перебування встановити та опитати осіб, які можуть знати про місцезнаходження зниклого або про інші дані, що можуть сприяти його розшуку; до органів внутрішніх справ, на території обслуговування яких вiрогiдна поява розшукуваного, i за маршрутами його можливого руху направити розшукові орієнтування; організувати систематичні перевірки зниклого за обліками органів внутрішніх справ, моргів, лікувальних закладів тощо, використовуючи при цьому можливості УIT (BIT) та ОДС карного розшуку ГУ МВС, УМВС; уточнити дані на особу (реквізити особистих документів, прикмети, фото, адреси, звязки, тощо); підготувати та надіслати у вiдповiднi iнстанцiiї за останнім відомим місцем перебування особи запити щодо зясування її місцезнаходження.

Ніяких із вказаних вище заходів ОСОБА_4 не вжив і розшук зниклого ОСОБА_7 фактично не здійснював.

У той же час, 18 серпня 2003 року до ОСОБА_9 ГУ MBС України у Київській області надійшло повідомлення про виявлення у м. Васильків по вул. Авіаторів, 3 невідомого чоловіка без свiдомостi. Вказану особу, якою виявився ОСОБА_10, каретою швидкої медичної допомоги, було доставлено до інфекційного вiддiлення ОСОБА_9 центральної районної лiкарнi з діагнозом «отруєння невідомою отрутою». Про знаходження ОСОБА_11 у лiкарнi черговий ОСОБА_9 ГУ МВС України у Київській області 21.08.2003 року повідомив начальнику Вишнiвського МВМ ОСОБА_5 ГУ МВС України у Київській області ОСОБА_8

В свою чергу, ОСОБА_8 передав інформацію про знаходження ОСОБА_12 у Василькiвськiй ЦРЛ оперуповноваженому ОСОБА_4 та дав вказівку їхати до лiкарнi i перевірити цю інформацію. Однак, ОСОБА_4 не перевірив цієї інформації, а тільки 28 серпня 2003 року виїхав до ОСОБА_9 ЦРЛ, де отримав довідку про перебування ОСОБА_10 у лiкарнi в період з 18 по 23.08.2003 року, не зясувавши причин отруєння ОСОБА_7, не опитавши з цього приводу лікарів, інших хворих, які б могли вказати про причини отруєння та можливого місця знаходження ОСОБА_7

Не вживши вiдповiдних заходів по розшуку ОСОБА_11, передбачених законом, ОСОБА_4 28.08.2003 року, перебуваючи у своєму робочому кабiнетi Вишнiвського МВ у м. Вишневе, діючи умисно з метою створення видимості проведення перевірки по заяві ОСОБА_6, бажаючи приховати недоліки у роботі, тобто в інших особистих iнтepecax, склав рапорт на імя начальника Вишнiвського МВ ОСОБА_8, у який внic завідомо неправдиві відомості про те, що ним, з метою встановлення місцезнаходження ОСОБА_7 була опитана медична сестра інфекційного вiддiлення ОСОБА_9 ЦРЛ ОСОБА_13, яка на пред'явлену їй фотокартку ОСОБА_10 впізнала його як особу, що знаходилась на лiкуваннi у вiддiленнi в період з 18 по 23.08.2003 року з діагнозом «отруєння невідомою отрутою». Також, у рапорті ОСОБА_4 зазначив, що ОСОБА_13 знала, що ОСОБА_11 наркоман, оскільки він їй про це казав, i що до лiкарнi його привезла бригада швидкої медичної допомоги, яка забрала його з вул. Авіаторів, 3 м. Василькова. Під час перебування на лiкуваннi ОСОБА_10 про те, що він став жертвою чиїхось злочинних посягань чи протиправних дій нічого не говорив та 23.08.2003 року був виписаний з лiкарнi у здоровому глузді.

Продовжуючи свої дії, на приховування неналежного виконання своїх службових обовязків через несумлінне ставлення до них при перевірці заяви ОСОБА_2, 28 серпня 2003 року ОСОБА_4, діючи умисною, перебуваючи у своєму робочому кабiнетi Вишнiвського МВМ у м. Вишневе, нa пiдставi рапорту, з внесеними до нього завідомо неправдивими відомостями, прийняв рішення про відмову в порушенні кримінальної справи по факту зникнення ОСОБА_10 за вiдсутностi події злочину, про що виніс вiдповiдну постанову, підробивши таким чином цей документ.

Після цього, ОСОБА_4 28.08.2003 року з метою надання законності зазначеній постанові погодив її з начальником Вишнiвського МВМ ОСОБА_5 ГУ МВС України у Київській області ОСОБА_8, начальником СВ вказаного райвiддiлу ОСОБА_14 та затвердив у в.о. начальника ОСОБА_5 ГУ МВС України у Київській області ОСОБА_15 Вказані особи затвердили постанову про відмову в порушенні кримінальної справи без належної перевірки викладених у ній даних.

Крім того, 28 серпня 2003 року ОСОБА_6 повторно звернулась до Вишнiвського МВМ ОСОБА_5 ГУ МВС України у Київській області iз заявою про продовження розшуку ОСОБА_7, яка також була зареєстрована до КОЗП міськвiддiлу за № 21208/4479.

У той же день, тобто 28.08.2003 року, начальник Вишнiвського МВМ ОСОБА_5 ГУ МВС України у Київській області ОСОБА_8 доручив перевірку зазначеної заяви ОСОБА_2 оперуповноваженому відділення карного розшуку ОСОБА_5 районного вiддiлу ОСОБА_4

Однак, ОСОБА_4, діючи умисно, в порушення вимог Інструкції, не виконав жодних дiй, направлених на встановлення місцезнаходження розшукуваного, а 05.09.2003 року, перебуваючи у своєму робочому кабiнетi Вишнiвського МВМ у м. Вишневе, посилаючись на підроблену постанову про відмову в порушенні кримінальної справи по факту зникнення ОСОБА_7 склав рапорт на імя в. о. начальника ОСОБА_5 ГУ МВС України у Київській області ОСОБА_15, яким безпідставно долучив заяву ОСОБА_6 від 28.08.2003 року до матеріалів попередньої перевірки i 08.09.2003 року направив до ОСОБА_9 ГУ МВС України у Київській області, при цьому, ОСОБА_4 було достовірно відомо, що станом на 28.08.2003 року ОСОБА_10 у Василькiвськiй лiкарнi вже не лікувався. Kpiм того, ОСОБА_4 не мав будь-яких інших даних щодо знаходження ОСОБА_10 на території Васильківського району Київської області.

Неналежне виконання ОСОБА_4 своїх службових обовязків через несумлінні ставлення до них, призвели до того, що ОСОБА_7 у м. Василькові своєчасно виявлений не був та про його місцезнаходження не було повідомлено заявнику ОСОБА_2

Таким чином, внаслідок неналежного виконання ОСОБА_4 своїх службових обовязків через несумлінне ставлення до них, заяви ОСОБА_2 від 19.08.2003 року та 28.08.2003 року про зникнення її сина не були належним чином розглянуті, розшук потерпілого не здійснювався, а заявниця ОСОБА_2 була позбавлена можливості встановити місцезнаходження сина, чим її інтересам заподіяно істотної шкоди, а саме права на забезпечення законних інтересів потерпілої щодо розшуку та встановлення місця знаходження її сина ОСОБА_7, а також державним інтересам у вигляді підриву авторитету та престижу органу виконавчої влади, в особі ОСОБА_5 ГУ МВС України, на якій, згідно ст. ст. 1, 10 Закону України «Про міліцію», покладено обовязок захисту життя, здоровя, прав і свобод громадян, інтересів суспільства і держави від протиправних посягань та розшуку осіб, які пропали безвісти, та інших осіб у випадках, передбачених законодавством.

Крім того, за вищевказаних обставин, ОСОБА_4 28 серпня 2003 року, перебуваючи у своєму робочому кабінеті ОСОБА_16 у ОСОБА_5 ГУ МВС України в Київській області у м. Вишневе Києво-Святошинського району Київської області, діючи умисно, з метою створення видимості проведення перевірки по заяві ОСОБА_2, склав рапорт на імя начальника ОСОБА_16 ОСОБА_17, у який вніс завідомо неправдиві відомості про те, що ним, з метою встановлення місцезнаходження ОСОБА_7 була опитана медична сестра інфекційного відділення ОСОБА_9 ЦРЛ ОСОБА_13, яка на предявлену їй фотокартку ОСОБА_7 впізнала його як особу, що знаходилась на лікування у відділенні в період з 18 по 23 серпня 2003 року із діагнозом «отруєння невідомою отрутою». Також, у рапорті ОСОБА_4 зазначив, що ОСОБА_13 знала, що ОСОБА_7 наркоман, оскільки він їй про це казав, і що до лікарні його привезла бригада швидкої медичної допомоги, яка забрала його з вул. Авіаторів, 3 м. Василькова. Під час перебування на лікуванні ОСОБА_7 про те, що він стан жертвою чиїхось злочинних посягань чи протиправних дій нічого не говорив та 23 серпня 2003 року був виписаний з лікарні у здоровому глузді.

Продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, спрямований на приховання неналежне виконання своїх службових обовязків через несумлінне ставлення до них 28 серпня 2003 року, ОСОБА_4, діючи умисно, перебуваючи у своєму робочому кабінеті ОСОБА_16 МВМ у м. Вишневе, на підставі рапорту з внесеними до нього завідомо неправдивим відомостями, прийняв рішення про відмову у порушенні кримінальної справи по факту зникнення ОСОБА_7 за відсутності події злочину, про що виніс відповідну постанову, підробивши таким чином цей документ. Після цього, ОСОБА_4 28.08.2003 року з метою надання законності зазначеній постанові, погодив її з начальником ОСОБА_16 МВМ ОСОБА_5 ГУ МВС України у Київській області ОСОБА_8, начальником СВ ОСОБА_5 ГУ МВС України в Київській області ОСОБА_14 та затвердив у в. о. начальника ОСОБА_5 ГУ МВС України в Київській області ОСОБА_15 Зазначені особи затвердили постанову про відмову в порушенні кримінальної справи без належної перевірки викладених у ній фактів.

Таким чином, внаслідок підробки ОСОБА_4 матеріалів перевірки по заяві ОСОБА_2 від 19.08.2003 року про зникнення її сина, розшук ОСОБА_7 не здійснювався, заявниця ОСОБА_2 була позбавлена можливості встановити місцезнаходження сина.

