Номер провадження: 11-кп/813/1420/26
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.02.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю обвинуваченого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Хаджибейського районного суду м. Одеси від 24.12.2025, якою під час судового розгляду к/п № 0000433 від 23.11.2023 стосовно:

ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Харків, громадянина України, тимчасово не працюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

- обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 109, ч. 2 ст. 110, ч. 1 ст. 258-3 КК України продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів до 21.02.2026 включно, без визначення застави

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Оскарженою ухвалою суду задоволено клопотання прокурора та стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів до 21.02.2026 включно, без визначення застави.

Обґрунтовуючи ухвалу суд 1-ої інстанції виходив з доведеності наявності ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ст. 177 КПК України, які не зменшилися та не перестали існувати в даному к/п стосовно ОСОБА_6 , неможливості застосувати йому більш м`який запобіжний захід та на підставі ч. 4 ст. 183 КПК України вирішив не визначати обвинуваченому заставу.

Вимоги наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 не погодився із оскаржуваною ухвалою, посилаючись на її необґрунтованість, оскільки суд 1-ої інстанції не дослідив докази на підтвердження існування обґрунтованої підозри та заявлених ризиків в цьому к/п, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України. При цьому, апелянт зауважує, що він жодного разу не здійснив спроб переховуватися від органу досудового розслідування/суду, знищити чи спотворити будь-які речі чи документи, важливі для к/п, не впливав на учасників к/п, не перешкоджав к/п іншим чином, не вчиняв кримінальних правопорушень та і продовжувати вчиняти кримінальне правопорушення неможливо, виходячи з презумпції невинуватості.

За таких обставин обвинувачений ОСОБА_6 просить скасувати оскаржувану ухвалу та винести нову, якою застосувати щодо нього більш м`який запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 підтримав свою апеляційну скаргу та просив її задовольнити, водночас прокурор та захисник в судове засідання апеляційного суду не з`явились, при цьому обвинувачений не заперечував проти розгляду справи за їх відсутності, в зв`язку із чим та з врахуванням приписів ст.ст. 405, 422-1 КПК України колегія суддів вирішила провести апеляційний розгляд провадження за встановленою явкою.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію обвинуваченого, перевіривши доводи його апеляційної скарги та ретельно дослідивши матеріали судового провадження, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Частина 1 ст. 404 КПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

На переконання апеляційного суду, суд 1-ої інстанції зазначених вище вимог кримінального процесуального закону дотримався з огляду на таке.

Згідно із ч.ч. 1-3 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу («Запобіжні заходи, затримання особи»).

Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

У відповідності до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Виходячи з положень п. 24 ч. 1 ст. 3 КПК України судове провадження - це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами, тобто рішення суду першої інстанції, ухвалене до ухвалення судових рішень, передбачених ч. 1 ст. 392 КПК України не входять до вказаного переліку, та не передбачають витребування матеріалів провадження.

Статтею 422-1 КПК України визначений порядок перевірки ухвал суду про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлених під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Разом з тим, аналіз зазначеної норми кримінального процесуального закону свідчить про те, що апеляційний суд позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого особі обвинувачення, оскільки має право витребувати із суду 1-ої інстанції лише оскаржувану ухвалу та відповідне клопотання сторони обвинувачення, якщо таке подавалось (заявлялось).

Також, зважаючи на те, що приписами ст. 23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дали можливість суду апеляційної інстанції робити висновки щодо обґрунтованості пред`явленого обвинувачення.

Такі обставини досліджуються безпосередньо судом 1-ої інстанції під час судового провадження та за результатами перевірки в порядку ст.ст. 89, 94 КПК України доказів, які на момент застосування (в тому числі, продовження дії запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст. 331 КПК України.

При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» апеляційний суд застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Пунктами 3, 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і практики ЄСПЛ передбачено, що обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливо лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Відповідно до обвинувального акту, який міститься в матеріалах кримінального провадження, що надійшло до апеляційного суду, ОСОБА_6 обвинувачується у вчинені злочинів, передбачених ч. 3 ст. 109, ч. 2 ст. 110, ч. 1 ст. 258-3 КК України за кваліфікуючими ознаками: розповсюдження матеріалів із закликами до насильницької зміни чи повалення конституційного ладу, вчинені із використанням засобів масової інформації; розповсюдження матеріалів із закликами до вчинення дій, направлених на зміну меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, вчинені за попередньою змовою групою осіб; сприяння діяльності терористичної організації.

Апеляційний суд звертає увагу, що на теперішній час обвинувальний акт вже розглядається судом, в зв`язку із чим доводи апелянта стосовно необґрунтованості підозри є безпідставними з огляду на стадію розгляду к/п, а відповідні заперечення щодо обставин та доказів в справі є предметом дослідження суду під час розгляду обвинувального акту по суті.

Частиною 1 ст. 177 КПК України визначено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Клішин проти України» наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.

У рішенні ЄСПЛ по справі «Пунцельт проти Чехії» («Punzelt v. Czech Republic») №31315/96 від 25.04.2000 зазначено, що при оцінці ризику переховування від правосуддя може братися до уваги (поряд з іншими обставинами) і загроза відносно суворого покарання. Також, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Санкція ч. 3 ст. 109 КК України передбачає покарання у виді обмеження волі на строк до 5 років або позбавлення волі на той самий строк з конфіскацією майна або без такої; санкція ч. 2 ст. 110 КК України - покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 до 10 років з конфіскацією майна або без такої; санкція ч. 1 ст. 258-3 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк від 8 до 15 років з конфіскацією майна або без такої, який є особливо тяжким злочином відповідно до класифікації ст. 12 КК України.

