1 УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИСправа № 335/6371/25 1-кп/335/425/2026
17 лютого 2026 року Вознесенівський районний суд міста Запоріжжя колегією суддів у складі:
головуючого судді: ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
потерпілого ОСОБА_6 ,
потерпілої ОСОБА_7 ,
потерпілої ОСОБА_8 ,
представника потерпілого ОСОБА_9 ,
представника потерпілого ОСОБА_10 ,
обвинуваченої ОСОБА_11 ,
обвинуваченої ОСОБА_12 ,
обвинуваченого ОСОБА_13 ,
обвинуваченої ОСОБА_14
обвинуваченої ОСОБА_15 ,
захисника ОСОБА_16 ,
захисника ОСОБА_18 ,
захисника ОСОБА_19 ,
Ухвалою судді від 30.06.2025 у даному кримінальному провадженні призначене підготовче судове засідання.
До судового засідання захисник обвинувачених ОСОБА_12 , ОСОБА_13 адвокат ОСОБА_17 подав клопотання про повернення обвинувального акту прокурору, в обґрунтування якого зазначив наступне.
Правова кваліфікація інкримінованих ОСОБА_20 кримінальних правопорушень є неконкретизованою та не узгоджується з викладом фактичних обставин злочину.
Так, згідно обвинувального акту, в період часу з серпня 2019 року по 09.11.2019 року, (більш точний час, місце та обставини досудовим розслідуванням не встановлено), ОСОБА_11 діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, у складі організованої злочинної групи з ОСОБА_21 ОСОБА_14 та за пособництвом ОСОБА_15 з метою незаконного заволодіння чужим майном, шляхом обману, з невстановлених джерел отримала інформації про смерть власника нерухомого майна ОСОБА_22 та про відсутність у померлого власника квартири спадкоємців за законом та заповітом, та запропонувала зазначеним особам заволодіти правом власності, яке належало померлому ОСОБА_22 .
В подальшому, у проміжку часу з серпня 2019 року по 09.11.2019 року ОСОБА_11 діючи за попередньою змовою з ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та невстановленою в ході досудового розслідування особою з метою фіктивної державної реєстрації права власності на вказану квартиру виготовила завідомо підроблений документ в двох екземплярах, а саме договори купівлі продажу квартири № 550, 597 від 05.09.1997, згідно з яких померлий власник квартири за адресою АДРЕСА_1 ОСОБА_22 продав вказану квартиру на користь ОСОБА_14 , що не відповідає дійсності.
В подальшому, 09.11.2019 року ОСОБА_12 з ОСОБА_11 , ОСОБА_14 за пособництвом ОСОБА_15 у приміщенні приватного нотаріуса ОСОБА_23 уклали договір купівлі продажу з добросовісним набувачем - ОСОБА_6 , заволодівши його коштами та спричинивши майнову шкоду 286 300,00 грн. та спричинили Запорізькій міській раді майнову шкоду у розмірі 280 113,00 грн.
Наприкінці описової частини цього епізоду в обвинувальному акті зазначено, що таким чином ОСОБА_24 вчинив злочин, передбачений ч. 4 ст. 190 КК України, а саме: заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство), вчинений повторно, за попередньою змовою групою осіб, а також організованою групою у великих розмірах, а крім цього розпорядився майном, щодо якого фактичні обставини свідчать про його одержання злочинним шляхом (ч. 2 ст. 209 КК України в редакції закону від 10.11.2015).
Тобто, об`єктивна сторона скоєного начебто ОСОБА_25 злочину розписана таким чином, де не зазначено жодного слова про дії ОСОБА_26 , які б сприяли досягненню загального злочинного результату при скоєнні цього кримінального правопорушення. При скоєнні цього злочину відповідно до тексту обвинувального акту, він взагалі ніде не був присутнім. Яка його роль, та чим він взагалі займався в цей час ніхто не намагався встановлювати. Але є категоричний висновок, що при вищезазначених обставинах саме він заволодів чужим майном шляхом обману (шахрайство).