У судовому засіданні підсудний ОСОБА_4 свою вину у предявленому йому обвинуваченні не визнав та суду пояснив, що з червня 2002 року по грудень 2004 року він працював на посаді оперуповноваженого відділу карного розшуку ОСОБА_16 МВМ. 19.08.2003 року до ОСОБА_16 МВМ надійшла заява ОСОБА_2 про зникнення її сина ОСОБА_7, який пішов з додому і не повернувся. Вказану заяву він отримав на виконання з резолюцією ОСОБА_8, хоча раніше він, будучи молодим спеціалістом, розшуком осіб не займався. В матеріалах по даній заяві були: заява ОСОБА_2, її пояснення та фотокартки зниклого ОСОБА_7 На той час в його провадженні була не тільки ця заява, а тому розшуком зниклого ОСОБА_7 він займався по мірі можливості та часу. Вважає, що при розгляді заяви ОСОБА_2 ним були здійснені першочергові заходи: перевірка зниклого за обліками чергових частин адмінарештованих, перевірка Боярську ЦРЛ на предмет знаходження в ній ОСОБА_7, опитування співмешканки ОСОБА_7, хоча пояснення він не оформлював письмово. Особовий склад ОСОБА_16 МВМ був орієнтований на розшук ОСОБА_7 Приблизно 21.08.2003 року, точної дати вказати не може, від ОСОБА_8 до нього надійшла інформація, що розшукуваний ОСОБА_7 знаходиться в ОСОБА_9 ЦРЛ в інфекційному відділенні. Він хотів зателефонувати в м. Васильків, але ОСОБА_18, який тоді чергував, повідомив, що йому теж повідомили, що ОСОБА_7 знаходиться в лікарні м. Васильків, де поводиться непристойно і телефонувати туди знову немає сенсу. Після цього, поговоривши з ОСОБА_8, було прийнято рішення, що треба повідомити потерпілій ОСОБА_2 інформацію про те, що її син знаходиться у ОСОБА_9 ЦРЛ та виїхати разом з нею до лікарні. В період часу з 22 по 25.08.2003 року він заходив до будинку потерпілої ОСОБА_2, але за місцем проживання її не було, одного разу залишав в дверях повістку з вказаним номером телефону і своїм прізвищем та надписом про те, що є інформація про її сина. 25.08.2003 року до нього на роботу зателефонувала ОСОБА_2, запитала, чи є інформація про її сина, на що він відповів, що її син знаходиться в ОСОБА_9 лікарні в інфекційному відділенні та сказав, що вони можуть разом виїхати до лікарні 26.08.2002 року, оскільки він тільки змінився з добового чергування. 28.08.2003 року вранці він поїхав до ОСОБА_9 ЦРЛ, зайшов до інфекційного відділення, де йому надали історію хвороби ОСОБА_7 для огляду та довідку. Медичні працівники інфекційного відділення від письмових пояснень відмовились, пояснюючи це тим, що приїжджала ОСОБА_2 і вчинила їм скандал. До головного лікаря його супроводжувала ОСОБА_13, з якою він спілкувався з приводу знаходження ОСОБА_7 в лікарні. Разом з нею він читав історію хвороби ОСОБА_7 В процесі розмови він записав пояснення ОСОБА_13, але вона відмовилась їх підписувати. Показував ОСОБА_13 фотокартку, на якій вона впізнала особу, яка знаходилась у них в лікарні. Від головного лікаря він отримав довідку про те, що у них на лікуванні знаходився ОСОБА_7 з діагнозом «Отруєння невідомою речовиною» з 18.08 по 23.08.2003 року. В лікарні він зясував, що ОСОБА_7 не став обєктом злочинних посягань, тому, зібравши необхідну інформацію, виніс постанову про відмову в порушенні кримінальної справи по заяві ОСОБА_2 від 19.08.2003 року, яку затвердив ОСОБА_8, як начальник Вишневого МВМ. Після цього відмовний матеріал був переданий до ОСОБА_5 Потім, 28.08.2003 року від ОСОБА_2 знову надійшла заява про продовження розшуку її сина, яку він отримав з резолюцією ОСОБА_8 Проте вказану заяву за вказівкою ОСОБА_8 він рапортом приєднав до відмовного матеріалу, оскільки з даними матеріалами буде працювати розшукова група м. Боярки чи м. Василькова. Рапорт він відніс до канцелярії райвідділу. Наполягає, що він не мав наміру вчиняти будь-яких дій щодо прикриття злочинних дій відносно ОСОБА_7, ні від кого він такої вказівки не отримував, він особисто не причетний до смерті ОСОБА_7 Вважає, що, можливо, він повною мірою і не проводив розшук зниклого ОСОБА_7, вибачився перед потерпілою, зауважив, що він дійсно шкодує про смерть її сина.

Незважаючи на невизнання підсудним своєї вини, його винність у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст. 367 КК України підтверджується доказами , дослідженими в процесі судового слідства, а саме:

- показами потерпілої ОСОБА_2, яка пояснила суду, що 13.08.2003 року з дому її син ОСОБА_7 пішов з дому і не повернувся. З 13.08.2003 року по 18.03.2003 року вона розшукувала сина своїми власними силами, але результату не було. Вона розпитувала за сина, розшукувала його співмешканку ОСОБА_19, думаючи, що син може бути у неї. 18.08.2003 року вона зустріла ОСОБА_19, яка повідомила, що її сина не бачила вже два тижні. 19.08.2003 року зранку близько 5 години вона звернулась до Вишівського міського відділення міліції заяву про зникнення сина. ЇЇ заяву в той же день була розписана ОСОБА_8 на ОСОБА_4 Черговий ОСОБА_18 сказав, щоб вона чекала слідчо-оперативну групу в приміщенні ОСОБА_20 Коли прибула слідчо-оперативна група дільничний інспектор Ляшенко М.М. відібрав у неї пояснення, вона йому надала фотокартки сина та його записну книжку. Після цього ОСОБА_18 нібито передав орієнтування на зниклого сина, однак, на її думку, лише зробив вигляд, що передає орієнтування, а насправді не передавав його. 19.08.2003 року вона зателефонувала начальнику ОСОБА_16 міськвідділу ОСОБА_8 та запитала, чи отримав він її заяву на що той відповів, що отримав, потім вона запитала, кому він розписав заяву на виконання, він відповів сищику, але прізвище сищика їй не повідомив. Потім вона попросила розписати її заяву на дільничного інспектора Ляшенка М.М., Антоненко В.В. пообіцяв, що це зробить. 20.08.2003 року ОСОБА_21 сказав, що її заява до нього на виконання не надходила. 20.08.2003 року після обіду вона знову телефонувала ОСОБА_8, який повідомив, що інформації про сина не має, однак не повідомив, хто веде розшукову справу. 21.08.2003 року потерпіла знову зателефонувала ОСОБА_8 близько 17-18 години і останній повідомив, що сина не знайшли і можливо він поїхав за маком в Житомирську область, оскільки він вживав наркотичні засоби. 22.08.2003 року знову зателефонувала ОСОБА_8, який сказав, що інформації про сина не має. 23.08. та 24.08. 2003 року вона намагалась знайти сина власними силами і постійно телефонувала для отримання інформації в чергову частину ОСОБА_16 МВМ. 25.08.2003 року від своєї знайомої вона зателефонувала в чергову частину, де їй дали номер телефону ОСОБА_4, вона зателефонувала на номер 5-13-88 і запитала чи є інформація про сина. ОСОБА_4 повідомив, що є. Вона запитала, чому до цього часу її не повідомили. ОСОБА_4 відповів, що сам дізнався лише ввечері 24.08.2003 року, що ОСОБА_7 перебуває у ОСОБА_9 районній лікарні з діагнозом «отруєння невідомою отрутою», від ОСОБА_8 і не міг сповістити так, як знаходиться на добовому чергуванні. Вона відразу зателефонувала до ОСОБА_9 ЦРЛ, де їй повідомили, що ОСОБА_7 перебував на лікуванні з 18.08. по 23.08.2003 року, а 23.08.2003 року виписаний. Після цього вона відразу набрала номер ОСОБА_4, який сказав, що він після добового чергування і поїде до м. Василькова 27.08.2003 року, а 26.08.2003 року буде відпочивати. 26.08.2003 року вона приїхала до ОСОБА_9 ЦРЛ, де від завідуючої інфекційним відділенням ОСОБА_22 дізналась про те, що її син пербував на лікуванні з діагнозом «отруєння невідомою отрутою» без свідомості. 19.08.2003 року прийшов до свідомості, назвав своє прізвище та адресу проживання; 21.08.2003 року почав трохи дебоширить і тому, щоб його налякати викликали міліцію, але заяви вона не писала, просила повідомити у Вишневе, щоб його забрали рідні. 22 та 23.08.2003 року на неї (ОСОБА_2І.) чекали в лікарні, ОСОБА_7 почував себе добре, попросив, щоб його виписали, що ОСОБА_22 і зробила. Сина посадили на автомобіль швидкої допомоги, довезли до станції «Глеваха», де він сів на електропотяг в напрямку м. Києва. До 28.08.2003 року ОСОБА_7 додому не прийшов, тому ОСОБА_2 поїхала до ОСОБА_5 ГУ МВС України в Київській області, в м. Боярку до виконуючого обвязки начальника ОСОБА_15 із заявою, про те, що працівники ОСОБА_16 МВМ не проводять розшук зниклого сина, просила продовжити його розшук, однак ОСОБА_15 ніяких мір по організації розшуку не прийняв. 28.08.2003 року близько 14 години вона поїхала у ОСОБА_16 МВМ писати заяву про зникнення сина. Коли писала заяву, у вестибюлі зустріла начальника ОСОБА_16 МВМ ОСОБА_8, який сказав, що розшук сина проводити не буде, і заяву викине в смітник. Черговий зареєстрував заяву, але пояснення у неї не відбирав. 29.08.2003 року зателефонувала ОСОБА_15, який обіцяв надати свою групу по розшуку сина і запевнив що її син живий. Ввечері того ж дня потерпіла знову зателефонувала ОСОБА_15, останній запитав чи не повернувся її син, запевнив, що син живий, але не знає в якому стані. 30.08.2003 року зранку розшукувала сина в м. Василькові власними силами, після повернення в м. Вишневе, на опорному пункті на вул. Жовтневій зустріла ОСОБА_8, який повідомив, що позитивної інформації про сина не має. 01.09.2003 року шукала сина власними силами. Після цього на протязі декількох днів зверталась із заявами в різні інстанції, однак належним чином її заяви не розглядались. 09.09.2003 року виконуючий обовязки начальника ГУ МВС України в Київській області ОСОБА_15 пообіцяв їй виділити групу для розшуку сина, однак її вона так і не дочекалась. Після цього поїхала у ОСОБА_16 міськвідділ, де оперуповноважений Ординський повідомив її, що є інформація про її сина. З міськвідділу зателефонувала в інформаційно-довідкову службу і їй повідомили, що в м. Фастові в морзі знаходилась особа, з прикметами, схожими з прикметами її сина, який був похований як невідомий. В травматологічному відділенні Фастівської лікарні довідалась, що її син поступив з черепно-мозковою травмою. Вважає, що якби ОСОБА_4 належним чином здійснював розшук сина, останній залишився б живий, оскільки вона змогла б вчасно розшукати його і надати кваліфіковану допомогу. Вважає, що ОСОБА_4 не приходив до неї додому і не залишав в дверях повістку. 11.09.2003 року була проведена ексгумація трупа ОСОБА_7, тіло було висохле і понівечене, що неможна було впізнати , голова вся була в крові. На даний час в провадженні Білоцерківського міськрайонного суду перебуває кримінальна справа за обвинуваченням ОСОБА_23 за ч. 3 ст. 364, ч. 3 ст. 365, ч. 2 ст. 121 КК України, яка виділена в окреме провадження з кримінальної справи щодо вбивства її сина. Потерпіла наполягала, що ОСОБА_4 не проводив розшуку її сина умисно, з метою догодити своєму безпосередньому керівнику ОСОБА_8, також з метою приховування злочину, а саме побиття її сина ОСОБА_7 працівниками міліції. Вважає, що ОСОБА_4 як оперуповноваженим карного розшуку умисно грубо порушені вимоги Інструкції щодо розшуку безвісти зниклих осіб. Наголошує на тому, що він на досудовому слідстві та на протязі розгляду справи в суді давав різні покази, намагаючись уникнути відповідальності за вчинене. При призначенні покарання потерпіла погодилась з думкою прокурора про доведеність вини ОСОБА_4 у предявленому йому обвинуваченні та мірою покарання, на яке прокурор орієнтував суд. Потерпіла просила задовольнити у повному обсязі предявлений нею позов та стягнути з підсудного на її користь 1000 грн. матеріальної шкоди, яка полягає у витратах, здійснених нею по самостійному розшуку сина та 500000 грн. завданої моральної шкоди та з Головного управління МВС України в Київській області 4500000 грн. моральної шкоди, заподіяної злочинними діями ОСОБА_4, як працівника правоохоронного органу;

