У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого

Пивовара В.Ф.,

суддів

Гошовської Т.В., Мороза М.А.

за участю прокурора

Сушко Т.М.

розглянула в судовому засіданні в м. Києві 31 травня 2007 року кримінальну справу
за касаційним поданням прокурора, який брав участь у розгляді справи
апеляційним судом по першій інстанції, касаційними скаргами засуджених ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_3, захисника ОСОБА_4. в інтересах засудженого ОСОБА_2 на вирок
апеляційного суду Донецької області від 21 грудня 2006 року.

Цим вироком

ОСОБА_2,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

уродженця м. Красний Лиман Донецької області,

громадянина України,

не судимого,

засуджено за пунктами “е”, “і” ст. 93 КК України 1960 року на 12 років
позбавлення волі; за ч. 2 ст. 17, пунктами “г”, “е”, “і” ст. 93 КК України 1960
року на 14 років позбавлення волі; за ч. 1 ст. 122 КК України 2001 року на 3
роки позбавлення волі, а на підставі ст. 49 КК України 2001року звільнено від
відбування покарання.

На підставі ст. 42 КК України 1960 року за сукупністю злочинів остаточне
покарання йому визначене - 14 років позбавлення волі.

ОСОБА_3,

ІНФОРМАЦІЯ_2,

уродженця м. Торез Донецької області,

громадянина України,

раніше не судимого,

засуджено за пунктами “е”, “і” ст. 93 КК України 1960 року на 12 років
позбавлення волі; за ч. 2 ст. 17, пунктами “г”, “е”, “і” ст. 93 КК України 1960
року на 14 років позбавлення волі; за ч. 2 ст. 106 КК України 1960 року до
штрафу у розмірі 1 500 грн. і на підставі ст. 49 КК України 2001року звільнено
від виконання покарання; за ч. 1 ст. 122 КК України 2001 року на 3 роки
позбавлення волі і на підставі ст. 49 КК України 2001року звільнено від
відбування покарання.

На підставі ст. 42 КК України 1960 року за сукупністю злочинів остаточне
покарання йому визначене - 14 років позбавлення волі.

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_3,

уродженця м. Красний Лиман Донецької області,

громадянина України,

судимого 21 лютого 1996 року за ст. 17, ч. 3 ст. 81, ч.
2 ст. 140, статтями 100, 42, 43,
14 КК України 1960 року на 5 років 5 місяців позбавлення волі з конфіскацією
всього належного йому майна, звільненого 31 серпня 1999 року умовно-достроково
на 1 рік 8 місяців 13 днів,

засуджено за пунктами “е”, “і” ст. 93 КК України 1960 року на 12 років
позбавлення волі; за ч. 2 ст. 17, пунктами “г”, “е”, “і” ст. 93 КК України 1960
року на 14 років позбавлення волі; за ч. 1 ст. 122 КК України 2001 року на 3
роки позбавлення волі, а на підставі ст. 49 КК України 2001року звільнено від
відбування покарання.

На підставі ст. 42 КК України 1960 року за сукупністю злочинів йому
визначене покарання у виді 14 років позбавлення волі.

На підставі ст. 43 КК України 1960 року за сукупністю вироків остаточне
покарання йому визначене - 14 років 6 місяців позбавлення волі.

ОСОБА_5,

ІНФОРМАЦІЯ_4,

уродженця ІНФОРМАЦІЯ_5, громадянина України,

судимого 09 лютого 1994 року за ч. 3 ст. 81, ч. 1 ст.
222, ст. 42 КК України 1960 року на
3 роки 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією ½
частини майна, звільненого 12 липня 1996 оку
умовно-достроково на 1 рік 27 днів,

засуджено за ч. 1 ст. 122 КК України 2001 року на 3 роки
позбавлення волі і на підставі ст. 49 КК України (2001 року) звільнено від
відбування покарання.

Постановлено стягнути з ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_1 солідарно:

- на користь
потерпілої ОСОБА_6. на відшкодування матеріальної шкоди - 3 538 грн. 85 коп.,
та моральної шкоди - 200 000 грн.;

- на користь потерпілого ОСОБА_7. на
відшкодування матеріальної шкоди - 851 грн. 41 коп. та моральної шкоди - 10 000
грн.;

- на користь потерпілого ОСОБА_8. на
відшкодування матеріальної шкоди - 788 грн. 56 коп. та моральної шкоди - 7 000
грн.

