УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2026 року

м. Київ

справа № 462/1209/21

провадження № 51-904 ск 26

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Залізничного районного суду м. Львова від 12 вересня 2025 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 09 грудня 2025 року щодо останнього,

встановив:

Вироком Залізничного районного суду м. Львова від 12 вересня 2025 року, залишеним без змін ухвалою Львівського апеляційного суду від 09 грудня 2025 року, ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки та 3 місяці.

На підставі ст. 71 КК України до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за попереднім вироком Залізничного районного суду м. Львова від 05.07.2017, та призначено ОСОБА_5 остаточне покарання за сукупністю вироків у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_5 вирішено обчислювати з дня набрання вироком законної сили.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України в строк відбування покарання ОСОБА_5 зараховано строк його попереднього ув`язнення з 12 лютого 2024 року до дня набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Запобіжний захід щодо ОСОБА_5 залишено у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили.

Вирішено питання щодо речових доказів та заходів забезпечення у провадженні.

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 24 лютого 2021 року, близько 01 год, перебуваючи на пл. Двірцева, 1 на території Головного залізничного вокзалу м. Львова, маючи умисел на відкрите викрадення чужого майна, діючи з корисливих мотивів, повторно, підійшов до ОСОБА_6 та відкрито викрав з кишені його куртки мобільний телефон марки «Моtоrоlа», вартістю

6 000 грн, із СІМ-картою оператора мобільного зв`язку «Київстар» НОМЕР_1 , вартістю 50 грн, на рахунку якої грошей не було, та зірвав з його плеча рюкзак, вартістю 100 грн, в середині якого знаходилися паспорт громадянина України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, біометричний паспорт, а також картка платника податків, видані на прізвище ОСОБА_6 , після чого з викраденим майном з місця події втік, заподіявши останньому матеріальну шкоду на загальну суму 6 150 грн.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати оскаржувані судові рішення та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

В обґрунтування зазначає, що вирок ґрунтується на недопустимих доказах, які не відповідають вимогам ст. ст. 85-86 КПК України. Вказує, що суд першої інстанції належним чином не оцінив доводи про відсутність у матеріалах справи витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, що, на його переконання, ставило під сумнів факт реєстрації кримінального провадження № 0000030 від

24 лютого 2021 року. Окрім того, вважає протокол огляду місця події недопустимим доказом, оскільки огляд проведено з 02 год 40 хв. до 03 год 45 хв. 24 лютого 2021 року у приміщенні чергової частини поліції Головного залізничного вокзалу м. Львова, що не відповідає місцю події, зазначеному потерпілим ОСОБА_6 . На його думку, фактично було проведено обшук із вилученням речей ОСОБА_5 , який не давав на це згоди і не підписував протокол огляду, при цьому слідча дія відбулася до внесення відомостей до ЄРДР, що порушує вимоги КПК України. Стверджує, що проведення слідчих дій після фактичного затримання обвинуваченого без участі захисника є порушенням його права на захист. Разом з тим, потерпілий ОСОБА_6 у судовому засіданні не допитувався, у зв`язку з чим обвинувачений був позбавлений можливості поставити йому запитання. Крім того наголошує, що суд апеляційної інстанції на допущені місцевим судом помилки уваги не звернув та безпідставно залишив вирок без змін.

Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі п. 2 ч. 2

ст. 428 КПК України з огляду на таке.

Згідно з ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При розгляді скарги суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій, при цьому переглядає судові рішення у межах касаційної скарги.

Статею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з'ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

При цьому, доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Згідно з ч. 1 ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Вказаних вимог судом першої інстанції дотримано у повному обсязі.

Висновок місцевого суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, зроблено з додержанням положень ст. 23 КПК України на підставі з'ясування всіх обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу.