- показами свідка ОСОБА_18, який у 2003 році працював черговим ОСОБА_16 МВМ, який пояснив суду, що він був на добовому чергуванні. ОСОБА_2 близько 5 години 30 хвилин прийшла написати заяву про зникнення сина з місця проживання, точної дати вказати не може, але це було пять шість років назад. Він прийняв заяву та зареєстрував її до ЖРЗПЗ. В його безпосередні обовязки як чергового входило приймати заяви від осіб і реєструвати їх, направити слідчо-оперативну групу на місце події, повідомити про це вищестоящий орган. Заяви він реєстрував в ЖРЗПЗ, передавав у ОСОБА_5, який теж реєстрував в ЖРЗПЗ та готував телетайпограму на Головне управління. Оскільки з розмови з ОСОБА_2 стало зрозуміло, що ОСОБА_7 за місцем реєстрації чи проживання останнім часом не проживав, а жив у якоїсь жінки, тому, можливо, слідчо-оперативна група не направлялась. Вранці він здав чергування та передав начальнику матеріали, які надійшли за час чергування. Матеріали передавались виконавцю, який в подальшому займався їх перевіркою. Щодо складення телетайпограм пояснив, що він у телефонному режимі передавав інформацію до ОСОБА_5, де ця інформація готується у телетайпному вигляді, оскільки у ОСОБА_16 телетайпа не було. Він телефонував до чергового Васильківського РВ, якого числа не памятає, та йому стало відомо про особу за прикметами схожу на ОСОБА_7, яка знаходилась в інфекційному відділенні ОСОБА_9 ЦРЛ, про що він повідомив ОСОБА_8 і зясував, що ОСОБА_7 знаходився в ОСОБА_9 ЦРЛ;

- показами свідка ОСОБА_8, який показав суду, що в липні 1998 року його було призначено на посаду начальника ОСОБА_16 МВМ, яке входило до ОСОБА_5 ГУ МВС України в Київській області. ОСОБА_4 був підпорядкований особисто йому. Канцелярії у ОСОБА_16 не було, все виконувалося через ОСОБА_5 Всі заяви реєструвалися в ЖРЗПЗ та в телефонному режимі передавалися в ОСОБА_5 19.03.2003 року близько 6 години ранку до ОСОБА_16 МВМ звернулася ОСОБА_2 з письмовою заявою про зникнення її сина. Перевірку заяви ОСОБА_2 він розписав на ОСОБА_24, оскільки це було його рішення, крім того ОСОБА_25 збирався у відпустку. Заяву в ЖРЗПЗ зареєстрував ОСОБА_18, він же підготував телефонограму до ОСОБА_5, про що свідчать записи в ЖРЗПЗ. По можливості ОСОБА_18, як черговий по ОСОБА_16, повинен був перевірити обліки госпіталізованих та затриманих, а також провести інші першочергові заходи. Якщо недостатньо пояснень заявника, то оперативник спілкується з тими, хто останній раз бачив безвісти зниклого, опитує осіб за місцем проживання безвісті зниклої особи. Отримавши такі матеріали, той співробітник, на кого вони були розписані, повинен був протягом 10 днів прийняти рішення в порядку ст. 97 КПК України. В Інструкції не передбачено, що заходи по розшуку безвісти зниклих проводяться терміново. Терміново, тобто на протязі доби, здійснюються заходи відносно розшуку неповнолітніх, осіб з вадами здоровя, осіб, які зникли зі складу транспорту. Навіть після того, коли матеріали розписані на виконавця, черговий мав би завершити отримання оперативних даних, що передбачено функціональними обовязками. Черговий ОСОБА_16 мав зателефонувати черговому ОСОБА_5, який був зобовязаний підготувати орієнтування, затвердити його у керівництва, а потім передати до ГУ МВС України в Київській області. Після проведення перевірки в порядку ст. 97 КПК України матеріали передавалися до начальника для затвердження постанови. Була група, яка мала цим всім займатися: підготовкою орієнтувань і направлення його по всіх РВ області, можливих місцях перебування, направлення запитів в морги та інші заходи щодо встановлення місця перебування. Здійснення всіх першочергових заходів покладено на слідчо-оперативну групу. ОСОБА_4 повинен був доопрацювати ті матеріалі, яких було недостатньо. В інструкції, затвердженій наказом № 765 чітко розписано, що контроль покладається на керівництво, першочергові заходи покладаються на ОСОБА_5, а черговий ОСОБА_16 МВМ повинен зареєструвати заяву, передати її, направити групу, в силу зайнятості перевірити по обліках. 21.08 він отримав інформацію щодо ОСОБА_7, в цей час ОСОБА_4 був на чергуванні. Зайшовши до ОСОБА_4 в кабінет, в присутності ОСОБА_21 він повідомив, що «знайшовся наш друг» з метою надати ОСОБА_4 інформацію з приводу заяви, яка була у нього на розгляді. По заяві ОСОБА_7 було винесено постанову, яка була погоджена з ним. ОСОБА_4 прийняв рішення в порядку ст. 97 КПК України з тих підстав, які були зазначені у відмовному матеріалі. Того ж дня він завіз документи на затвердження ОСОБА_15. Коли постанову було підписано, було заведено оперативно-розшукову справу. Без прийняття рішення в порядку ст. 97 КПК України розшукова справа не заводиться. За час його роботи ОРС у ОСОБА_16 МВМ не заводилась, цим займався ОСОБА_5 Подальші заходи щодо розшуку зниклого проводилися спеціальною групою. На нього, відповідно до наказу, не покладався контроль за організацією розшуку зниклих, тому він і не цікавився ходом справи. Близько обіду 28.08.2003 року ОСОБА_2 звернулася з повторною заявою про проведення розшуку зниклого сина. Ця заява була зареєстрована в ЖРЗПЗ і він її також передав ОСОБА_4 Було передано орієнтування. На підтвердження цього є відповідні записи. Наступного дня з Васильківського РВ зателефонували і повідомили, що їхньою слідчо-оперативною групою було здійснено виїзд у звязку з повідомленням про те, що в ЦРЛ один з хворих порушував порядок. Групою було встановлено, що це можливо ОСОБА_7 Черговий Васильківського РВ цікавився, чи ОСОБА_7 в розшуку як злочинець, але він йому повідомив, що він в розшуку як безвісті зниклий. Він доручив ОСОБА_18 дізнатися контактний телефон інфекційного відділення ОСОБА_9 ЦРЛ. Цього ж дня він повідомив ОСОБА_4 про все, що йому стало відомо і дав вказівку розшукати заявницю, поїхати з нею та опитати лікарів, взяти заяву про відмову від попередньої заяви. Згодом ОСОБА_4 повідомив йому, що ходив до заявниці, але її не було вдома. 24.08.2003 року всі були задіяні у звязку з святкуванням Дня Незалежності. 25.08.2003 року ОСОБА_4 повідомив йому, що він звязався з ОСОБА_2 і вони домовилися з нею поїхати в лікарню. Наступного дня ОСОБА_4 сказав йому, що ОСОБА_2 вже їздила і ОСОБА_7 там вже не було. ОСОБА_4 показав йому довідку про те, що ОСОБА_7 дійсно перебував на лікуванні у ОСОБА_9 ЦРЛ. Щодо спілкування з лікарями, то ОСОБА_4 повідомив, що після візиту ОСОБА_2 ніхто не хотів з ним спілкуватися. Друга заява від 28.08 була написана ОСОБА_2 та він особисто поставив на ній резолюцію, перевірка по заяві була доручена ОСОБА_4 В цій заяві йшлося про розшук тієї ж особи, заявниця просила продовжити розшук сина. Відповідно до Інструкції і чинного законодавства ця аналогічна заява повинна була бути приєднана до матеріалів. Рішення про приєднання цих матеріалів до першої заяви приймав ОСОБА_15, з ним ці матеріали не погоджувалися, бо з 01.09 він був у відпустці. Про цей факт йому стало відомо після відпустки. По другій заяві ОСОБА_4 склав рапорт, а начальник РВ прийняв рішення про приєднання;

- показами свідка ОСОБА_26, який суду пояснив, що в 2003 році він працював черговим ОСОБА_16 МВМ, оперативним працівником не працював В його обовязки входила реєстрація заяв та реагування на виклики, повідомлення про злочини, він повинен був бачити заяву ОСОБА_2 Заяви про безвісті зниклих розписувались або на дільничних, або на працівників карного розшуку. У серпні 2003 року начальник ОСОБА_16 ОСОБА_8 дав йому вказівку зателефонувати в установи, де міг би перебувати зниклий ОСОБА_7 Він телефонував до якихось установ, але, в які саме вказати не може. Про проведені дії склав довідки. ОСОБА_4 запитував його, чи він телефонував, він відповів, що телефонував, але відомостей ніяких не було, не памятає, чи телефонував по лікарняним закладам. Він працював з телеграмами-орієнтуваннями, по кожній події складалась телеграма-орієнтування. У ОСОБА_16 телетайпу не має, коли черговий отримував заяву про зникнення, то телефонував у Києво-Святошинське РВ та повідомляв для запису у їх книгу та зазначав вік, стать та особливі прикмети. Чи була телетайпограма по ОСОБА_7 не знає, оскільки це була не його зміна. Довідки, які він складав на основі телефонних дзвінків, могли бути приєднані до заяви ОСОБА_2 По другій заяві нічого повідомити не може. Прикмети безвісти зниклого в КОЗП не записувались, це вказується в телетайпограмі. Всі документи, які надходять за зміну, складаються в окрему папку, яку черговий передає наприкінці зміни керівнику. Якщо кудись не встиг передзвонити, то значить не встиг за браком часу, бо у чергового хватає роботи. Телефонував у довільному режимі, вибірково, бо всюди встигнути неможливо. До сформованих відмовних матеріалів відношення не має. Фотокартки, якщо вони надаються, причіпляються на скрепку до відмовного матеріалу, щоб потім їх можна було наклеїти на ОРС. Де фотокартки ОСОБА_7 йому невідомо;

- показами свідка ОСОБА_21, який суду пояснив, що влітку 2003 чи 2004 року він працював дільничним інспектором Києво-Святошинського РВ. На його чергуванні у ОСОБА_16 МВМ звернулась ОСОБА_2, яка повідомила про зникнення сина. Він відібрав у неї пояснення та вона надала фото. Всі матеріали він передав черговому ОСОБА_16 МВМ ОСОБА_18. Памятає, як ОСОБА_8 зайшов в кабінет ОСОБА_4 і сказав, що зниклий друг ОСОБА_7 знайшовся та він у лікарні. Першочергові заходи по організації розшуку безвісти зниклого, на його думку, це опитати родичів, знайомих, провірити лікарні, морги, провести огляд з виїздом на місце події. Термін проведення такої перевірки до 10 днів, по результатам приймається рішення про порушення кримінальної справи або про відмову у порушенні кримінальної справи, якщо особу не знайдено, - з одночасним заведенням ОРС в ОСОБА_5 Він не мав права заводити ОРС, оскільки не мав доступу. З ОСОБА_2 з приводу першої заяви вони спілкувались, заява була стандартної форми, також відбирались стандартні пояснення: куди міг піти, прикмети, заявницею були надані чорнобілі фотокартки ОСОБА_7 Крім пояснень, інших документів не складав. Матеріали перевірки по заяві ОСОБА_2 були розписані на ОСОБА_24, який його питав, чи бачив він ОСОБА_7 З приводу повторної заяви нічого не знає. На нараді, яка була з керівництвом, ОСОБА_4 нічого не повідомляв з приводу труднощів, які були з розглядом заяви ОСОБА_2 Вважає, що ОСОБА_4 обовязково повинен був виїхати в лікарню, опитати працівників лікарні. У ОСОБА_16 МВМ з ОСОБА_7 проблем не було, він вчасно приходив на відмітки ОСОБА_2 після подання заяви кожного дня приходила до відділення міліції, щоб зясувати інформацію щодо розшуку сина, тому ОСОБА_24 міг відібрати пояснення. Підстав приєднувати другу заяву до першої у ОСОБА_24 не було;