У цивільному позові до засудженого ОСОБА_5 потерпілим відмовлено.

Постановлено стягнути з ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_1 солідарно:

- на користь
потерпілої ОСОБА_6. на відшкодування матеріальної шкоди - 3 538 грн. 85 коп.,
та моральної шкоди - 200 000 грн.;

- на користь потерпілого ОСОБА_7. на
відшкодування матеріальної шкоди - 851 грн. 41 коп. та моральної шкоди - 10 000
грн.;

- на користь потерпілого ОСОБА_8. на
відшкодування матеріальної шкоди - 788 грн. 56 коп. та моральної шкоди - 7 000
грн.

У цивільному позові до засудженого ОСОБА_5 потерпілим відмовлено.

Постановлено стягнути з ОСОБА_3 на користь потерпілого ОСОБА_9 на
відшкодування моральної шкоди 6 000 грн.

У цивільному позові до ОСОБА_5, ОСОБА_2 ОСОБА_1 потерпілому відмовлено.

Вирішено питання щодо речових доказів.

Як визнав суд,ОСОБА_2, ОСОБА_3., ОСОБА_1. та ОСОБА_5. вчинили злочини за таких обставин.

22 квітня 2001 року, приблизно о
20-ій годині, на пероні станції ІНФОРМАЦІЯ_6, особа, кримінальна справа щодо
якої виділена в окреме провадження у зв'язку з її розшуком, зустріла раніше
незнайомих жителів м. Горлівки Донецької області - потерпілих
ОСОБА_10.,ОСОБА_7. і ОСОБА_8., які перебували у стані алкогольного сп'яніння. У
ході сварки, яка виникла між ними, ОСОБА_8. побив особу, кримінальна справа
щодо якої виділена в окреме провадження у зв'язку з її розшуком, спричинивши
йому легкі тілесні ушкодження.

Відразу ж після конфлікту особа, кримінальна справа щодо якої виділена в
окреме провадження у зв'язку з її розшуком, прийшла до магазину “ІНФОРМАЦІЯ_7”,
розташованого біля станції ІНФОРМАЦІЯ_6, де повідомила своєму тестю -
засудженому ОСОБА_2 про те, що його на території станції побили і образили троє
невідомих.

Після чого ОСОБА_2 домовився із своїми знайомими - ОСОБА_3., ОСОБА_1. і
ОСОБА_5., які перебували біля зазначеного магазину, помститися за побиття і
образу свого зятя - особи, кримінальна справа щодо якої виділена в окреме
провадження у зв'язку з її розшуком.

ОСОБА_2, ОСОБА_3., ОСОБА_1., ОСОБА_5. та особа, кримінальна справа щодо якої виділена в
окреме провадження у зв'язку з її розшуком, приблизно о 20 год. 15 хв.,
перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння, прийшли на станцію ІНФОРМАЦІЯ_6, де
із почуття помсти, за попередньою змовою між собою, почали завдавати ударів
(ОСОБА_3. - дерев'яною палицею, а інші - руками і ногами) потерпілим ОСОБА_10., ОСОБА_7. і ОСОБА_8 у різні частини
тіла, у тому числі по голові й обличчю. При цьому ОСОБА_5. завдав лише декілька
ударів потерпілому ОСОБА_8

Потерпілому ОСОБА_8 вдалося вирватися від нападників і втекти.

Після побиття потерпілихОСОБА_2 ОСОБА_3., ОСОБА_1., ОСОБА_5. та особа,
кримінальна справа щодо якої виділена в окреме провадження у зв'язку з її
розшуком, повели ОСОБА_10. і
ОСОБА_7. до магазину
“ІНФОРМАЦІЯ_7”, який належав ОСОБА_2., при цьому ОСОБА_1. пристебнув потерпілих
наручниками один до одного за кисті рук.

Біля зазначеного магазину, починаючи з 20 год. 30 хв. 22 квітня 2001 року
до 1 год. 23 квітня 2001 року,ОСОБА_2, ОСОБА_3., ОСОБА_1. та особа, кримінальна
справа щодо якої виділена в окреме провадження у зв'язку із її розшуком,
поваливши потерпілих ОСОБА_10. і ОСОБА_7., скованих між собою наручниками, на
землю, із почуття помсти, за попередньою змовою групою осіб, з метою вчинення
умисного вбивства двох осіб, із особливою жорстокістю били їх по черзі та спільно палицями, руками і
ногами, завдаючи удари по голові, обличчю та іншим частинам тіла, у тому числі
і у життєво-важливі органи.

