АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі ОСОБА_4 ,
з участю прокурора ОСОБА_5 ,
потерпілого ОСОБА_6 ,
захисників ОСОБА_7 ,
ОСОБА_8 ,
ОСОБА_9 ,
обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,
ОСОБА_12 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві кримінальне провадження по обвинуваченню

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Знам`янка Кіровоградської області, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 190, ч. 4 ст. 190 КК України,

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Знам`янка Кіровоградської області, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого в силу ст. 89 КК України,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 190, ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 358, ч. 3 ст. 358 КК України,

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м. Знам`янка Кіровоградської області, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

________________________________________________________
Справа №11-кп/796/98/2015 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_13
Категорія: ч. 4 ст. 190 КК України Доповідач ОСОБА_1
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 190, ч. 4 ст. 190 КК України, за апеляційними скаргами прокурора, обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_11 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 02 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 02 грудня 2014 року, з підготовчого судового засідання, повернуто прокурору міста Києва обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000227 відносно ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та ОСОБА_12 .

Своє рішення суд першої інстанції мотивував тим, що:

- обвинувальний акт не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, оскільки не містить формулювання обвинувачення особам, а лише констатує факт пред`явлення підозри ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та ОСОБА_12 . З викладених фактичних обставин не зрозуміло в яких грошових одиницях обвинувачені заволодівали коштами потерпілих, а також переплутані прізвища потерпілих в деяких епізодах. В порушення вимог ст. 293 КПК України прокурором не надано підозрюваним копії обвинувального акту та реєстру матеріалів досудового розслідування під розписку, а фіскальні чеки про відправлення поштою вказаних документів не є підтвердженням їх вручення;

- реєстр матеріалів досудового розслідування не містить даних про вид, дату та строк застосування запобіжних заходів обвинуваченим ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , а стосовно обвинуваченого ОСОБА_10 взагалі зазначено запобіжний захід, обраний в порядку КПК України 1960 року, що, на думку суду, є порушенням ст. 109 КПК України та унеможливило розгляд клопотань прокурора про обрання запобіжного заходу обвинуваченим ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , а також клопотання обвинуваченого ОСОБА_11 про скасування запобіжного заходу у виді застави.

В апеляційній скарзі старший прокурор прокуратури міста Києва ОСОБА_14 просить скасувати зазначену ухвалу суду та призначити новий розгляд обвинувального акту щодо ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та ОСОБА_12 в суді першої інстанції, у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Своє вимоги апелянт обґрунтовує тим, що в обвинувальному акті сформульовано виклад обвинувачення із зазначенням часу, місця та інших обставин вчинення кримінальних правопорушень, їх правової кваліфікації з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність щодо кожного обвинуваченого, воно є чітким, зрозумілим і надає можливість обвинуваченим в повній мірі реалізувати своє право на захист. Дані ж про заволодіння грошовими коштами потерпілих зазначені в національній валюті та еквівалентно в доларах США відповідно до змісту договорів, укладених обвинуваченими з потерпілими.

Також, як вказує апелянт, в матеріалах провадження містяться заяви обвинувачених про відмову в отриманні обвинувального акту, у зв`язку з чим прокурором направлено його копії на адреси проживання кожного з них, а захисники обвинувачених отримали копії обвинувального акту.

Вказані в обвинувальному акті і відомості про обрання запобіжних заходів обвинуваченим із зазначенням дати і строку їх застосування, та саме у зв`язку із закінчення строку їх дії прокурором було заявлено клопотання про обрання нових запобіжних заходів обвинуваченим, однак судом в порушення вимог ст. 315 КПК України ці клопотання не було розглянуто.

Крім того, вказує на порушення судом першої інстанції розумних строків судового розгляду, оскільки обвинувальний акт надійшов до суду 10 липня 2014 року, а підготовче судове засідання було проведено лише 02 грудня 2014 року, в якому з формальних підстав було повернуто обвинувальний акт прокурору. Тому, вважає ухвалу незаконною та такою, що підлягає скасуванню.

В апеляційний скарзі обвинувачений ОСОБА_11 просить скасувати ухвалу та призначити новий розгляд обвинувального акту щодо ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та ОСОБА_12 в суді першої інстанції.

Своє прохання апелянт обґрунтовує тим, що поза увагою суду залишилися порушення вимог кримінального процесуального закону, які були допущені слідчим та прокурором після повернення Шевченківським районним судом м. Києва прокурору двох окремих обвинувальних актів відносно ОСОБА_10 та відносно ОСОБА_11 і ОСОБА_12 , оскільки два кримінальних провадження були в порушення вимог закону об`єднані в одне провадження та до суду направлений один обвинувальний акт вже відносно трьох осіб. Однак, повернення обвинувального акту не відновлює досудове слідство, а тому об`єднання двох проваджень, пред`явлення в ньому підозр та складання нового обвинувального акту було незаконним. Тому, на думку апелянта, суд першої інстанції повинен був скасувати обвинувальний акт відносно ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та повернути прокурору скасований обвинувальний акт.

Також апелянт звертає увагу на те, що у вступній частині ухвали судом зазначено в якості захисника обвинуваченого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_15 , однак захисником ОСОБА_10 є саме апелянт, як близький родич, призначений в порядку КПК України 1960 року, а від участі захисника ОСОБА_15 обвинувачений ОСОБА_10 відмовився.

В апеляційний скарзі обвинувачений ОСОБА_10 просить скасувати ухвалу та призначити новий розгляд обвинувального акту щодо ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та ОСОБА_12 в суді першої інстанції.