- показами свідка ОСОБА_27, який суду суду пояснив, що у 2003 році він працював у ОСОБА_16 ГУ МВС України в Київській області, до відділення надійшли матеріали по розшуку ОСОБА_7 Керівник ОСОБА_8 повідомив йому, що ОСОБА_7 було знайдено в ОСОБА_9 ЦРЛ, точної дати, коли це відбувалося він не памятає;

- показами свідка ОСОБА_28 суду пояснив, що у 2003 році він працював начальником відділення карного розшуку ОСОБА_5 ГУ МВС України у Київській області. До кола його службових обовязків входила організація розкриття злочинів по лінії карного розшуку, розшук злочинців, встановлення осіб невпізнаних трупів, розшук безвісті зниклих осіб, неповнолітніх. ОСОБА_4 був оперативним уповноваженим карного розшуку. Він не має фактичного відношення до розгляду заяв ОСОБА_2, оскільки вони були подані до ОСОБА_16 З відмовним матеріалом по розшуку зниклого ОСОБА_7 він знайомився, вважає, що даний відмовний матеріал не повний, ОСОБА_4 зібрав не всі матеріали, які можна було зібрати. На підставі винесеної ОСОБА_4 постанови про відмову у порушенні кримінальної справи ОРС заведена бути не могла, оскільки з постанови слідує, що місце перебування ОСОБА_7 встановлено. Друга заява ОСОБА_2 не повинна була приєднуватися до відмовного матеріалу, по ній необхідно було проводити перевірку в порядку ст. 97 КПК України;

- показами свідка ОСОБА_29, який суду пояснив, що у 2003 році він був оперативним уповноваженим СКР ОСОБА_5 ГУ МВС України в Київській області. З приводу розшукових заходів, які здійснював ОСОБА_4 йому нічого не відомо. Він знайомився з відмовним матеріалом, який був складений оперуповноваженим карного розшуку ОСОБА_4 за результатами перевірки заяви ОСОБА_2 щодо зникнення її сина, вважає, що цей відмовний матеріал не повний, ОСОБА_4 не зібрав всю інформацію, яку можна було зібрати. На підставі такою постанови про відмову у порушенні кримінальної справи, яку виніс ОСОБА_4, оперативно-розшукова справа не могла бути заведена, оскільки було встановлено за даними ОСОБА_4 місце перебування ОСОБА_7 Вважає, що і по першій заяві і по другій потрібно було проводити перевірку та прийняти відповідне рішення в порядку ст. 97 КПК України;

- показами свідка ОСОБА_30, який суду показав, що в середині серпня 2003 року він працював помічником чергового ОСОБА_5 Телетайпограму готував черговий, а він передавав. Передача телетайпограм відбувалася на протязі всієї зміни з урахуванням зайнятості чергового. Телетайпограма надавалась на підпис начальнику, а тоді вже відсилалась. Телетайпограма-відповідь на орієнтування приймається черговим чергової частини, потім її розписує начальник і передає виконавцю, залежно від змісту. Щодо зниклих безвісті в карний розшук, де є спеціальний підрозділ, який здійснює розшук. До ОСОБА_16 така інформація могла бути передана по телефону або факсу. З приводу отримання заяв про зникнення ОСОБА_7 зазначив, що 19.08.2003 року була не його зміна, а 28.08.2003 року його і ОСОБА_31 На його зміні телетайпограма була, ним особисто була передана на ГУ МВС України в Київській області, чому серед вилучених в ГУ МВС України в Київській області телетайпограм за 28.08.2003 року цієї телетайпограми немає, пояснити не може. З приводу того, чи дзвонив ОСОБА_4 чи начальник ОСОБА_16 з приводу наявності інформації про безвісті зниклого ОСОБА_7 він не памятає, оскільки за зміну отримує близько тисячі дзвінків. Інформація з приводу виконання розшуку передається, зазвичай, в карний розшук, який і повідомляє ініціатора розшуку. Телетайпограми по всіх структурних підрозділах області йдуть автоматично. Черговий робить відмітку про знайдення безвісті зниклого в робочому зошиті і повідомляє ініціатора розшуку. Передати телетайпограму без прикмет можна, але з чіткою відповідністю по номерах. Не памятає, чи були у заяві від 28.08.2003 року зазначені прикмети ОСОБА_7, чи поверталася телетайпограма в той день не памятає;

- показами свідка ОСОБА_15, який в судовому засіданні пояснив, що станом на 2003 рік він був першим заступником начальника ОСОБА_5 ГУ МВС України в Київській області, події 2003 року він памятає погано, повністю підтримує свої покази, які давав на досудовому слідстві (том ІІ а. с. 91), що у серпні 2003 року виконував обовязки начальника райвідділу. Він доручив перевірку заяв ОСОБА_2 від 19 та 28 серпня 2003 року начальнику ОСОБА_16 МВМ ОСОБА_8 На предявлену слідчим постанову про відмову в порушенні кримінальної справи по заяві ОСОБА_2 від 19.08.2003 року пояснив, що це рішення затверджував він. Як це було він не памятає. Як правило матеріали на затвердження приносив начальник відділу, у даному випадку це ОСОБА_8 Він повинен перевірити ці матеріали та у разі згоди з прийнятим рішенням ставив свій підпис, тим самим затверджуючи це рішення. Перевіривши матеріали щодо розшуку ОСОБА_7 з яких вбачалось, що місцезнаходження ОСОБА_7 було встановлено, відносно нього злочину скоєно не було, він погодився із рішення про відмову в порушенні кримінальної справи та підписав постанову і відповідь заявнику. На предявлений слідчим рапорт о/у ОСОБА_4 від 05.09.2003 року пояснив, що на ньому ним власноручно вчинений напис, який означав, що він погодився долучити рапорт до відмовного матеріалу по заяві ОСОБА_2 Таке рішення він прийняв тому, що повторна заява ОСОБА_32 була аналогічного змісту з її попередньою заявою. Також, ним було підписано і відповідь заявниці, яка датована 05.09.2003 року. Окреме рішення по заяві від 28.08.2003 року не приймалось, малось на увазі, що по аналогічній заяві раніше прийнято рішення про відмову в порушенні кримінальної справи. Матеріали перевірки щодо розшуку ОСОБА_7 були направлені до ОСОБА_9 райвідділу міліції за місцем його останнього перебування. Заява від 28.08.2003 року була долучена до матеріалів перевірки по попередній заяві ОСОБА_2 тому, що вона стосувалась зникнення однієї і тієї ж особи, місцеперебування якої було встановлено. Крім того, свідок суду пояснив, що перебуваючи на посаді заступника начальника ОСОБА_5 ГУ МВС України в Київській області він керував оперативним блоком, у нього в підпорядкуванні були карні відділи. При надходженні заяви про безвісти зниклу особу встановлюються анкетні дані, прикмети, на основі яких складається орієнтування, яке набирає черговий, а далі вже особа, якій доручена перевірка заяви, проводить розшук, повинен бути здійснений виїзд на місце. Черговий РВ готує телеграму-орієнтування, яка направляється в ГУ МВС України, а звідти у всі РВ. На ОСОБА_4 заяву ОСОБА_2 скерував ОСОБА_8, а він затвердив постанову про відмову в порушенні кримінальної справи. При перевірці заяви про зникнення ОСОБА_4 повинен був опитати осіб, які могли бачити ОСОБА_2, направити орієнтування в лікарні, морги, а також визначити обсяг першочергових оперативних заходів по заяві про розшук. Статтею 97 КПК України передбачено строки для вирішення питання про порушення або про відмову в порушенні кримінальної справи, підставою для відмови в порушенні кримінальної справи було встановлення місця перебування ОСОБА_7, про що йому доповів ОСОБА_4 Вважає, що було достатньо матеріалів для відмови в порушенні кримінальної справи, проте по другій заяві ОСОБА_2, ОСОБА_4 повинен був провести оперативно-розшукові заходи. У звязку з великим обсягом роботи ОСОБА_4 не зміг провести всі оперативні заходи, проте особу було встановлено. Працівники ОСОБА_16 не заводили оперативно-розшукові справи, ОСОБА_4 не міг проводити оперативно-розшукові заходи, але міг продовжити розшукові заходи. Оперативно-розшукова справа заводиться, якщо місце безвісти зниклої особи не встановлено, здійснення оперативно-розшукових заходів було неможливе у звязку з не заведенням ОРС;

- показами свідка ОСОБА_33, який суду пояснив, що у 2003 році він працював заступником начальника ОСОБА_5 Відмовний матеріал по заяві ОСОБА_2 бачив, але не памятає, що в ньому було. Він не погоджував постанову про відмову, яка була винесена ОСОБА_4, а перевіряв відмовний матеріал;

- показами свідка ОСОБА_31 помічника начальника ОСОБА_5 ГУ МВС України в Київській області, який суду пояснив, що інформація про реєстрацію як безвісті зниклих з ОСОБА_16 надходить до ОСОБА_5 ГУ МВС України в Київській області по телефону або факсу. Той, хто приймає заяву, той і складає текст орієнтування. Не памятає, чи надходила 19.08.2003 року інформація про зникнення ОСОБА_7 до ОСОБА_5 Якщо надходила, то він її реєстрував. У 2003 році він працював інспектором Києво-Святошинського РВ по охороні громадського порядку, не мав ніякого відношення до розшуку безвісті зниклих осіб. На думку свідка, якщо особа звернулася з відповідною заявою до ОСОБА_16, то і розшуком повинно займатися ОСОБА_34 Кожна заява реєструється, розписується начальником на виконавця, який зобовязаний прийняти рішення в порядку ст. 97 КПК України. 28.08.2003 року він ніс службу як черговий чергової частини ОСОБА_5, орієнтування до ГУ МВС України в Київській області передавали всі. Пояснити зникнення телеграми-орієнтування з приводу зникнення ОСОБА_7 з переліку телеграм пояснити не може. Ніяких вказівок не передавати орієнтування не було, чому так сталося пояснити не може. Заява про зникнення безвісті особи, що надходить до ОСОБА_16, готується і передається по телефону чи факсу до ОСОБА_5, помічник чергового ОСОБА_5 передає по телетайпу до ГУ МВС України в Київській області. Всіма телетайпограмами, в тому числі по ОСОБА_5, керує штаб, на кожен КОЗП є номер і стільки ж повинно бути і вихідних документів по телетайпограмах. Всі вхідні телеграми надаються начальнику, який визначає виконавця. В той час зворотного телетайпного звязку з ОСОБА_5 не було, передавалися орієнтування факсом або телефоном туди, де встановлено останнє місце перебування або проживання безвісті зниклої особи;