Так, згідно з вироком, суд дійшов висновку про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, зокрема, на підставі:

- показань свідка ОСОБА_7 , який був понятим при проведенні пред`явлення особи для впізнання та підтвердив суду, що у потерпілого не виникло особливих труднощів із впізнанням особи обвинуваченого і він вказав на нього без особливих зволікань. При цьому зазначив, що заяв чи зауважень до слідчої дії і протоколу не мав та не підписав би такий, якби події, які відбувалися, розходилися із викладеним;

- протоколу огляду місця події від 24.02.2021 з фототаблицею, з якого вбачається, що в присутності понятих у період з 02 год 49 хв. до 03 год 45 хв. було оглянуто приміщення біля чергової частини в Головному залізничному вокзалі м. Львова на пл. Двірцевій. В даному приміщенні знаходиться чоловік, одягнений в чорні джинси, чорну спортивну куртку, кросівки чорного кольору, який має при собі рюкзак синього кольору із надписом «Найк». На прохання слідчого вказаний громадянин пред`явив паспорт на ім`я ОСОБА_5 та виклав із кишень їх вміст, а саме з правої кишені куртки, серед іншого, мобільний телефон «Motorolla»,

IMEI1 НОМЕР_2 , IMEI2 НОМЕР_3 , в корпусі чорного кольору, в якому наявна сім карта Київстар НОМЕР_4 . На питання слідчого звідки у ОСОБА_5 мобільний телефон, який він виклав з кишень куртки, останній неодноразово повторив: «Я їх витягнув з кишені». При огляді місця події було вилучено, серед іншого, мобільний телефон «Motorolla»;

- протоколу пред`явлення особи до впізнання від 24.02.2021 з фототаблицею, з якого слідує, що у період з 12 год 20 хв. по 13 год слідчим ОСОБА_8 у присутності понятих ОСОБА_9 та ОСОБА_7 було проведено пред`явлення особи для впізнання. Потерпілий перед тим, як йому пред`явили осіб для впізнання вказав, що зможе по загальному зовнішньому вигляду впізнати особу, яка 24.02.2021, о 01 год, на пероні залізничного вокзалу м. Львова відкрито викрала його мобільний телефон марки «Моторола» та рюкзак, а після цього серед чотирьох осіб впізнав цю особу, вказавши на ОСОБА_5 . Зазначив, що впізнає його за рисами обличчя, статурою, зростом та іншими зовнішніми ознаками;

- протоколу проведення слідчого експерименту від 24.02.2021 з фототаблицею, з якого вбачається, що потерпілий ОСОБА_6 повідомив, що спершу необхідно прибути до Головного залізничного вокзалу м. Львова, після прибуття на який вказав, що мав намір сісти на поїзд сполученням Львів-Здолбунів, аби в подальшому приїхати до свого помешкання. Після цього потерпілий підійшов до табло із розкладом руху поїздів та вказав, що саме в цей час до нього підійшов обвинувачений ОСОБА_5 із пляшкою горілки та запропонував її розпити разом із ним. Після прийняття пропозиції вони вийшли на перон вокзалу, де за словами потерпілого несподівано для нього ОСОБА_5 відкрито викрав з кишені його куртки належний йому мобільний телефон марки «Motorolla», в середині якого знаходилася СІМ-карта оператора мобільного зв`язку «Київстар» НОМЕР_5 , та зірвав з його плеча рюкзак, після чого втік з місця злочину.

При цьому суд вказав, що винуватість ОСОБА_5 у відкритому викраденні майна потерпілого ОСОБА_6 підтверджується сукупністю досліджених доказів, а саме: показаннями свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , які зазначили, що під час проведення впізнання потерпілий без вагань вказав на ОСОБА_5 як на особу, яка вчинила грабіж, результатами слідчого експерименту, під час якого потерпілий підтвердив обставини події та спосіб вчинення кримінального правопорушення, а також протоколом огляду місця події від 24 лютого 2021 року, відповідно до якого у ОСОБА_5 було виявлено мобільний телефон «Motorola», що належав потерпілому та про викрадення якого останній повідомив поліцію. Водночас суд врахував, що потерпілий до подій 24 лютого 2021 року не був знайомий з обвинуваченим і не мав із ним будь-яких відносин, що виключає підстави для його обмови, а версія ОСОБА_5 про нібито випадкове знаходження зазначеного телефону обґрунтовано спростована наведеними доказами.

