ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
Ухвала

про вирішення питання про арешт майна

10 лютого 2026 року слідчий суддя Фастівського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , представника власника майна ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Фастові Київської області клопотання про арешт майна, подане прокурором Фастівської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_5 в кримінальному провадженні № 0000103, внесеного до ЄРДР 28.01.2026, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України,-

Встановив:

На розгляд слідчого судді Фастівського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_1 надійшло клопотання прокурора Фастівської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_5 про арешт майна.

Клопотання обґрунтовано тим, що 28.01.2026, о 09.00 год., водій ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (тверезий), керуючи автомобілем «MAN TGL 12.220», р.н. НОМЕР_1 , рухаючись по автодорозі вул. Фастівецька у межах м. Фастів Фастівського району Київської області, заднім ходом в напрямку провулку Поштовий, де біля будинку 24, здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка перетинала дорогу у невстановленому для цього місці з права на ліво відносно напрямку руху даного т/з.

Після чого водій ОСОБА_3 самостійно на вказаному ТЗ завіз потерпілу до лікарні.

Зі слів потерпілої вона не пам`ятає як відбулася пригода.

Внаслідок ДТП, пішохід ОСОБА_6 отримала т/у у вигляді закритого перелому правої стегнової кістки зі зміщенням, у зв`язку з чим була доставлена до КНП Фастівська БЛІЛ.

Так, 28.01.2026 року під час огляду місця події вилучено вантажний автомобіль марки «МAN» моделі «TGL 12/220», державний номерний знак « НОМЕР_2 ».

Вантажний автомобіль марки «МAN» моделі «TGL 12/220», державний номерний знак « НОМЕР_2 » поміщено на майданчик тимчасового утримання транспортних засобів, розташований за адресою: вул. Галафеєва, буд. 31-Б, м. Фастів, Київська область.

Вантажний автомобіль марки «МAN» моделі «TGL 12/220», державний номерний знак « НОМЕР_2 », згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу належить ОСОБА_3 , яке зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 , та перебував фактичному користуванні останнього.

З урахуванням викладеного, прокурор просить накласти арешт на тимчасово вилучене майно вантажний автомобіль марки «МAN» моделі «TGL 12/220», державний номерний знак « НОМЕР_2 », згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу належить ОСОБА_3 , яке зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 , та перебував у фактичному користуванні останнього, контактний номер телефону НОМЕР_3 , помістивши його на майданчик утримання транспортних засобів за адресою: Київська область, м. Фастів, вул. Галафеєва, буд. 31-Б.

В судове засідання прокурор не з`явився, належним чином були повідомлені про час та місце розгляду клопотання.

За відсутності заперечень представника володільця майна, розгляд цього клопотання був проведеним за відсутності прокурора, що відповідає приписам частини 1 статті 172 КПК України.

Представник володільця майна ОСОБА_3 адвокат ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечував щодо задоволення клопотання, зазначивши, що зазначений транспортний засіб є тимчасово вилученим майном у розумінні частини 2 статті 168 КПК України, а отже, оскільки транспортний засіб був вилученим 28 січня 2026 року, а клопотання про його арешт подане 06 лютого 2026 року з порушенням строків, визначених частиною 5 статті 171 КПК України.

Крім того, адвокат ОСОБА_4 вказував, що обставини дорожньо-транспортної події, зокрема, характер і спосіб контактування транспортного засобу і потерпілої, свідчать про відсутність на транспортному засобі пошкоджень і слідової інформації, що виключає потребу в обмеженні користування законного володільця цим транспортним засобом, як речовим доказом.

Представник власника майна повідомив, що у зв`язку із тим, що клопотання про арешт майна не було подано у строк, передбачений частиною 5 статті 171 КПК України, то його клієнт забрав транспортний засіб з місця тимчасового зберігання та продовжує користуватися ним, що свідчить про відсутність подальших обмежень користування цим вантажним автомобілем.

Окремо увагу звернено на те, що територія, на яку ініціатор клопотання просить помістити транспортний засіб, не є спеціалізованим майданчиком зберігання та, відповідно, не буде забезпеченою схоронність цього майна.

Далі, представник власника майна стверджує, що власник транспортного засобу є підприємцем та використовує цей засіб у своїй господарській діяльності, накладення арешту на зазначений транспортний засіб позбавить його джерел доходу і істотно вплине на можливість малолітнього сина-інваліда.

Заслухавши думку учасника судового засідання, дослідивши долучені до клопотання матеріали, вважаю, що вказане клопотання підлягає частковому задоволенню.