- показами свідка ОСОБА_35, яка пояснила суду, що станом на 2003 рік вона працювала старшим інспектором з обліково-реєстраційної дисципліни ОСОБА_5 ГУ МВС України в Київській області. Кожен з інспекторів відповідно до своїх функціональних обовязків реєстрував відмовні матеріали, які формувала та особа, кому доручався їх розгляд. Після розгляду відмовний матеріал заносився в штаб, де реєструвався в журналі обліку відмовних матеріалів. За відмовний матеріал по заяві ОСОБА_2 щодо зникнення її сина ОСОБА_7 та його реєстрацію нічого не памятає. Відмовний матеріал обовязково повинен містити опис всього, що в ньому знаходиться. Зазначила, що журналу передачі відмовних матеріалів із штабу в канцелярію в ОСОБА_5 ГУ МВС України в Київській області ніколи не було. У 2003 році у штабі було троє чоловік, які могли прийняти цей відмовний матеріал, зареєструвати його і передати в канцелярію вона, як старший інспектор з обліково-реєстраційної дисципліни та два інспектори з обліково-реєстраційної дисципліни. При надходженні відмовних матеріалів до штабу, вони не вивчаються інспекторами, останні лише дивляться фабулу постанови, щоб визначити куди він повинен бути переданий. Якщо у фабулі постанови зазначено, що особу не знайдено, то відмовний матеріал підлягав передачі в карний розшук для заведення ОРС. Ніяких документів з приводу необхідності заведення ОРС інспектором з обліково-реєстраційної дисципліни не писалося. Вважає, що по кожній заяві ОСОБА_2 потрібно було приймати рішення в порядку ст. 97 КПК України окремо. Свідок зазначила, що у 2003 році в ОСОБА_5 ГУ МВС України в Київській області була практика приєднання заяв, які мали відношення до відмовних матеріалів на підставі рапортів, але вона не могла у такому випадку нічого писати з приводу того, що не згодна з рішенням начальника, так само як і оскаржити рішення останнього. З приводу подальшої долі відмовного матеріалу за заявою ОСОБА_2, памятає, що він кудись направлявся, але куди саме, чи до Васильківського РВ, чи то до Фастівського РВ, не памятає. З приводу зазначеного відмовного матеріалу з ОСОБА_4 вона не спілкувалася. Свідок у судовому засіданні підтвердила покази, які вона давала на досудовому слідстві (том ІІ а.с. 110-114) та додатково пояснила, що якщо розшукова справа була заведена до винесення постанови, то відмовний матеріал передавався в розшукову справу, а якщо розшукова справа не була заведена, то відмовний матеріал повинен був бути в штабі і в карний розшук не передавався. Також зазначила, що дата винесення постанови про відмову в порушенні кримінальної справи не обовязково є датою здачі відмовного матеріалу в штаб. Враховуючи великий обєм роботи, відмовний матеріал, який надійшов до штабу, не міг бути переданий в канцелярію того ж дня. Могло бути так, що він передавався через день-два, а можливо й через пять днів. Якщо канцелярія стверджує дату надходження до них відмовного матеріалу, то підстав сумніватися в цьому немає. Вона особисто приєднанням другої заяви ОСОБА_2 до відмовного матеріалу не займалася, хоча відповідно до резолюції на матеріалах другої заяви написано саме її, проте це лише тому, що вона була старшим інспектором з обліково-реєстраційної дисципліни. Вважає, що другу заяву ОСОБА_2 потрібно було повернути для проведення перевірки по ст. 97 КПК України. Свідок зауважила, що реєстрація відмовних матеріалів, що надходять до штабу, не проставлялася. Супровідний лист до відмовного матеріалу вона не складала. Повідомила, що ОСОБА_4 не мав жодного відношення до реєстрації відмовних матеріалів. Він здавав їх у штаб, а коли потрібно було приєднати, то брав відмовний матеріал та приєднував. Зазначила, що якщо в другій заяві ОСОБА_2 було написано, що вона просить продовжити розшук сина, то мабуть, саме на цій підставі цю заяву і було приєднано до відмовного матеріалу, і ці матеріали повинні були бути передані в розшукову групу для заведення ОРС. Чи заводилася ОРС по цій справі їй не відомо, оскільки до заведення ОРС вона не має ніякого відношення, це не її компетенція. З приводу фотокарток зазначила, що вона на них не звертала уваги, але якщо вони були, то повинні бути зазначені в описі;

- показами свідка ОСОБА_36, який показав суду, що у 2003 році він працював ДІМ ОСОБА_9 МРВ ГУ МВС України в Київській області. Разом з ОСОБА_37 по виклику виїжджав в інфекційне відділення ОСОБА_9 ЦРЛ з приводу хуліганських дій хворого. В прийомному покої на підлозі знаходився голий ОСОБА_7, про те що це ОСОБА_7 вони дізналися від працівників лікарні, про це вони в подальшому повідомили чергового, який вияснив, що ОСОБА_7 в ОСОБА_5 в розшуку як безвісті зниклий. ОСОБА_7 не розумів, де знаходиться, думав, що в м. Вишневе. Хоча він і не медичний працівник, проте, на його думку, ОСОБА_7 був не адекватний. Оперативний працівник, який займався розшуком зниклого, повинен був виїхати в ОСОБА_38 ЦРЛ і встановити особу. Про те, що це був ОСОБА_7 вони зрозуміли, коли повернулися з виїзду, тобто коли ОСОБА_39 повідомив, що звязувався з ОСОБА_5 і вияснив, що він у них в розшуку як безвісті зниклий. За результатами виїзду він склав рапорт і передав його черговому, який мав в подальшому визначити його спрямування. Якби вони виявили ознаки спричинення особі тілесних ушкоджень, характерних для насильницьких злочинів, то зазначили б про це у своїх рапортах;

- показами свідка ОСОБА_37 оперативного уповноваженого карного розшуку ОСОБА_9 ГУ МВС України в Київській області, який суду пояснив, що він виїжджав до ОСОБА_9 лікарні за викликом оперативного чергового ОСОБА_9 У 2003 році він працював дільничим інспектором, виклик був з приводу того, що хворий дебоширить. Коли вони з ОСОБА_36 зайшли в палату, то побачили ОСОБА_7, який сидів. Вони пішли дізнатися, чому їх викликали, пішли до особи, яка заміняла завідуючу. Вона сказала, що ОСОБА_7 дебоширив, показував статеві органи в приміщенні лікарні. Він був у незрозумілому стані, нічого не говорив, навіть прізвище, імя, по-батькові не назвав, сказав щось на зразок того, що він з Вишневого чи з ОСОБА_1. Коли вони стали зясовувати, хто це, то їм повідомили, що він назвав прізвище та імя, коли поступив. Коли вони приїхали в міськвідділ, то доповіли з ОСОБА_36 черговому, який потім повідомив нас, що ОСОБА_7 в ОСОБА_5 значиться як безвісті зниклий. Вони написали рапорти. Вважає, що з лікарні до м. Фастів ОСОБА_7 не міг доїхати сам в тому стані, в якому він його бачив. Свідок, як оперативний працівник вважає, якщо у нього на території є матеріали перевірки по безвісті зниклому, то він повинен повідомити родичів, в порядку ст. 97 КПК повинен був пояснення відібрати оперативний працівник Києво-Святошинського району, тобто за місцем написання заяви. ОСОБА_7 явно не був здоровий, його він бачив не в палаті, а в якійсь маленькій кімнатці, він нічого про себе повідомити не міг, проте підстав забирати його з лікарні в них не було. Виконуюча обовязки завідуючої повідомила, що заяву про хуліганство писати не буде, викликала працівників міліції, щоб він побачив, що є міліція і щоб припинив хуліганські дії. Розмови про те, що ОСОБА_7 можливо наркоман, а також такої інформації не було;

- показами свідка ОСОБА_40, який суду пояснив, що у 2003 році він працював в ГУ МВС України в Київській області на посаді заступника начальника оперативного чергового. Коли розшукується безвісті зникла особа, то з міськрайвідділу передається інформації до ГУ МВС України в області, в подальшому з ГУ МВС України орієнтування направляється у всі міськрайвідділи по області, по м. Києву, в залежності від того якого ступеня розшук. Начальник міськрайвідділу розписує телеграму і виконавець виконує. Виконавець з черговим складають телеграму-орієнтування та після підпису начальника міськрайвідділу або виконуючого його обовязки направляють її в ГУ МВС України. В КОЗП прикмети не реєструються, зі слів заявника складається фоторобот і з цією інформацією складається телетайпограма. ОСОБА_4 повинен був відібрати у заявниці пояснення, скласти орієнтування повністю з усіма прикметами і направити. Все це стосується і ОСОБА_16 також, тобто ОСОБА_4 мав скласти телеграму-орієнтування з черговим ОСОБА_16 і передати в ОСОБА_5, потім оперативний черговий РВ йде до начальника чи першого заступника, підписує і передає на ГУ МВС України в Київській області. Такі висновки він зробив на підставі Закону України «Про міліцію», Закону України «Про оперативно розшукову діяльність». Йому не відомо, чи надходила до них телетайпограма про ОСОБА_7, йому ці дані невідомі. Якщо такої телетайпограми в ГУ МВС України в Київській області немає, то це свідчить про те, що таке телетайпограма не направлялася;

- показами свідка ОСОБА_41, який суду пояснив, що точної дати він не памятає, бо це було дуже давно. Він був помічником чергового ОСОБА_5 і реєстрував телеграму-орієнтування щодо померлого в лікарні невідомого чоловіка. Дату надходження телеграми не пригадує. Він зареєстрував телеграму-орієнтування в книзі реєстрації вхідних телеграм і в той же день надав керівництву, в журналі КОЗП не реєстрував її, для цього підстав не було. Точно не памятає, але здається він передавав її ОСОБА_28 По орієнтуванню зрозумів, що це ОСОБА_7, бо він працював у ОСОБА_16 роті «Беркут». Він повідомив ОСОБА_28, що прикмети особи по телетайпограмі співпадають з прикметами ОСОБА_7 Телеграма записується в журнал, на ній ставиться номер з журналу, потім передається керівництву і вранці доводиться до відома особового складу. Той, на кого було розписано, приходив і переписував її, телеграма була направлена на ГУ МВС України в Київській області, а вже звідти на всі управління. Такого, щоб було повідомлення про зникнення безвісті і щоб не направлялося орієнтування, не буває. З ОСОБА_16 до ОСОБА_5 інформація передається факсом або телефоном, оскільки там немає телетайпа. Текст орієнтування про зникнення безвісті готує керівництво із спеціальною службою. ОСОБА_7 він впізнав по прикметах, бо вони його кілька раз затримували в нетверезому стані. В ОСОБА_5 розшуком безвісті зниклих займався відділ по розшуку безвісті зниклих, який є в райвідділ і на даний час;

- показами свідка ОСОБА_42, який суду пояснив, що він підписував довідку № 837 від 28.08.2003 року. Обставин видачі зазначеної довідки не памятає. В даному випадку огляд хворого не міг проводитись, оскільки довідка видавалась 28.08.2003 року, а хворий знаходився на лікуванні по 23.08.2003 року. Текст довідки складав він сам, а записи в неї вносила ОСОБА_43 з медичної документації;

- показами свідка ОСОБА_44, яка суду пояснила, що довідку № 837 від 28.08.2003 року навпроти прізвища ОСОБА_22 підписувала вона. Цю довідку вона підписала, як член лікарської консультативної комісії. Даних, зазначених у довідці, вона не перевіряла, а просто її підписала. Можливо, до неї звернувся працівник міліції, який приходив за довідкою;