Своє прохання апелянт обґрунтовує тим, що підготовче судове засідання мало бути проведено суддею ОСОБА_16 , а подальший неодноразовий авторозподіл обвинувального акту, який надійшов до суду 11 липня 2014 року, було здійснено незаконно та з порушенням чинного законодавства. Тому, вважає, що рішення ухвалено незаконним складом суду та підлягає обов`язковому скасуванню на підставі п. 2 ч. 2 ст. 412 КПК України.

Крім того, зазначає, що у вступній частині ухвали судом зазначено в якості його захисника адвоката ОСОБА_15 , однак його захисником є його батько ОСОБА_11 , а від послуг адвоката ОСОБА_15 він відмовився, про що подав відповідну заяву, яка міститься в матеріалах провадження.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін кримінального провадження: прокурора, який підтримав подані апеляційні скарги; потерпілого, котрий підтримав лише апеляційну скаргу прокурора, заперечуючи проти інших апеляційних скарг; обвинувачених та захисника ОСОБА_7 , які в повному обсязі підтримали апеляційні скарги сторони захисту, а прокурора лише в частині скасування ухвали суду та призначення нового розгляду в суді першої інстанції; захисників ОСОБА_9 і ОСОБА_8 , які, підтримуючи апеляційні скарги обвинувачених, заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

За змістом положень ч. 4 ст. 110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває особі обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування.

При цьому обвинувачення, згідно з п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України, - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому КПК України. Саме в межах висунутого обвинувачення, відповідно до обвинувального акта, суд першої інстанції здійснює судовий розгляд, як це передбачено вимогами ст. 337 КПК України.

Згідно з п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, у підготовчому засіданні суд має право повернути прокурору обвинувальний акт у тому випадку, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.

Вичерпні вимоги до обвинувального акта викладені в ст. 291 КПК України.

Згідно вказаної норми Закону, обвинувальний акт, зокрема, повинен містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Європейський суд з прав людини (далі - Суд) у справі «Абрамян проти Росії» від 9 жовтня 2008 року зазначив, що у тексті пп. «а» п. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (див. рішення від 19 грудня 1989 року у справі «Камасінскі проти Австрії», №9783/82, п. 79). Крім того, Суд нагадує, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (див.: рішення від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» [ВП], №25444/94, п. 52; рішення від 25 липня 2000 року у справі «Матточіа проти Італії», №23969/94, п. 58; рішення від 20 квітня 2006 року у справі «І.Н. та інші проти Австрії», №42780/98, п. 34).

Справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (див. рішення від 1 березня 2001 року у справі «Даллос проти Угорщини», №29082/95, п. 47). Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (див. зазначені рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п. 54, а також «Даллос проти Угорщини», п. 47).

Отже, наявність в обвинувальному акті формулювання обвинувачення особи у вчиненні кримінальних правопорушень є важливою гарантією забезпечення реалізації особою права на захист та справедливий судовий розгляд.

Проте, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, обвинувальний акт щодо ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, оскільки взагалі не містить формулювання висунутого їм обвинувачення, а в ньому викладені лише фактичні обставини, які встановлені слідчим за результатами досудового розслідування, правова кваліфікація кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статтю закону України про кримінальну відповідальність та вказівка на те, що ОСОБА_10 , ОСОБА_11 і ОСОБА_12 повідомлено про підозру та вони саме підозрюються у вчиненні інкримінованих їм злочинів.

Таким чином, оскільки обвинувачення ОСОБА_10 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 190, ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 358, ч. 3 ст. 358 КК України, ОСОБА_11 та ОСОБА_12 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 190, ч. 4 ст. 190 КК України, прокурором, у відповідності до вимог кримінального процесуального закону, взагалі не висунуто, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що обвинувальний акт за своїм змістом не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, і вважає обґрунтованим рішення про повернення його прокурору, як це передбачено п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, а посилання прокурора в апеляційній скарзі на те, що обвинувальний акт містить формулювання обвинувачення, - безпідставними.

За таких обставин, всупереч доводів прокурора, суд першої інстанції обґрунтовано повернув зазначений процесуальний документ прокурору, як такий, що не відповідає вимогам ст. 291 КПК України.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_10 про постановлення судового рішення незаконним складом суду не заслуговують на увагу та спростовуються матеріалами кримінального провадження, відповідно до яких склад колегії суддів для розгляду кримінального провадження за обвинувальним актом щодо ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 був визначений згідно з ч. 8 ст. 31 КПК України у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 35 КПК України (т. 3 а.п. 9-12).

Що стосується тверджень обвинуваченого ОСОБА_11 про незаконність ухвали суду з тих підстав, що прокурором були порушені вимоги кримінального процесуального закону щодо об`єднання в одне провадження матеріалів досудових розслідувань стосовно декількох осіб, тому обвинувальний акт є незаконним процесуальним рішенням прокурора, то вони є безпідставними, оскільки під час підготовчого провадження суд першої інстанції прийняв рішення щодо невідповідності обвинувального акта вимогам ст. 291 КПК України та його повернення прокурору, що узгоджується з вимогами ст. 314 КПК України, а вказівка апелянта про обов`язок суду скасувати обвинувальний акт не ґрунтується на вимогах кримінального процесуального закону.

Безпідставними є і посилання в апеляційних скаргах ОСОБА_10 та ОСОБА_11 щодо участі у підготовчому засіданні захисника ОСОБА_15 , оскільки адвокат ОСОБА_15 був залучений для здійснення захисту ОСОБА_10 за призначенням.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг прокурора та обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_11 .

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

апеляційні скарги прокурора та обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_11 залишити без задоволення, а ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 02 грудня 2014 року, якою обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000227 відносно ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та ОСОБА_12 повернуто прокурору міста Києва, - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

___________________ _____________________ ___________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3