Зокрема, згідно приписів частини 1 статті 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно приписів п. 5 частини 2 статті 40 КПК України, слідчий уповноважений звертатися за погодженням із прокурором до слідчого судді з клопотаннями про застосування заходів забезпечення кримінального провадження, проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій.

Згідно приписів частини 1 статті 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Згідно приписів частини 2 цієї статті, процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Згідно приписів частини 1 статті 91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню:

- подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення);

- винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення;

- вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат;

- обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження;

- обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання;

- обставини, які підтверджують, що гроші, цінності та інше майно, які підлягають спеціальній конфіскації, одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна, або призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення чи винагороди за його вчинення, або є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом, або підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення;

- обставини, що є підставою для застосування до юридичних осіб заходів кримінально-правового характеру.

Згідно приписів частини 2 цієї статті, доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Згідно приписів частини 1, 2 статті 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Документи є речовими доказами, якщо вони містять ознаки, зазначені в частині першій цієї статті.

Згідно абзацу 1 частини 1 статті 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно абзацу 2 частини 1 цієї статті, завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Згідно приписів частини 2 цієї статті, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи.

Як слідує зі змісту частини 3 цієї статті, у випадку, коли арешт накладається з метою забезпечення збереження речових доказів, він може бути накладеним на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Згідно приписів частини 5 статті 171 КПК України, клопотання слідчого, прокурора про арешт тимчасово вилученого майна повинно бути подано не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено.

У разі тимчасового вилучення майна під час обшуку, огляду, здійснюваних на підставі ухвали слідчого судді, передбаченої статтею 235 цього Кодексу, клопотання про арешт такого майна повинно бути подано слідчим, прокурором протягом 48 годин після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, в якої його було вилучено.

Згідно частини 1 статті 173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Згідно приписів частини 2 цієї статті, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати:

правову підставу для арешту майна;

можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні;

наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність ;

можливість спеціальної конфіскації майна;

розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою;

розумність та спів розмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження;

наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Згідно приписів частини 4 цієї статті, у разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна. Слідчий суддя, суд зобов`язаний застосувати такий спосіб арешту майна, який не призведе до зупинення або надмірного обмеження правомірної підприємницької діяльності особи, або інших наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб.

Згідно приписів частини 5 цієї статті, у разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд постановляє ухвалу, в якій зазначає: 1) перелік майна, на яке накладено арешт; 2) підстави застосування арешту майна; 3) перелік тимчасово вилученого майна, яке підлягає поверненню особі, у разі прийняття такого рішення; 4) заборону, обмеження розпоряджатися або користуватися майном у разі їх передбачення та вказівку на таке майно; 5) порядок виконання ухвали із зазначенням способу інформування заінтересованих осіб.

З урахуванням вказаних вище правових норм, арешт майна, як захід забезпечення кримінального провадження, може бути застосованим, в тому числі й у випадку, якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення і метою його застосування є запобігання можливості приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження доказів.

Зі змісту клопотання про застосування арешту майна та доданих документів слідує, що 28.01.2026, о 09.00 год., водій ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (тверезий), керуючи автомобілем «MAN TGL 12.220», р.н. НОМЕР_1 , рухаючись по автодорозі вул. Фастівецька у межах м. Фастів Фастівського району Київської області, заднім ходом в напрямку провулку Поштовий, де біля будинку 24, здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка перетинала дорогу у невстановленому для цього місці з права на ліво відносно напрямку руху даного т/з. Після чого водій ОСОБА_3 самостійно на вказаному ТЗ завіз потерпілу до лікарні. Зі слів потерпілої вона не пам`ятає як відбулася пригода. Внаслідок ДТП, пішохід ОСОБА_6 отримала т/у у вигляді закритого перелому правої стегнової кістки зі зміщенням, у зв`язку з чим була доставлена до КНП Фастівська БЛІЛ, тому вказане майно було вилучено під час проведення огляду місця події 28.01.2026 року та 28.01.2026 року постановою слідчого зазначене майно визнано речовим доказом.

Перевіряючи наявність правових підстав для застосування арешту майна, суд враховує, що є обґрунтовані підстави стверджувати, що було вчиненим кримінальне правопорушення, а майно, для забезпечення збереження якого подано клопотання, є речовим доказом у розумінні статті 98 КПК України та містить на собі слідову інформацію і з високим ступенем вірогідності може бути знаряддям вчинення кримінального правопорушення.