Приблизно о 23 год. 22 квітня 2001 року до магазину
“ІНФОРМАЦІЯ_7” підійшов потерпілий
ОСОБА_8. з ОСОБА_9. із метою дізнатися про долю своїх товаришів.ОСОБА_2,
ОСОБА_3., ОСОБА_1., ОСОБА_5. та особа, кримінальна справа щодо якої виділена в
окреме провадження у зв'язку із її розшуком, поваливши потерпілого ОСОБА_8. на
землю, із метою спричинення тілесних ушкоджень почали бити останнього у різні
частини тіла, при цьому ОСОБА_3. декілька разів кидав на потерпілого ОСОБА_8.
зверху дерев'яну колоду. Спільними діями засуджених ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_1.,
ОСОБА_5 та особи, кримінальна справа щодо якої виділена в окреме провадження у
зв'язку з її розшуком, потерпілому ОСОБА_8 були спричинені середньої тяжкості
тілесні ушкодження.

Після цього ОСОБА_3. на ґрунті особистих неприязних
стосунків завдав ОСОБА_9, який прийшов із ОСОБА_8., декілька ударів дерев'яною
палицею у різні частини тіла, спричинивши останньому легкі тілесні ушкодження.

Під час вчинення зазначених дій засуджені, а також особа,
кримінальна справа щодо якої виділена в окреме провадження у зв'язку з її
розшуком відходили від потерпілих та вживали спиртне. Скориставшись цим,
потерпілий ОСОБА_8. із місця події втік.

Приблизно о першій годині 23 квітня 2001 року,
продовжуючи свої злочинні дії, направлені на умисне вбивство двох осіб, за
попередньою змовою групою осіб, з особливою жорстокістю, із почуття
помсти,ОСОБА_2 і ОСОБА_1. за згодою ОСОБА_3 на автомобілі “Фольксваген” д/н
НОМЕР_1, який належав ОСОБА_2., вивезли скованих між собою наручниками
ОСОБА_10. і ОСОБА_7. у лісовий масив, розташований біля ІНФОРМАЦІЯ_8, де
роздягли їх та залишили лежати на землі.

Унаслідок отриманих тілесних ушкоджень потерпілий
ОСОБА_10 помер на місці події, а потерпілий ОСОБА_7. 23 квітня 2001 року у
важкому стані був доставлений до лікарні, де йому вчасно була надана медична
допомога, тобто смерть потерпілогоОСОБА_7. не настала з причин, що не залежали
від волі засуджених.

Смерть ОСОБА_10. від відкритої сукупної тупої травми тіла
з крововиливом під оболонки головного мозку та переломами кісток скелету,
ускладненою набряком головного мозку й легенів, недокрів'ям внутрішніх органів.

У касаційному поданні прокурор, який брав участь у розгляді справи апеляційного суду по першій
інстанції, вказуючи на істотне порушення кримінально-процесуального закону,
неправильне застосування кримінального закону, просить вирок суду скасувати, а
справу направити на новий судовий розгляд. При цьому посилається на те, що в
резолютивній частині вироку залишився невирішеним цивільний позов потерпілого
ОСОБА_8. до засудженого ОСОБА_5. Крім того, судом не враховано як обтяжуючу
обставину те, що злочин, передбачений ч. 1 ст. 122 КК України вчинений за
попередньою змовою групою осіб. Також судом неправильно вирішено питання щодо
речового доказу - автомобіля “Фольксваген” д/н НОМЕР_2, що належить ОСОБА_2.,
який суд, на думку прокурора, повинен був конфіскувати як знаряддя злочину.

У касаційних
скаргах та доповненнях до них:

- засуджений ОСОБА_1., посилаючись на невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи та істотне порушення кримінально-процесуального
закону, просить вирок апеляційного суду змінити, перекваліфікувавши його дії з
пунктів “е”, “і” ст. 93 КК України 1960 року на ч. 3 ст. 101 КК України 1960
року; із ч. 2 ст. 17, пунктів “г”, “е”, “і” ст. 93 КК України 1960 року на ч. 1
ст. 122 КК України 2001 року.