- показами свідка ОСОБА_13, яка у серпні 2003 року працювала сестрою-господаркою у ОСОБА_9 ЦРЛ, та суду пояснила, що підсудний в цивільному одязі приїжджав до ОСОБА_9 ЦРЛ, коли це відбувалось точно, вона не памятає. З ним вона спілкувалась по дорозі з лікарні до поліклініки. Свідок підтвердила покази, які вона надавала на досудовому слідстві, що в період часу з 04.06.1994 року по 06.12.2004 року вона працювала у ОСОБА_9 ЦРЛ сестрою-господаркою інфекційного відділення, відповідала за матеріальну частину інфекційного відділення та за чистоту у відділенні. Памятає, що в 2003 році на пропускнику у відділенні лежав хворий молодий хлопець, її він запамятався тим, що нагрубив. Вона зробила йому зауваженні з приводу того, що він насмітив на підлозі, кидав недопалки чи наплював. На її зауваженні він відповів нецензурним словом і сказав, що це її робота. На той час цей хлопець лежав та був вкритий одіялом, у що він був одягнений, сказати не може. Як цей хворий поступив на лікування та як був виписаний, їй невідомо. Вона памятає, що він був у відділенні в пятницю зранку. Субота та неділя у неї вихідні дні. Коли вона повернулась на роботу після вихідних, тобто в понеділок, то цього хворого у відділенні вже не було. Невдовзі після того, як зазначений хворий перебував на лікуванні, до них у відділення приїхав співробітник міліції у цивільному, він спілкувався з завідуючої відділення ОСОБА_22 або ОСОБА_45 Хтось з них вийшов з кабінету і попросив, щоб вона відвела цього співробітника у поліклініку до завідуючого ОСОБА_42 Вони разом пішли у поліклініку, там ждали в черзі прийому завідуючого ОСОБА_42 В цей час співробітник міліції задавав їй питання про цього хворого. Вона відповідала на питання та розповідала дещо сама. Він нотував. Також спитав, де вона живе і ці дані також записав. Потім цей співробітник міліції попросив її підписати складений ним документ на листку паперу, вона відмовилася підписати цей листок. Вона завела співробітника до завідуючого поліклінікою. Здається вона носила до ОСОБА_42 історію хвороби, вона передала ОСОБА_42 історію хвороби та вийшла з кабінету, при його розмові з співробітником міліції присутня не була. Вона не памятає, чи ходила до ОСОБА_46 підписувати довідку, також не памятає, чи ставила печатку. Після огляду рапорту о/у ВКП ОСОБА_5 ГУ МВС України в Київській області ОСОБА_4 зазначила, що відомості про дату надходження ОСОБА_7 до лікарні вона могла взяти з історії хвороби, яку несла в руках, коли супроводжувала співробітника міліції до завідуючого поліклініки ОСОБА_42, сама вона ці дані знати не могла, оскільки не має відношення до надходження та виписки хворих. Фотокартки, як вказано в рапорті, їй ніхто не надавав та по фотокартці вона не впізнавала ОСОБА_7 Діагноз також могла зазначити з історії хвороби, про тілесні ушкодження вона нічого не знала, з приводу того, чи наркоман був хворий вона також нічого не знала, з хворим з цього приводу не спілкувалась. Памятає тільки, що бачила у хворого руку, на якій були якісь чорні полоски чи точки. Наскільки пригадує, хтось з медперсоналу їй сказав, що хворий наркоман. З приводу того, що хворого при виписці підвозила карета швидкої медичної допомоги вона співробітнику міліції нічого не говорила, також не бачила, щоб хворий ходив у голову вигляді, бачила тільки як він ходив у туалет, при цьому був у штанах (том ІІ а.с. 171-176). Такі ж покази свідок підтвердила при очній ставці між нею та ОСОБА_4 (том ІІ а.с. 177-179). Крім того, свідок суду пояснила, що вона бачила ОСОБА_7 на наступний день, після того як він поступив до лікарні. Рапорт, який вона відмовилась підписувати, вона не читала та відмовилася підписувати, оскільки не вважала себе свідком. Все, що могла сказати ОСОБА_4, це тільки відомості з історії хвороби;

- показами свідка ОСОБА_43, яка суду пояснила, що вона виписувала довідку, оскільки заміняла секретаря зав. поліклініки на час його відпустки. Текст довідки № 837 від 28.08.2003 року складений нею, дані в довідку заносились з історії хвороби ОСОБА_7 Хто приносив історію хвороби та хто приходив за довідкою вона не памятає, ОСОБА_4 до судового засідання раніше не бачила;

- показами свідка ОСОБА_47, який суду пояснив, що сім років тому він працював в департаменті карного розшуку МВС України начальником відділу з розшуку зниклих громадян та встановленні осіб невпізнаних трупів, невідомих хворих. До нього з приводу того, що незадовільно розшукують її зниклого сина звернулася ОСОБА_2 Вона звернулася в міністерство, де існує певний порядок звернення, прийомні дні. Людина, яка сидить в приймальні, приймає повідомлення і повідомляє відповідний підрозділ. ОСОБА_2 було направлено до нього, її заява була прийнята та розглянута. За результатами розгляду заяву було направлено в ГУ МВС України в Київській області за належністю із вказівкою про надання детальної довідки про результати перевірки. Чи було проінформовано міністерство про результати розгляду цієї заяви він вже не памятає. Памятає, що вона повторно звернулася, коли ще не пройшов місячний строк на розгляд її заяви, у звязку з подіями в м. Фастів. Йому не відомо, чи було по результатах службової перевірки вирішено питання про притягнення до дисциплінарної відповідальності осіб, які займалися розшуком, за порушення в їх діях; термін зберігання цих матеріалів 5 років. Свідок пояснив наступний порядок розгляду заяви про розшук безвісти зниклої особи: при надходженні заяви про безвісті зниклу особу на протязі 10 днів, якщо місце знаходження такої особи не встановлюється, то виноситься постанова про відмову в порушенні кримінальної справи з одночасним заведенням оперативно-розшукової справи з виставленням всіх необхідних обліково-статистичних карток. Оперативно-розшукову справу мала заводити та особа, яка займалася розшуком. Інша особа могла заводити цю оперативно-розшукову справу, бо могло так статися, що той, хто проводив розшук, захворів, чи у відпустці. Другу заяву ОСОБА_2 не можна було просто приєднавати до першої її заяви, це незаконно. На той час, у 2003 році, в карному розшуку МВС України існувала певна система службової підготовки, яка і зараз існує. Особа, яка займається розшуком злочинців та безвісті зниклих громадян, повинна вивчити наказ № 022 та Інструкцію і здати відповідні заліки комісії керівництва райвідділу. Якщо особа працює з розшуком, то вона зобовязана знати і наказ і Інструкцію. В постанові про відмову в порушенні кримінальної справи не пишеться, що повинна бути заведена оперативно-розшукова справа. Розшук ведеться до встановлення достовірного місця перебування зниклої особи. Повинна була бути заведена ОРС та мав продовжуватися розшук. Оперативний працівник повинен був достовірно переконатися, що це саме та зникла особа, і повинен був повідомити про це заявника, але не був зобовязаний їхати на місце її виявлення. Якщо людина повідомляє про себе, каже хто вона, то оперативний працівник не повинен був їхати туди, а якщо людина не може повідомити про себе, то повинен поїхати та переконатися, що це вона чи ні. Керівник повинен був дати йому вказівку їхати туди. Підстав приєднувати другу заяву до недокінця розглянутої першої заяви не було. Приєднання другої заяви до першої аж через 8 днів це теж порушення. Оперативний працівник повинен був при перевірці заяви провести огляд останнього відомого місця перебування зниклої особи, повинен був додатково поспілкуватися з заявником, якщо встановлював останнє відоме його місце перебування, але про хід розшукових заходів не був зобовязаний повідомляти заявника. З приводу фотокарток, які надаються для розшуку, то на той час була домовленість з «Магнолією ТВ», куди передавали фотокартки. Дві фотокартки, які йдуть у розшукову справу, при заведенні ОРС наклеюються на розпізнавальну картку, а якщо не було ОРС, то ці фото не знайти. Інструкція про тактику організації розшуку безвісті зниклих громадян передбачає зазначення в постанові про відмову в порушенні кримінальної справи про заведення ОРС. Ця інструкція затверджена наказом № 022, який є таємним. Процесуально неможливо продовжити строк розшуку. ОРС заводиться через 10 днів з дня надходження заяви про зникнення. Якщо у райвідділі є спеціальний підрозділ, то це питання до керівництва, хто мав заводити ОРС, бо ОРС повинен був завести той, хто проводив перевірку заяви. Якщо в обовязки особи, яка займалася розглядом заяви, не входить заведення ОРС, тобто він не має на це права, то це повинен був бачити керівник, який затверджував постанову і повинен був спрямувати матеріали для заведення ОРС, тим більше, якщо для цього є спеціальний підрозділ. Якщо, звертаючись до ОСОБА_16 в заяві заявниця пише, що останнє відоме місце перебування її сина ОСОБА_38 ЦРЛ, то ОСОБА_4 повинен був направити заяву за належністю. В матеріалах перевірки заяви повинні бути процесуальне рішення, заява, протокол огляду місця останнього перебування і проживання, запити, орієнтування, пояснення сусідів, рідних. Це все повинен робити той, хто займається перевіркою заяви. По другій заяві повинен був бути продовжений розшук і знову заводитися ОРС, якщо не було встановлено місце перебування. Якщо був допуск до таємниці, значить міг завести ОРС, перешкодити могла вказівка керівництва. ОСОБА_4 повинен був завести ОРС, а чому не зробив цього це його субєктивні причини. Закон дає 10 днів на перевірку заяви, а як ОСОБА_4 цим займався, на протязі всіх 10 днів, чи в останні 2 дні це вже його справа;

- показами свідка ОСОБА_48, який суду пояснив, що у 2003 чи у 2004 року, точної дати він не пригадує, він прийшов у Фастівську лікарню, щоб видалити спицю, яку йому поставили після ДТП два роки до того. Його поклали в палату. Крім нього в палаті був ще один чоловік та хлопець, який лежав без свідомості, у якого була перемотана голова. Обличчя було видно, він був блідий, можна навіть сказати зеленкувато-жовтуватого кольору, чи були у нього синці не памятає. В палаті він пробув всього 2-3 години, за цей час медсестра пробувала взяти у того хлопця аналіз крові, але їй було важко знайти вену. Вона коментувала свої дії, говорила, що він або наркоман, або «зек». Десь через тиждень, коли він забирав лікарняний лист, то бачив, що цей хлопець лежав привязаним, намагався встати, говорити. Медсестра притримувала його. Він говорив незрозуміло, вимовив, що хоче в туалет, він був дуже худий, можна сказати, навіть висушений. Під час перебування у лікарні свідок за власні кошти купував медичні препарати, йому писали список того, що потрібно купити, а його мати їхала і купувала. Вважає, що матір все б зробила для свого сина;

- показами свідка ОСОБА_49, який суду пояснив, що сім років тому він потрапив до Фастівської ЦРЛ у відділення травматології з переломом ключиці. Йому зробили рентген і поклали в палату. Вранці наступного дня йому зробили операцію. Після того, як він відійшов від наркозу, почав дивитися, хто і де в палаті лежав. Як і коли привезли хлопця, який був з ним в палаті, не памятає. Цей хлопець лежав біля вікна, був побитий, не говорив. Видно було, що він побитий, казали, що з вокзалу привезли, його намагалися питати, але він не казав, чи не міг сказати. Був худий, небритий, роздягнений, ні з ким не спілкувався, у нього була побита голова, спина. Він був привязаний до ліжка, бо постійно крутився і падав. Останній день він був відвязаний. Чи ставили йому катетер він не памятає. Через капельницю йому давали глюкозу, бо він не їв, а щоб таблетки давали чи уколи, він не бачив. Коли брали кров на аналіз, то не могли знайти вену. Під час перебування свідка у лікарні він сам платив за ліки, які йому призначали лікарі.