Оцінюючи доводи захисту щодо недопустимості доказів у зв`язку з відсутністю протоколу затримання, місцевий суд послався на практику Верховного Суду, викладену, зокрема, у постанові від 09 липня 2024 року у справі № 678/428/23, відповідно до якої сам по собі факт відсутності протоколу затримання не свідчить про недопустимість усіх отриманих у подальшому доказів або проведених слідчих дій, а можливі порушення можуть бути усунуті шляхом встановлення судом фактичного часу затримання на підставі сукупності доказів.

Так, місцевий суд погодився, що на момент проведення відповідної слідчої дії о

02 год 40 хв. 24.02.2021 обвинувачений був затриманий, однак відсутність протоколу затримання не робить автоматично недопустимими результати огляду місця події та відомості, отримані під час цієї слідчої дії.

Доводи захисника про те, що фактично було проведено обшук, а не огляд місця події, були предметом перевірки суду першої інстанції, який визнав їх безпідставними.

Як зазначив місцевий суд, працівники поліції діяли відповідно до вимог статей 31, 34 Закону України «Про Національну поліцію», оскільки після отримання повідомлення про викрадення мобільного телефону та прикмет особи, причетної до злочину, під час патрулювання виявили ОСОБА_5 і провели щодо нього поверхневу перевірку. Під час такої перевірки обвинувачений самостійно та добровільно продемонстрував свої речі, зокрема, мобільний телефон «Motorola», що узгоджується як з рапортом працівника поліції, так і з показаннями самого обвинуваченого.

Вказаний мобільний телефон під час поверхневої перевірки був лише виявлений, а вилучений уже в ході подальшого огляду місця події після прибуття

слідчо-оперативної групи, проведеного відповідно до вимог ст. 237 КПК України. При цьому огляд здійснено із залученням понятих та застосуванням технічних засобів фіксації, складено відповідний протокол, який підписали всі учасники слідчої дії та поняті, тоді як ОСОБА_5 від підпису відмовився без зазначення причин такої відмови. Жодних зауважень чи скарг щодо порядку проведення слідчої дії, застосування тиску або інших порушень прав обвинуваченого протокол не містить.

Крім того, підставою для проведення огляду у приміщенні чергової частини поліції Головного залізничного вокзалу м. Львова стало звернення ОСОБА_6 із повідомленням про вчинення кримінального правопорушення та подальше виявлення працівниками поліції особи, опис якої відповідав прикметам повідомленим потерпілим. За таких обставин огляд проводився не за місцем безпосереднього вчинення кримінального правопорушення, а у приміщенні чергової частини після доставлення туди особи, ймовірно причетної до правопорушення, з метою з`ясування обставин події, що саме по собі не свідчить про проведення обшуку.

Під час проведення слідчих дій ОСОБА_5 не заявляв клопотань про забезпечення участі захисника, не подавав відповідних письмових звернень слідчому чи прокурору. Місцевий суд обґрунтовано звернув увагу, що у цьому кримінальному провадженні відсутні передбачені ст. 52 КПК України підстави для обов`язкової участі захисника, оскільки ОСОБА_5 обвинувачувався у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, тому участь захисника не є обов`язковою. Твердження про порушення прав підозрюваного у зв`язку з тим, що на момент затримання йому не було забезпечено захисника, також є неспроможним, оскільки, згідно з усталеною практикою Верховного Суду, затримання є несподіваною дією, а отже участь захисника з цього моменту є неможливою. За таких обставин місцевий суд дійшов висновку, що право обвинуваченого на захист порушено не було.

Таким чином, доводи касаційної скарги щодо покладення судом в основу оскаржуваного судового рішення неналежних та недопустимих доказів є безпідставними.

Не погодившись із вироком суду, захисник ОСОБА_10 подав апеляційну скаргу.