В обвинувальному акті ОСОБА_26 також звинувачують за участю ОСОБА_11 ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та невстановленою в ході досудового розслідування особою, аналогічним вищезазначеному способом, у заволодінні чужим майном за наступними адресами: в період часу з квітня 2019 по 12.12.2019 року, заволодів квартирою за адресою АДРЕСА_2 , що належала померлій ОСОБА_27 ; в період часу з червня 2019 по 20.12.2019 року, заволодів квартирою за адресою АДРЕСА_3 , що належала померлій ОСОБА_28 ; в період часу з вересня 2019 по 04.02.2010 року, заволодів квартирою за адресою АДРЕСА_4 , що належала померлому ОСОБА_29 .
Тобто, об`єктивна сторона скоєних начебто ОСОБА_25 злочинів розписана таким чином, де жодного слова про дії ОСОБА_26 , які б сприяли досягненню загального злочинного результату при скоєнні цього кримінального правопорушення не зазначено. При скоєнні цього злочину відповідно до тексту обвинувального акту він взагалі не був присутнім, та будь якого умислу на заволодіння чужого майна не мав. Яка його роль, та чим він взагалі займався в цей час ніхто не намагався встановлювати. Але є категоричний висновок, що при вищезазначених обставинах, саме він заволодів чужим майном шляхом обману (шахрайство).
На думку захисника, викладене вказує на те, що обвинувачення викладено у некоректній та суперечливій формі, чим порушуються права обвинуваченого на справедливий судовий розгляд в аспекті забезпечення йому права на захист.
Крім того, у клопотанні захисник зазначив, що в копії обвинувального акту зазначено що, ОСОБА_11 маючи корисливий умисел направлений на протиправне заволодіння нерухомим майном та подальше заволодіння грошовими коштами при реалізації нерухомого майна, шляхом підробки офіційного документу, усвідомлюючи, що самостійно реалізувати свій злочинний план не в змозі, приблизно у березні-квітні 2019 року, з метою реалізації вищезазначеного злочинного плану запропонувала ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , які досягли усної згоди на спільне чинення злочинів-заволодіння чужим майном шляхом обману, а саме на заволодіння квартирами померлих громадян на території м. Запоріжжя з підробленням та використанням завідомо підроблених документів договорів куплі-продажу квартир.
Згідно з обвинувальним актом, ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 звинувачуються у скоєнні декількох злочинів, пов`язаних з підробленням офіційного документу та його використанні у проміжку часу з квітня 2019 року по 04.02.2020 року (більш точний час, місце та обставини досудовим розслідуванням не встановлено), тобто в скоєнні кримінальних правопорушень передбачених ч.2 ст.27, ч.3 ст.27, ч.3 ст.358 КК України та вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.358 КК України (в редакції Закону від 06.10.2016).
Тобто, на момент складання обвинувального акту ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 згідно зі ст. 49 КК України, мали бути звільненні від кримінальної відповідальності за скоєння кримінальних правопорушень передбачених ч. 2 ст. 27, ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 358 КК України (в редакції Закону від 06.10.2016), оскільки з дня вчинення ними кримінального правопорушення пройшло п`ять років, а кримінальне провадження закрито на підставі ст. 284 КПК України. Зазначений факт слідчим та прокурором залишено без уваги, що свідчить про відсутність підстав для складання обвинувального акту, без вирішення цього питання.
Прокурор у підготовчому судовому засіданні проти задоволення клопотання захисника обвинувачених ОСОБА_12 , ОСОБА_13 адвоката ОСОБА_17 заперечував, посилаючись на його необґрунтованість.
Захисник обвинувачених ОСОБА_12 , ОСОБА_13 адвокат ОСОБА_17 в підготовчому судовому засіданні клопотання підтримав просив його задовольнити.
Обвинувачені ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та їх захисники ОСОБА_16 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 в підготовчому судовому засіданні клопотання захисника обвинувачених ОСОБА_12 , ОСОБА_13 адвоката ОСОБА_17 підтримали.