- засуджений ОСОБА_3., посилаючись на однобічність і неповноту судового
слідства, що призвело до неправильного застосування кримінального закону та
наявність істотних порушень кримінально-процесуального закону, просить вирок
апеляційного суду скасувати й постановити новий.

- засуджений ОСОБА_2 та його
захисник ОСОБА_4., вказуючи на однобічність і неповноту досудового та судового
слідства, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, істотне
порушення кримінально-процесуального закону, зокрема порушення права ОСОБА_2 на
досудовому слідстві на захист, стверджуючи, що вина ОСОБА_2 у вчиненні
злочинів, за які його засуджено, не доведена, у зв'язку із чим просять вирок
апеляційного суду скасувати, а кримінальну справу щодо ОСОБА_2 закрити.

Крім того, у доповненнях до касаційної скарги ОСОБА_2 посилається на те, що
вирок щодо нього та інших засуджених ґрунтується на доказах, які здобуті з
порушенням кримінально-процесуального закону, а тому не можуть бути взяті до
уваги.

Заслухавши доповідача, пояснення прокурора, який підтримав касаційне
подання та заперечував проти задоволення касаційних скарг засуджених і
захисника, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи, викладені у
касаційних скаргах та касаційному поданні, колегія суддів вважає, що вони
задоволенню не підлягають із наступних підстав.

Висновок суду про винність ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_1 у вчиненні злочинних дій за
обставин, зазначених у вироку, відповідає фактичним обставинам справи,
підтверджений дослідженими у судовому засіданні доказами, аналіз яких суд дав у
вироку, і цей висновок є обґрунтованим.

Визнаючи ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_1 винними у вчиненні за попередньою
змовою групою осіб умисного вбивства
ОСОБА_10. з особливою
жорстокістю, а також за попередньою змовою групою осіб замаху на умисне
вбивство ОСОБА_7. з особливою
жорстокістю та замаху на умисне вбивство двох осіб, суд навів у вироку
переконливі судження на обґрунтування цього висновку.

Зокрема, суд поклав в основу вироку частково показання під час досудового
слідства ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_1, в яких вони визнавали, що спільно, як на
станції ІНФОРМАЦІЯ_6, так і біля магазину “ІНФОРМАЦІЯ_7” завдали чисельні удари
руками, ногами, палицею у різні частини тіла потерпілих ОСОБА_10. і ОСОБА_7., у
тому числі, і у життєво-важливі органи. При цьому потерпілі були сковані
наручниками один з одним за кисті рук. Після побиття потерпілих, яке
продовжувалося з 20 год. 30 хв. 22 квітня 2001 року до 1 год. 23 квітня 2001
рокуОСОБА_2 та ОСОБА_1. із відома ОСОБА_3 на автомобілі “Фольксваген” д/н
НОМЕР_1, який належав ОСОБА_2., вивезли скутих між собою наручниками ОСОБА_10. і ОСОБА_7. у лісовий масив, де
роздягли їх та залишили лежати на землі.

Зазначені обставини розвитку подій і безпосередню участь у них ОСОБА_2
підтверджував і ОСОБА_5. під час досудового слідства.

Аналіз цих показань, зазначений і у вироку, свідчить про те, що зазначені
вище особи, будучи допитані в тому числі за участю захисників, кожний по
своєму, із суб'єктивних міркувань свого захисту, відтворювали події того вечора
і вчинені всіма учасниками дії, але при цьому наводили такі деталі основних
обставин вчинених злочинів, які б вони не могли знати, якби не були
безпосередніми виконавцями злочинів.

У подальшому підсудні відмовилися від цих показань і з посиланням на
застосування до них недозволених методів дізнання й слідства, а також інші порушення
кримінально-процесуального закону та заявили, що потерпілих ОСОБА_10. іОСОБА_7.
били тільки ОСОБА_3. і ОСОБА_1., що останні підтвердили в суді і не заперечують
у своїх касаційних скаргах. При цьому ОСОБА_3. і ОСОБА_1. зазначають, що не
мали умислу на вбивство потерпілих та не спричиняли їм таких тілесних
ушкоджень, від яких могла настати смерть, а також не усвідомлювали, що своїми
діями причиняють потерпілим особливі страждання. Потерпілі були в стані
сильного алкогольного сп'яніння, а тому під час переміщення зі станції
ІНФОРМАЦІЯ_6 до магазину “ІНФОРМАЦІЯ_7” неодноразово падали та вдарялися
головою, у тому числі, і об залізничну рейку, тобто самі могли спричинити собі
ті тілесні ушкодження, які є небезпечними для життя чи здоров'я.