За приписами статей 370, 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду мають бути наведені належні й достатні мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, та положення закону, яким він керувався. Судове рішення повинно бути ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі апеляційного суду мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Переглядаючи вирок суду першої інстанції в порядку апеляційної процедури, в межах доводів апеляційної скарги захисника, суд дійшов належного висновку, що зібрані докази, які суд сприймав безпосередньо під час судового засідання і оцінив з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, свідчать про доведеність винуватості

ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 186 КК України.

Крім цього, суд апеляційної інстанції також спростував доводи захисника щодо відсутності у матеріалах кримінального провадження витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, що, на його думку, ставило під сумнів факт реєстрації кримінального провадження № 0000030 від 24 лютого 2021 року.

З урахуванням правової позиції Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеної у справі № 477/426/17, апеляційний суд, перевіряючи доводи сторони захисту щодо належності та допустимості доказів, витребував і дослідив відповідний витяг з ЄРДР.

З наданого витягу вбачається, що 24 лютого 2021 року о 10:59:52 Відділом поліції

№ 1 Львівського районного управління поліції ГУНП у Львівській області до ЄРДР внесено відомості за заявою ОСОБА_6 про те, що 24 лютого 2021 року, приблизно о 01 год, на території Головного залізничного вокзалу м. Львова невстановлена особа відкрито викрала його мобільний телефон «Motorola».

Доводи захисника про те, що витяг з ЄРДР не досліджувався судом першої інстанції, а обвинувачений не був з ним ознайомлений у зв`язку з участю в судовому засіданні в режимі відеоконференції, також не свідчать про порушення вимог кримінального процесуального закону.

Як убачається з матеріалів провадження, зазначений документ був витребуваний і безпосередньо досліджений судом апеляційної інстанції саме з метою перевірки доводів сторони захисту щодо належності та допустимості доказів, при цьому під час апеляційного розгляду учасникам кримінального провадження було забезпечено можливість висловити свої зауваження та заперечення.

Сам по собі факт участі обвинуваченого у судовому засіданні в режимі відеоконференції не свідчить про порушення його процесуальних прав і не перешкоджав ознайомленню з матеріалами провадження чи висловленню позиції щодо досліджуваних документів.

Таким чином, апеляційний суд обґрунтовано дійшов висновку про безпідставність доводів сторони захисту щодо здійснення досудового розслідування без належної реєстрації кримінального провадження в ЄРДР.

Щодо тверджень сторони захисту про порушення права засудженого на захист у зв`язку з недопитом потерпілого, то ці доводи були предметом перевірки судів попередніх інстанцій.

Місцевим судом зазначено, що потерпілий ОСОБА_6 у судовому засіданні допитаний не був, хоча неодноразово викликався до суду: йому було направлено

14 судових викликів та постановлено 10 ухвал про накладення грошового стягнення за неявку. Водночас потерпілий жодного разу до суду не з`явився та причин своєї неявки не повідомив. Згідно з інформацією Державної прикордонної служби,

22 грудня 2021 року він виїхав з території України через пункт пропуску «Устилуг», дані про його повернення відсутні.

Суд апеляційної інстанції також вживав заходів для забезпечення явки потерпілого, однак останній у судове засідання не з`являвся, при цьому учасники судового провадження не заперечували проти розгляду справи за його відсутності.

За таких обставин суди дійшли обґрунтованого висновку, що відсутність потерпілого у судових засіданнях не призвела до порушення прав обвинуваченого, оскільки його показання не були покладені в основу вироку, а винуватість

ОСОБА_5 підтверджується сукупністю досліджених доказів, зокрема, змістом протоколів пред`явлення особи для впізнання та проведення слідчого експерименту, під час яких потерпілий вказував саме на ОСОБА_5 як на особу, яка вчинила грабіж.

Верховний Суд вважає, що вирок місцевого суду та ухвала суду апеляційної інстанції відповідають вимогам статей 370, 374, 419 КПК України.

Переконливих аргументів, які б свідчили про наявність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, у касаційній скарзі не наведено та Судом не встановлено.

З урахуванням викладеного, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а із касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Залізничного районного суду м. Львова від 12 вересня 2025 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 09 грудня 2025 року щодо останнього.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3