- показами свідка ОСОБА_50 лікаря-нейрохірурга Київської обласної лікарні, який підтвердив свої покази, які давав під час розгляду кримінальної справи по першій інстанції (том VII а.с. 186), що у серпні 2003 році він був викликаний до Фастівської ЦРЛ, як нейрохірург для консультації. Ним був оглянутий хворий, пізніше він дізнався, що це був ОСОБА_7, у якого були ознаки закритої черепно-мозкової травми, тому він порекомендував проведення томографії мозку в умовах обласної лікарні, оскільки у Фастівській ЦРЛ відповідне обладнання було відсутнє. На момент, коли він оглядав хворого, його стан дозволяв транспортування. Від встановлення точного діагнозу залежала ефективність лікування. Чи можна було врятувати хворого, у випадку виконання його рекомендацій та проведення томографії мозку він сказати не може. Крім того, суду показав, що хворий, якого він оглядав, був лежачий, він з ним спілкувався, хворий походження травми не називав, а можливе і не знав, при такому діагнозі він міг і не памятати, що відбувається. Свідок не вважає, що є якась різниця між тим, чи є у хворого родичі чи ні, від цього лікування не залежить, медицина безплатна, і потерпіла ОСОБА_2 не зобовязана надавати кошти, щоб прискорити одужання хворого, лікування проводиться і без наявності родичів, на лікування поступають безліч хворих без визначеного місця проживання. Він встановив попередній діагноз, а необхідно було встановити точний діагноз, а тоді лікувати. З медичної документації йому надавали історію хвороби, оскільки були ушкодження, він першим встановив черепно-мозкову травму. Думає, що у ОСОБА_7 були шанси вижити, ним повинен був займатися невропатолог і він повинен був бути в реанімації;

- показами свідка ОСОБА_19, яка пояснила суду, що про зникнення ОСОБА_7 вона дізналася від його товариша, оскільки вони з ОСОБА_24 перед тим посварилися і вона його вже кілька днів не бачила. Його все місто шукало. 20.08.2003 року вони з ОСОБА_51 посварилися, бо всі на нервах були, а опорний пункт міліції знаходиться біля її дому. Вона написала на неї заяву. ЇЇ викликали для надання пояснень і звичайно ж розмова зайшла про зникнення ОСОБА_24. У неї з ОСОБА_25 приятельські відносини. Вона попросила у нього телефони різних служб, але він запевнив її, що орієнтування всюди вже надіслані. З приводу розшуку ОСОБА_25 з нею більше не звязувалися. ОСОБА_4 до неї не приходив. Вона не відмовлялась дати покази щодо зникнення ОСОБА_7, але до неї з даного приводу ніхто не приходив. ОСОБА_4 вона мельком бачила на вулиці. Вона у всіх намагалася зясувати будь-яку інформацію з приводу розшуку ОСОБА_7 Коли пізніше вже вона прийшла до приятельки ОСОБА_2 Веліканової, то вона їй сказала, що його знайшли мертвим. ОСОБА_51 була турботливою матірю і забезпечила б його належне лікування;

- оголошеними відповідно до ст. 306 КПК України показами свідка ОСОБА_39 на досудовому слідстві, оскільки свідок не зявився до суду з поважних причин, що що в серпні 2003 року до чергової частини зателефонували з ОСОБА_38 ЦРЛ і повідомили, що там перебуває чоловік, який порушує порядок. Для зясування цих обставин він направив до лікарні дільничих ОСОБА_36 та ОСОБА_52, які по прибуттю з лікарні розповіли, що в лікарні перебуває хворий ОСОБА_7, який оголює статеві органи перед відвідувачами та персоналом. Цей чоловік з м.Вишневого. Він зателефонував до ОСОБА_16 міськвідділу міліції, говорив з начальником, прізвища якого він не памятає, і повідомив, що в лікарні перебуває мешканець м. Вишневе ОСОБА_7 Подальша доля зазначеної особи йому не відома (том ІІ а.с. 184, 186-196);

- оголошеними відповідно до ст. 306 КПК України показами свідка ОСОБА_53, яка на досудовому слідстві пояснила, що вона є сестрою потерпілої ОСОБА_2. 15.08.2003 року їй стало відомо, що пропав її племінник ОСОБА_7. 16.08.2003 року, 17.08.2003 року, 18.08.2003 року вони разом з потерпілою шукали ОСОБА_7 в м. Вишневе, потім 19.08.2003 року ОСОБА_2 подала заяву про розшук сина до міліції. 20.08.2003 року вони вранці разом пішли до співмешканки ОСОБА_7 ОСОБА_19, але вона сказала, що нічого не знає. До 25.08.2009 року вони шукали ОСОБА_7 самостійно, ходили до його друзів у м. Вишневе, їздили до його друзів у м. Васильків, телефонували в лікарні, морги, але його ніде не було. 25.08.2003 року ОСОБА_2 дізналась, що ОСОБА_7 знаходиться в лікарні в м. Васильків. 26.08.2003 року вони поїхали до ОСОБА_38 лікарні, але його вже там не було. До 01.09.2003 року ОСОБА_2 шукала свого сина сама, наймала машину, їздила у м. Васильків, ходила в міліцію, дізнатись, чи є якісь повідомлення. 01.09.2003 року знову їздили до ОСОБА_38 лікарні, разом з завідуючою дивились історію хвороби ОСОБА_7, там було зазначено, що 23.08.2003 року його виписали здоровим. До 09.09.2003 року шукали ОСОБА_7 самостійно, їздили по моргах в м. Києві, а 09.09.2003 року їм зателефонували і повідомили, що ОСОБА_7 знаходиться в морзі в м. Фастів. Вони замовили машину, пізно ввечері приїхали до м. Фастів, там в міліції за фотокарткою впізнали ОСОБА_7, і їм повідомили, що ще об 11 годині його захоронили як невідомого. 10.09.2003 року вони найняли машину, поїхали в м. Фастів, щоб оформити всі необхідні документи для ексгумації тіла. 11.09.2003 року вони знову найняли машину, поїхали до м. Фастів, домовилися в вантажниками, щоб відкопали тіло ОСОБА_54, у якого був розбитий ніс, голова вся у була у синцях. Потім ще потерпіла заплатила в морзі 160 гривень, щоб тіло сина помили. 12.09.2003 року вони забрали тіло ОСОБА_54 та похоронили в м. Вишневе. Доповнила, що 01.09.2003 року потерпіла їздила на прийом до МВС України з заявою про розшук, ні 21.08, ні 22.08 до потерпілої ніхто не приходив та не сповіщав про те, що її сина розшукано, заяву до міліції потерпіла писала двічі 19.08.2003 року та 28.08.2003 року, їй ніхто не повідомляв про прийняті заходи щодо розшуку сина, потерпіла сама ходила до міліції і питала про прийняті міри. У Фастівській ЦРЛ дізнались, що під час перебування ОСОБА_7 в лікарні його оглядав нейрохірург з Київської обласної лікарні ОСОБА_50, який встановив діагноз черепно-мозкова травма, забій головного мозку та рекомендував транспортувати хворого до Київської обласної лікарні для проведення томографії мозку. Вважає, що при своєчасному розшуку працівниками міліції, ОСОБА_2 могла не допустити гибелі свого сина, оскільки у неї багато знайомих лікарів, які б надали ОСОБА_7 належну медичну допомогу (том VII а. с. 177);

- відмовним матеріалом № 2403 по заяві ОСОБА_2 щодо зникнення її сина ОСОБА_7 в якому наявні: заява ОСОБА_2, пояснення дільничного інспектора Ляшенка М.М. від 19.08.2003 року, довідки старшого оперуповноваженого чергового МВМ ОСОБА_26, та довідка ОСОБА_38 ЦРЛ № 837 від 28.08.2003 року про перебування в лікарні ОСОБА_7 з 18.03. по 23.08.2003 року з діагнозом «отруєння невідомою отрутою», рапорт ОСОБА_4 на імя начальника ОСОБА_16 МВМ ОСОБА_8 від 28.08.2009 року про прийняті ним міри з приводу розшуку ОСОБА_7, де він зазначив, що ним була опитана медична сестра ОСОБА_38 ЦРЛ ОСОБА_13, яка повідомила, що ОСОБА_7 перебував у них на лікуванні, впізнала ОСОБА_7 по фотографії, яку ОСОБА_4 їй показав, також ОСОБА_13 повідомила його, що ОСОБА_7 поступив з діагнозом «отруєння невідомою отрутою», що він їй розповідав, що він наркоман і вона бачила у нього поколоті судини. ОСОБА_7 був виписаний з відділення 23.08.2003 року, був здоровий, при здоровому глузді. Під час перебування у лікарні ОСОБА_7 не говорив, що він став жертвою чиїхось злочинних посягань чи протиправних дій. До інфекційного відділення ОСОБА_7 привезла бригада швидкої медичної допомоги з вулиці Авіаторів, 3 в м. Васильків; рапорт ОСОБА_4 на імя в. о. начальника ОСОБА_5 ГУ МВС України в Київській області ОСОБА_15 від 05.09.2003 року, в якому він зазначив, що у нього на виконанні знаходяться матеріали перевірки по заяві ОСОБА_2, раніше з аналогічною заявою 19.08.2003 року зверталася ОСОБА_2, по даному факту було відмовлено в порушенні кримінальної справи. В рапорті ОСОБА_4 просив дозволу на приєднання матеріалів перевірки від 28.08.2003 року до відмовного матеріалу № 2403 від 28.03.2003 року; заява ОСОБА_2 від 28.08.2003 року, в якій міститься скарга на бездіяльність працівників міліції, які не вчиняли ніяких дій по розшуку ОСОБА_7, та прохання продовжити розшук ОСОБА_7 Будь-які інші пояснення та документи в матеріалах відсутні (том І а. с. 86-100);

- постановою про проведення виїмки журналу КОЗП за вересень 2003 року книги обліку вхідних телеграм і телефонограм за вересень 2003 року і книги обліку вихідних телефонограм за вересень-серпень 2003 року (том І а. с. 109);

- протоколом огляду журналу № 9 вихідних документів ОСОБА_5 ГУ МВС України в Київській області, в якому на аркуші № 107 під порядковим номером 12326 за 04.09.2003 року наявні наступні записи «ОСОБА_2; м. Вишневе; Повідомлення;; КОЗП 4314; ОСОБА_4; в/м ; 2403»; на аркуші № 117 під порядковим номером 12394 за 5 вересня 2003 року в наявності наступні записи «ОСОБА_2; м. Вишневе; КОЗП 4314; ОСОБА_4; в/м; 2403»; на аркуші №129 під порядковим номером 12467 в наявності записи «Матеріали на розшук ОСОБА_7; 1; в/м; 2403; ОСОБА_27», в графі «Підпис виконавця в одержанні копії документів і дата» - нерозбірливий підпис, виконаний кульковою ручкою чорного кольору (том І а. с. 123);