Твердженням засуджених про дачу ними
показань на досудовому слідстві під тиском працівників міліції, внаслідок чого
вони обмовляли себе та один одного у вчиненні злочинів, суд дав у вироку
належну оцінку, правильно визнавши ці твердження безпідставними.

Такого висновку суд дійшов після проведення в судовому засіданні ретельної
перевірки зазначених вище доводів шляхом допиту свідків, які брали участь у
затриманні, дізнанні і досудовому слідстві, - оперативних працівників міліції,
слідчого; дослідження актів медичного
огляду затриманих осіб; дослідження і перевірки постанови прокурора про відмову
в порушенні кримінальної справи щодо неправомірних дій працівників міліції;
аналізу в цій частині показань самих засуджених, які є непослідовними і
нелогічними.

Перевіркою матеріалів справи також не виявлено даних стосовно того, що під
час збирання (формування) та процесуального закріплення доказів були чи могли
бути допущені порушення вимог кримінально-процесуального закону, та даних,
котрі б давали підстави вважати недостовірними чи недопустимими зібрані у
справі докази. Немає також підстав вважати, що цю справу могло бути
сфабриковано, як про це йдеться у касаційних скаргах засуджених. Не виявлено й
таких порушень вимог кримінально-процесуального закону, які б перешкодили чи могли
б перешкодити суду повно та всебічно розглянути справу й постановити законний
та обґрунтований вирок.

Таким чином, колегія суддів не може погодитися з твердженнями в касаційних
скаргах, засуджених про те, що, докази по справі отримані з порушенням норм
кримінально-процесуального закону, а тому не можуть визнаватися достовірними.

Про достовірність показань засуджених на досудовому слідстві, покладених в
основу вироку, свідчать такі наведені у вироку докази: послідовні показання
потерпілих ОСОБА_8,ОСОБА_7. та ОСОБА_9, які
стверджували, щоОСОБА_2 разом з іншими засудженими брав безпосередню
участь у побитті ОСОБА_10. іОСОБА_7. та керував діями інших співучасників;
показання свідка ОСОБА_11., яка вказувала на те, що із осіб, які брпли участь у
побитті потерпілих вона впізнала ОСОБА_2 та ОСОБА_5; дані протоколів огляду
місця подій про виявлення і вилучення знарядь злочинів та інших речових
доказів; висновки судово-медичних та інших експертиз, які відповідають
показанням засуджених, покладених в основу вироку, та потерпілих щодо
кількості, характеру і локалізації виявлених у потерпілих тілесних ушкоджень.

Будь-яких даних, які б ставили під сумнів достовірність показань потерпілих
ОСОБА_8,ОСОБА_7., ОСОБА_9 та свідка
ОСОБА_11. і свідчили про те, що вони обмовляють засудженого ОСОБА_2 не встановлено.

Отже, сукупністю цих доказів спростовуються наведені у касаційних скаргах
посилання про непричетність ОСОБА_2 до умисного вбивства ОСОБА_10. та замаху на
умисне вбивство ОСОБА_7.

Твердження засудженого ОСОБА_2 про те, що у нього була травма правої ноги,
у зв'язку з чим він не міг наносити удари ногами, спростував у судовому
засіданні експерт, який підтвердив, що засуджений за обставин, вказаних у
вироку, міг завдавати удари здоровою ногою, а також руками.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_2 та його захисника про те, що ОСОБА_2 під
час подій телефонував в органи міліції, повідомляв про події та просив прийняти
відповідні міри, що свідчить про його непричетність до дій відносно ОСОБА_10. і
ОСОБА_7., є безпідставними та спростовуються послідовними показаннями свідка
ОСОБА_12 - оперативного чергового Краснолиманського відділу міліції, який
підтвердив, що ОСОБА_2 дійсно
телефонував йому приблизно о 1 год. 23 квітня 2001 року, але нічого конкретного
не повідомляв і про допомогу не просив.

Посилання у касаційних скаргах на те, що засуджені не мали наміру вбивати
потерпілих ОСОБА_10. іОСОБА_7. і не бажали їх смерті, а тому їх діям дана
неправильна юридична кваліфікація є безпідставними.