Заслухавши учасників процесу, які з`явились у підготовче судове засідання, вивчивши надані матеріали, суд дійшов таких висновків.
Згідно з вимогами ст. 314 КПК України суд в підготовчому судовому засіданні має право повернути обвинувальний акт прокурору з підстав його невідповідності вимогам ст. 291 КПК України. Будь-яких інших підстав для повернення обвинувального акту прокурору законом не передбачено.
Вимоги до обвинувального акту встановлені ст. 291 КПК України та даний перелік є вичерпним. У тому числі відповідно до п. 5 ч. 1 зазначеної норми в обвинувальному акті повинен міститися виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 3 КПК України державне обвинувачення це процесуальна діяльність прокурора, яка полягає у доведені перед судом обвинувачення з метою забезпечення кримінальної відповідальності особи, яка вчинила кримінальне правопорушення.
Як визначає ч. 1 ст. 36 КПК України, прокурор, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності.
Стаття 7 КПК України встановлює, що зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відносяться змагальність і диспозитивність .
За положеннями ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.
Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
Під час кримінального провадження функції державного обвинувачення, захисту та судового розгляду не можуть покладатися на один і той самий орган чи службову особу.
Сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом (ч. 1 ст. 26 КПК України).
Дослідження змісту обвинувального акту свідчить про те, що в обвинувальному акті викладено фактичні обставини кримінального правопорушення, які саме прокурор вважає встановленим, зазначено правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення, що відповідає положенням п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, а тому відсутні підстави вважати, що обвинувальний акт не відповідає зазначеній вимозі КПК України.
Колегія суддів погоджується із доводами сторони захисту, що деталі обвинувачення у кримінальному процесі (певні конкретні фактичні обставини) мають дуже суттєве значення, а його неконкретність розглядається ЄСПЛ як порушення права на захист (Справа «Маттоціа проти Італії» від 25 липня 2000 року).
Проте конкретність обвинувачення є оціночною категорією, та може бути перевірена лише в ході судового розгляду справи, адже на стадії підготовчого судового засідання суд не може давати оцінку кваліфікації дій обвинувачених, доказам чи фактичним обставинам кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими.
У разі повернення ж обвинувального акту судом першої інстанції з підстав неконкретності обвинувачення, вказівки суду спонукають органи досудового слідства на проведення слідчих (розшукових) та процесуальних дій, чим нівелюється процесуальна самостійність прокурора на визначення обсягу достатніх доказів для складання обвинувального акту та дотримання принципу змагальності, згідно з яким саме прокурор як сторона обвинувачення звертається до суду з обвинувальним актом, та свідчить про те, що суд певним чином перебирає на себе функції, які не притаманні йому.
При цьому, з метою недопущення порушення права особи на захист через неконкретність обвинувачення та можливого скасування рішення суду першої інстанції з підстав незабезпечення гарантій на справедливий суд, прокурор відповідно до положень ст. 337 КПК України в ході судового розгляду може змінити обвинувачення, висунути додаткове обвинувачення, відмовитися від підтримання державного обвинувачення тощо. Суд, в силу цієї ж норми, має право вийти за межі висунутого обвинувачення в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.
Доводи захисника, що на момент складання обвинувального акту ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , згідно зі ст. 49 КК України, мали бути звільненні від кримінальної відповідальності за скоєння кримінальних правопорушень передбачених ч. 2 ст. 27, ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 358 КК України не є підставою для повернення обвинувального акту, відповідно до вимог ст. 291 КПК України.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що клопотання захисника обвинувачених ОСОБА_12 , ОСОБА_13 адвоката ОСОБА_17 про повернення обвинувального акту прокурору не підлягає задоволенню.
Керуючись ст.ст. 31, 291, 314, 315 КПК України, суд
Клопотання захисника обвинувачених ОСОБА_12 , ОСОБА_13 адвоката ОСОБА_17 про повернення обвинувального акту прокурора залишити без задоволення.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3