Тобто, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину та йому загрожує суворе покарання, що не може залишатися без уваги суду при вирішенні питання про продовження строку дії запобіжного заходу.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 ЄСПЛ вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Відповідно до сформованої практики ЄСПЛ, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес. Тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Колегія суддів зауважує, що ризик переховування обвинуваченого ОСОБА_6 від органу досудового розслідування та суду є актуальним безвідносно до стадії кримінального провадження та обумовлений, серед іншого, можливістю притягнення до кримінальної відповідальності та пов`язаними із цим можливими негативними для особи наслідками (обмеженнями), зокрема і суворістю передбаченого покарання.

При цьому, враховуючи специфіку інкримінованих діянь проти основ національної безпеки України, а також проти громадської безпеки, вчинених після анексії частини території України рф та безпосередньо пов`язаних з цією подією та її наслідками, обставини к/п, особу обвинуваченого, його характеристики, поведінку та активні дії, які йому інкримінуються, кількість інкримінованих діянь та їх тривалість в часі, наявність інших учасників к/п, на глибоке переконання апеляційного суду, наявність в цьому к/п ризиків, передбачених п.п. 1, 3,5 ч. 1 ст. 177 КПК України є доведеноюта їх актуальність не зменшилася на цій стадії к/п, що відповідно є підставою для продовження обвинуваченому ОСОБА_6 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Крім того, розгляд обвинувального акту судом ще триває, а відповідно до ч. 4 ст. 95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них, крім порядку отримання показань, визначеного ст. 615 цього Кодексу.

Водночас, враховуючи вище наведене в сукупності, підстав для застосування обвинуваченому більш м`якого запобіжного заходу не встановлено, оскільки інший запобіжний захід не зможе гарантувати належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Апеляційний суд звертає увагу, що КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченого кримінальному провадженню у формах, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

Відсутність доказів вчинення обвинуваченим діянь, які кваліфікуються чинним кримінальним процесуальним законодавством як ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, не є безумовною підставою для обрання йому більш м`якого запобіжного заходу. Більш того, в певній мірі відсутність таких доказів свідчить про дієвість застосованого обвинуваченому запобіжного заходу, що додатково свідчить про обґрунтованість продовження йому строку тримання під вартою.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження, а істотних порушень судом 1-ої інстанції норм кримінального процесуального законодавства не встановлено, з огляду на що апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 .

Водночас, апеляційний суд враховує, що обвинувальний акт переданий до суду для розгляду 15.11.2024, при цьому обвинувачений ОСОБА_7 тривалий час утримується під вартою, зокрема з березня 2024 року.

Частина 1 ст. 318 КПК України встановлює, що судовий розгляд має бути проведений і завершений протягом розумного строку.

Апеляційний суд вважає за необхідне звернути особливу увагу суду на вимоги ч. 4 ст.28 КПК України, якою регламентовано, що кримінальне провадження щодо особи (осіб), яка тримається під вартою має бути здійснено невідкладно і розглянуто в суді першочергово.

Аналіз зазначених положень свідчить, що розумність строків кримінального провадження встановлено законодавцем задля забезпечення гарантій особи від необґрунтованого та надмірного затягування кримінального провадження стосовно неї з метою забезпечення прав цієї особи.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

В рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» ЄСПЛ роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б не природно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

У розумінні ЄСПЛ для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює собою все провадження.

Апеляційний суд, загалом погоджуючись із висновком суду 1-ої інстанції щодо наявності правових підстав для продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку тримання під вартою з метою забезпечення імперативних завдань кримінального провадження, в той же час звертає особливу увагу суду 1-ої інстанції на те, що запобіжний захід не є покаранням за злочин.

Відтак, апеляційний суд, не втручаючись у процес здійснення правосуддя судом 1-ої інстанції, вважає таку тривалість розгляду даного кримінального провадження неприпустимою, що з огляду на положення ч. 4 ст. 28 та ч. 1 ст. 318 КПК України, тягне за собою порушення принципу розумності строку розгляду справи, у зв`язку із чим звертає увагу суду 1-ої інстанції на необхідність вжиття дієвих заходів для розгляду кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 .

Водночас, апеляційний суд нагадує суду 1-ої інстанції про те, що відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 106 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» підставою дисциплінарної відповідальності судді є безпідставне затягування або невжиття суддею заходів щодо розгляду заяви, скарги чи справи протягом строку встановленого законом.

Керуючись ст.ст. 24, 177, 182, 183, 194, 199, 331, 370, 404, 405, 407, 419, 422-1, 532, 615 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Ухвалу Хаджибейського районного суду м. Одеси від 24.12.2025, якою стосовно ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні злочинів передбачених ч. 3 ст. 109, ч. 2 ст. 110, ч. 1 ст. 258-3 КК України продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів до 21.02.2026 включно, без визначення застави - залишити без змін.

Звернути увагу суду 1-ої інстанції не необхідність вжиття дієвих заходів для розгляду к/п № 0000433 від 23.11.2023 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні злочинів передбачених ч. 3 ст. 109, ч. 2 ст. 110, ч. 1 ст. 258-3 КК України.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4