Так, згідно з висновками судово-медичної експертизи при дослідженні трупа
ОСОБА_10. були виявлені наступні тілесні ушкодження: синці і садна обличчя,
крововиливи у білочну оболонку обох очей та слизову верхньої та нижньої губи,
дев'ять забитих ран волосяної частини голови в області лобу зліва та тім'яно-потиличної
області більше справа, перелому виличного відростка лобної кістки зліва,
крововиливи під тверду мозкову оболонку головного мозку у потиличній області,
множинні (33) крововиливи лівого плеча, грудної клітини, поперекової області,
обох ніг, переломи 6, 7, 8, 9, 10 ребер зліва по середньо-паховій лінії та
10-го ребра по задньо-паховій лінії з ушкодженням плеври (прямі), садна обох променезап'ясткових
суглобів. Смерть ОСОБА_10. настала від відкритої сукупної тупої травми тіла з
крововиливом під оболонки головного мозку та переломами кісток скелету,
ускладненою набряком головного мозку й легенів, недокрів'ям внутрішніх органів.

Згідно з висновком судово-медичної експертизи у потерпілого ОСОБА_7. були виявлені такі тілесні
ушкодження: синці та садна обличчя, струс головного мозку, переломи 3, 4, 5
ребер зліва по середньо-паховій лінії, посттравматична пневмонія верхньої
частки легенів.

Смерть потерпілого ОСОБА_7. не настала внаслідок того, що він був випадково
виявлений сторонньою особою і йому була вчасно надана медична допомога, тобто з
причин, що не залежали від волі засуджених.

Крім цього, як убачається з матеріалів справи, засуджені, попередньо
з'єднавши руки потерпілих наручниками і позбавивши останніх можливості
захищатися та чинити опір, завдавали їм протягом тривалого часу руками, взутими ногами та палицею зі значною
силою велику кількість ударів, у тому числі й у життєво важливі органи, після
чого вивезли у ліс та залишили їх там напівроздягнутими та скутими наручниками.
Отже, характер заподіяних тілесних ушкоджень, їх локалізація та механізм
спричинення свідчать про те, що засудженіОСОБА_2, ОСОБА_3. і ОСОБА_1. реально
усвідомлювали суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачали та бажали
настання саме таких тяжких наслідків як смерть потерпілих, тобто це
охоплювалось їх умислом.

За таких обставин колегія суддів не вбачає підстав для перекваліфікації дій
засуджених зі ст. 93 пунктів “е”, “і” КК України 1960 року на ст. 121 ч. 2 КК
України 2001 року та зі ст. ст. 17 ч. 2, 93 пунктів “г”, “е”, “і” КК України
1960 року на ст. 122 ч. 1 КК України 2001 року, як про це ставиться питання у
касаційних скаргах.

Доводи касаційних скарг про те, що з
кваліфікації засуджених за п. “е” ст. 93 КК України 1960 року слід виключити
кваліфікуючу ознаку - “вчинене з особливою жорстокістю”, є безпідставними. З
наведених доказів видно, що засуджені протягом тривалого часу, починаючи з 20
год. 30 хв. 22 квітня 2001 року до 1 год. 23 квітня 2001 року завдавали
потерпілим ОСОБА_10. і ОСОБА_7. удари в різні частини тіла, чим спричинили їм
зазначені прижиттєві множинні тілесні ушкодження, від яких вони відчували
сильний біль. Наведене свідчить про те, що засуджені, які протягом зазначеного
часу били потерпілих, не могли не усвідомлювати, що своїми діями вони
причиняють потерпілим особливі страждання, а тому кваліфікація їх дій за цією
ознакою є правильною.

Також обґрунтованим є і висновок суду про те, що зазначені дії були вчинені
засудженими за попередньою змовою групою осіб і їх умисел був направлений на вбивство двох осіб,
оскільки вони, будучи об'єднаними єдиним умислом, спрямованим на позбавлення
потерпілих життя, виконували кожний частину того обсягу дій, який група вважала
необхідним для реалізації цього умислу. Крім того, вони спільно та одночасно
вчиняли дії, направлені на позбавлення життя як ОСОБА_10., так іОСОБА_7., тобто
їх дії охоплювались єдиним умислом, направленим на позбавлення життя двох осіб.
Те, що смерть ОСОБА_7. не настала, не є підставою для висновку про відсутність
у засуджених умислу на вбивство двох осіб, а вказує на вчинення ними замаху на
умисне вбивство двох осіб, про що правильно зазначено у вироку суду.