- протоколом очної ставки між ОСОБА_4 та ОСОБА_21 в ході якої останні підтвердили свої покази які давали раніше, і ОСОБА_21 пояснив, що про місцеперебування ОСОБА_7 він дізнався 23 чи 24 08. 2003 року в кабінеті ОСОБА_4 від ОСОБА_8 (том І а. с. 75-77);

- картою виїзду швидкої медичної допомоги ОСОБА_38 станції швидкої і невідкладної допомоги від 18.08.2003 року на вул. Авіаторів, 3 з якої вбачається, що о 13 год. 30 хв. поступив виклик (особа лежить на вулиці), о 14 год. 32 хв. здійснено виїзд на виклик, о 14 год. 40 хв. прибуття на виклик, о 15 год. 30 хв. повернення на станцію (том ІІ а. с. 125);

- протоколом огляду журналу ЛКК поліклінічного відділення ОСОБА_38 ЦРЛ. На зворотній стороні аркуша № 49 та аркуші № 50 під порядковим номером 837 за 28.03.2003 року в наявності наступні записи: «ОСОБА_12. Іванович, 1972; смт Вишневе; н/р; Отруєння невідомим ядом; Знаходився на стац. Лікуванні з 18.08.03 по 23.08.03; Згідно запиту Києво-Святошин. РВ ГУ України від 28.08.03». Записи виконані від руки кульковою ручкою (том ІІ а.с. 180);

- журналом довідок ЛКК з 07.04.2003 року по 28.07.2004 року (том ІІ а. с. 181-183);

- картою виклику швидкої медичної допомоги № 43 від 25.08.2003 року Фастівської станції швидкої і невідкладної допомоги на Привокзальну площу, з якої вбачається, що о 13 год 30 хвилин поступив виклик (особа лежить на вулиці), о 1 год. 45 хв. здійснено виїзд на виклик, о 2 год. 34 хв. прибуття на виклик, о 3 год. 04 хв. повернення на станцію (том ІІ а. с. 213);

- талоном до супровідного листа № 1781 (том ІІ а. с. 214);

- протоколом впізнання трупу невідомого чоловіка від 09.09.2003 року, відповідно до якого потерпіла впізнала свого сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_7 (том ІІ а.с.36-37);

- протоколом огляду речових доказів від 12.06.2007 року відмовного матеріалу № 2403 за заявою ОСОБА_2 від 19.08.2003 року (том ІІ а. с. 240-242);

-витягами з наказів № 121 о/с від 05.07.2002 року про призначення ОСОБА_4 на посаду оперуповноваженого відділення карного розшуку ОСОБА_5 ГУ МВС України у Київській області та № 210 о/с від 01.12.2004 року про звільнення ОСОБА_4 з кадрів МВС України, які підтверджують, що станом на момент вчинення злочинів ОСОБА_4 перебував на посаді оперуповноваженого відділення карного розшуку (том ІІІ а. с. 147, 148);

-функціональними обовязками оперуповноваженого відділення карного розшуку лейтенанта міліції ОСОБА_4, затвердженими начальником ОСОБА_5 ГУ МВС України у Київській області ОСОБА_55 03.01.2003 року про те, що у своїй роботі ОСОБА_4 повинен проводити свою щоденну роботу згідно з вимогами нормативних актів та наказів МВС, в тому числі і розшук зниклих (том ІІІ а.с.175-176, 188-189);

-протоколом очної ставки між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, в яких ОСОБА_4 наполягав на тому, що інформацію про перебування ОСОБА_7 він отримав 21 або 22 серпня 2003 року, ходив додому до ОСОБА_2, але її не було вдома, залишав повістку в дверях з надписом, що є інформація про її сина. В свою чергу ОСОБА_2 під час очної ставки наполягає на тому, що коли вона 25.08.2003 року зателефонувала на робочий телефон ОСОБА_4 він сказав їй, що є інформація про її сина, який знаходиться у ОСОБА_38 ЦРЛ, що цю інформацію він отримав лише 24.08.2003 року ввечері, ніяких повісток від ОСОБА_4 не отримувала (а. с. 179-182 т.3);

-наказом № 213 про надання чергових відпусток за 2003 рік, згідно якого ОСОБА_56 було надано чергові відпустку з 15.07. по 13.08.2003 року (том ІІІ а.с. 194-196);

-наказом № 301 про надання чергових відпусток за 2003 рік, згідно якого ОСОБА_25 було надано відпустку з 29.08. по 29.09.2003 року (том ІІІ а.с. 197-199);

-висновком експерта № 35 від 17.01.2003 року, відповідно до якого обєктивно встановити причину смерті ОСОБА_7 не є можливим, можна лише припустити два варіанти настання смерті: перший якщо обсяг черепно-лицевої травми був у межах встановлених змін з боку головного мозку, то тоді можна вважати, що ця травма лише у сукупності із наявністю у ОСОБА_7 хворобливих змін (фібро пластичний хронічний лепто менінгіт, хронічна токсикоз-гіпоксична енцефалопатія) призвела до смерті; другий якщо обсяг ушкоджень головного мозку і оболонок був більшим, то тоді можна вважати, що сама черепно-лицева травма призвела до настання смерті, а захворювання, які були у ОСОБА_7 раніше, лише сприяли цьому (том VII а. с. 1-45);

- висновком експерта № 364 за матеріалами кримінальної справи № 49-2775 за фактом смерті ОСОБА_7, відповідно до підсумків якого до настання смерті ОСОБА_7 призвели ушкодження головного мозку та його оболонок внаслідок нанесених ударів в ділянку голови гумовим кийком або іншими тупими предметами (руками, ногами), що супроводжувались виникненням у потерпілого ОСОБА_7 крововиливів в мякі тканини голови, трьох крововиливів під надкісницею кісток черепа, трьох наскрізних ран, переломи кісток носа (том VIII а. с. 69-72).

Суд визнає, що потерпіла, свідки, частково підсудний давали правдиві покази, які підтверджуються іншими доказами, дослідженими в ході судового слідства.

Оцінюючи покази підсудного про те, що він не допустив порушень закону під час перевірки заяв ОСОБА_2 про зникнення її сина ОСОБА_7 суд вважає неправдивими, направленими на ухилення від кримінальної відповідальності за вчинені злочини. Дані покази підсудного є його лінією захисту та спростовуються показами потерпілої та свідків, а також іншими дослідженими під час судового доказами в їх сукупності.

Тому, оцінюючі оцінюючи зібрані по справі та досліджені в процесі судового слідства докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що вина підсудного ОСОБА_4 у предявленому йому обвинуваченні за ч. 3 ст. 364 КК України, а саме у зловживанні службовим становищем, тобто умисному, з корисливих мотивів чи в інших особистих інтересах третіх осіб, використанні службовою особою службового становища всупереч інтересам служби, що спричинило тяжкі наслідки охоронюваним законам правам, свободам та інтересам окремих громадян або державним чи громадським інтересам, або інтересам юридичних осіб, вчинене працівником правоохоронного органу, а також за ч. 2 ст. 366 КК України, а саме у службовому підробленні, тобто внесенні службовою особою до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей, інше підроблення документів, а також складання і видача завідомо неправдивих документів, що спричинило тяжкі наслідки не доведена, оскільки відсутній причинний звязок між діянням, в якому обвинувачено ОСОБА_4 та наслідками, що настали смертю потерпілого ОСОБА_7, що є обовязковою ознакою складів інкримінованих підсудному злочинів, оскільки відповідно до висновку експерта № 364 до настання смерті ОСОБА_7 призвели ушкодження головного мозку та його оболонок внаслідок нанесених ударів в ділянку голови гумовим кийком або іншими тупими предметами (руками, ногами), що супроводжувались виникненням у потерпілого ОСОБА_7 крововиливів в мякі тканини голови, трьох крововиливів під надкісницею кісток черепа, трьох наскрізних ран, переломи кісток носа.

Дії підсудного ОСОБА_4 суд кваліфікує за ч. 1 ст. 367 КК України як службова недбалість, тобто неналежне виконання службовою особою своїх службових обовязків через несумлінне ставлення до них, що заподіяло істотну шкоду охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян та державним інтересам, та за ч. 1 ст. 366 КК України, як службове підроблення, тобто внесення службовою особою до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей, а також складення і видача завідомо неправдивих документів.

Призначаючи покарання підсудному, суд бере до уваги ступінь тяжкості вчинених злочинів та особу підсудного.

При призначенні покарання, суд враховує, що вчинені злочини відносяться до злочинів невеликої тяжкості, підсудний за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, на обліку у лікаря-нарколога та у лікаря-психіатра не перебуває, раніше не судимий, має на утриманні двох малолітніх дітей, обставин, які помякшують чи обтяжують покарання, судом не встановлено, та призначає покарання у вигляді обмеження волі у межах санкції ч. 1 ст. 367 КК України та ч. 1 ст. 366 КК України з застосування додаткової міри покарання у вигляді позбавлення права займати посади, повязані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій.

Вирішуючи питання про заявлений потерпілою цивільний позов, суд вважає, що він підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними діями особистим немайновим правам фізичної особи, а також шкода, завдану майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична особа відшкодовує шкоду, завдану її працівником під час виконання своїх трудових (службових) обовязків.

Судом встановлено, що потерпіла у звязку з неправомірними діями підсудного понесла витрати повязані з самостійним розшуком її сина у розмірі 1000 грн., що підтверджується її показами та показами свідків, тому суд вважає за необхідне стягнути з підсудного на користь потерпілої вказану суму.

Крім того, з урахуванням обставин справи, підлягають частковому задоволенню вимоги про стягнення на користь потерпілої моральної шкоди, спричинення якої знайшло своє підтвердження в ході судового розгляду: з підсудного в сумі 5000 грн., з Головного управління МВС України в Київській області - в сумі 20000 грн.

Судових витрат у справі немає.

Долю речових доказів суд вирішує відповідно до ст. 81 КПК України.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 323-324, 328 КПК України, суд, -

засудив:

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 367 КК України та ч. 1 ст. 366 КК України та призначити йому покарання:

-за ч. 1 ст. 367 КК України у вигляді обмеження волі строком на 2 (два) роки з позбавленням права займати посади, повязані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій строком на 2 (два) роки;

-за ч. 1 ст. 366 КК України у вигляді обмеження волі строком на 1 (один) рік з позбавленням права займати посади, повязані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій строком на 1 (один) рік.

На підставі ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначити ОСОБА_4 остаточне покарання у вигляді 2 (двох) років обмеження волі з позбавленням права обіймати посади, повязані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій строком на 2 (два) роки.

На підставі п. 5 ст. 74 КК України звільнити ОСОБА_4 від призначеного покарання за ч. 1 ст. 367 КК України, ч. 1 ст. 366 КК України у звязку з закінченням строків давності.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 1000 грн. матеріальної шкоди та 5000 грн. моральної шкоди. Стягнути з Головного управління МВС України в Київській області (розрахунковий рахунок 0076 в ГУДКУ в Київській області, МФО 821018, ) на користь ОСОБА_2 20000 грн. завданої моральної шкоди.

Речовий доказ відмовний матеріал № 2403 за заявою ОСОБА_2 від 19.08.2003 року, який знаходиться при матеріалах справи, залишити у матеріалах кримінальної справи.

Запобіжний захід, обраний відносно ОСОБА_4 у вигляді підписки про невиїзд, до вступу вироку в законну силу залишити залишити без змін.

Вирок може бути оскаржений до Апеляційного суду Київської області через Києво-Святошинський районний суд Київської області на протязі 15 діб з часу його проголошення, а засудженим в той же строк, з часу отримання ним копії вироку.

Суддя Омельченко М.М.