Що стосується доведеності винності засуджених у спричиненні умисного
середньої тяжкості тілесного ушкодження потерпілому ОСОБА_8, а також винності
ОСОБА_3 у заподіянні потерпілому ОСОБА_9 умисного легкого тілесного ушкодження,
то це рішення суду фактично не оскаржується та підтверджується визнавальними та
перевіреними судом показаннями самих засуджених, послідовними показаннями
потерпілих ОСОБА_8., ОСОБА_7.,
ОСОБА_9, даними судово-медичних експертиз та іншими доказами по справі і
колегією суддів під сумнів не ставиться.

Відповідно до встановлених судом фактичних обставин справи дії засуджених
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_1 кваліфіковано за пунктами “е”, “і” ст. 93, ст. 17 ч.
2, пунктами “г”, “е”, “і” ст. 93, ч. 1 ст. 122 КК України та ОСОБА_3 і за ч. 2
ст. 106 КК України правильно.

Покарання засудженим обрано судом відповідно до вимог закону, в межах
установлених санкціями статей КК України, за якими їх засуджено, з урахуванням
ступеня тяжкості вчинених ними злочинів, даних про їх особи та обставин, що
пом'якшують та обтяжують покарання, є необхідним й достатнім для їх виправлення
та попередження нових злочинів. Підстав для пом'якшення покарання колегія
суддів не знаходить.

За таких обставин посилання у касаційному поданні на те, що суд мав за ч. 1
ст. 122 КК України визнати як обставину, що обтяжує покарання вчинення злочину
групою осіб є безпідставним.

Також необґрунтованим та таким, що суперечить вимогам закону є і посилання
у касаційному поданні на те, що автомобіль “Фольксваген” д/н НОМЕР_1, який належить
ОСОБА_2., має бути визнаним знаряддям злочину та конфіскованим у дохід держави.

У відповідності до вимог кримінально-процесуального закону транспортний
засіб може бути визнаний знаряддям злочину лише у тому разі, якщо його
використання було безпосередньо пов'язано з учиненням дій, що входять до
об'єктивної сторони складу злочину.

У даному випадку автомобіль був використаний засудженими для переміщення
потерпілих з одного місця до іншого і ці дії безпосередньо не пов'язані з
виконанням ними об'єктивної сторони умисного вбивства, а тому суд із цього
питання прийняв законне рішення.

Що стосується доводів касаційного подання про те, що суд не вирішив
цивільного позову потерпілого ОСОБА_8. до засудженого ОСОБА_5, у зв'язку з чим
вирок у цій частині підлягає скасуванню, а справа - направленню на новий
судовий розгляд у порядку цивільного судочинства, то вони є безпідставними.

З мотивувальної частини вироку вбачається, що суд розглянув позов
потерпілого ОСОБА_8. та визначив, що він підлягає задоволенню шляхом стягнення
відповідних коштів солідарно із засуджених ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_1 та
ОСОБА_5. У резолютивній частині вироку суд
при викладенні зазначеного
рішення не вказав прізвища ОСОБА_5, що,
на думку, колегії суду є технічною помилкою. Цей недолік може бути усунутий
судом першої інстанції у порядку ст.ст. 409-411 КПК України і не є підставою
для скасування вироку, як про це ставиться питання у касаційному поданні.

Не вбачаючи підстав для зміни чи скасування вироку, колегія суддів,
керуючись статтями 394-396 КПК України

у х в а л и л а:

Касаційне подання прокурора, який брав участь у розгляді справи судом
першої інстанції, касаційні скарги засуджених ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_1, а
також захисника ОСОБА_4. в інтересах засудженого ОСОБА_2 залишити без
задоволення, а вирок судової колегії в кримінальних справах апеляційного суду
Донецької області від 21 грудня 2006 року щодо ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_1 і
ОСОБА_5 - без зміни.

Запропонувати суду у порядку статей 409-411 КПК України усунути неточність
у резолютивній частині вироку, що стосується викладення рішення суду щодо
цивільного позову потерпілого ОСОБА_8 до засудженого ОСОБА_5

С у д д і:

Пивовар В.Ф. Гошовська Т.В. Мороз М.А.