Далі, згідно приписів статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно приписів частини 1 статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно приписів частини 1 статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно приписів частини 1, 2 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно приписів статті 1 Протоколу 1 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична і юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Вказані правові норми встановлюють гарантії непорушності права власності, однак при цьому передбачають можливість його обмеження у випадках та в порядку, встановленому законом.

Згідно позиції, висловленої в Рішенні ЄСПЛ по справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», ступінь втручання у право на володіння майном фізичної або юридичної особи, має бути як відповідним поставленій меті, так і пропорційним їй.

Вирішуючи питання про можливість накладення арешту на майно, що зазначене в клопотанні, слідчий суддя приходить до висновку, що застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження є можливим та необхідним, вказаний захід має тимчасовий характер та не призводить до невиправданих і не пропорційних обмежень прав особи, яка є власником майна.

При цьому, слідчий суддя акцентує увагу на тому, що згідно приписів абзацу 2 частини 1 статті 174 КПК України, власнику майна, на яке накладено арешт, забезпечується право на подання клопотання про скасування арешту майна, у випадку, якщо в застосуванні цього заходу забезпечення кримінального провадження відпаде потреба.

Отже, для власника майна забезпечується можливість індивідуального періодичного перегляду застосованого захожу забезпечення кримінального провадження, що не свідчить про непропорційність вручання у право мирного володіння майном.

Далі, слідчий суддя зазначає, що порушення передбачених частиною 5 статті 171 КПК України строків подання клопотання не є підставою для відмови у його розгляді та в подальшому вирішенні питання накладення арешту на майно з метою його збереження, як речового доказу.

В цьому випадку майно втрачає статус тимчасово вилученого, однак на це майно може бути накладеним арешт для забезпечення його збереження та за наявності доведених підстав і ризиків, що передбачені статтею 170 КПК України.

Далі, слідчий суддя погоджується з доводами ініціатора клопотання з приводу того, що транспортний засіб містить слідову інформацію, що, зокрема, зафіксовано в протоколі огляду місця події від 28 січня 2026 року (а. с. 9-10) і зазначений транспортний засіб може бути об`єктом експертних досліджень, що виправдовує застосування зазначеного заходу забезпечення кримінального провадження.

Далі, слідчий суддя наголошує на тому, що вирішення питання накладення арешту на майно в межах процедури кримінального провадження передбачає надання правової оцінки двох конкуруючим інтересам публічного інтересу органу досудового розслідування щодо збирання та перевірки доказів і проведення слідчих та розшукових дій, а також приватного інтересу власника майна, відносно якого вирішується питання арешту.

В цьому випадку слідчий суддя зазначає, що на даній стадії кримінального провадження, враховуючи необхідність проведення слідчий дій з використанням цього автомобіля та існуючої потреби збереження речового доказу у незмінному стані, публічний інтерес органу досудового розслідування превалює над приватним інтересом власника майна.

Крім того, слідчий суддя враховує, що представником власника автомобіля не надано доказів того, що накладення арешту на зазначений автомобіль істотним чином вплине на можливість здійснення господарської діяльності його власника.

Отже, існують підстави для задоволення клопотання в цій частині.

Далі, в силу приписів статті 100, частини 5 статті 173 КПК України, при вирішенні питання арешту на тимчасово вилучене майно, слідчий суддя не вирішує питання визначення місця зберігання майна, на яке накладено арешт, тому слідчий суддя відмовляє прокурору в частині прохання помістити арештований транспортний засіб на територію майданчика тимчасового утримання транспортних засобів за адресою: Київська область, м. Фастів, вул. Галафеєва, 31-Б.

Враховуючи вище викладене, керуючись приписами статті 170-174 КПК України, -

Постановив:

Клопотання прокурора Фастівської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_5 про арешт майна в кримінальному провадженні № 0000103, внесеного до ЄРДР 28.01.2026, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України задовольнити частково.

Накласти в кримінальному провадженні № 0000103 від 28.01.2026 арешт із застосуванням заборони відчуження, користування та розпорядження, на вантажний автомобіль марки «МAN» моделі «TGL 12/220», державний номерний знак « НОМЕР_2 », згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу належить ОСОБА_3 , зареєстрованому за адресою: АДРЕСА_1 , та перебував у фактичному користуванні ОСОБА_3 (моб. тел. НОМЕР_3 ).

Копію ухвали не пізніше наступного робочого дня від дати її постановлення направити прокурору Фастівської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Клопотання про скасування арешту майна може бути поданим в порядку, передбаченому частиною 1 статті 174 КПК України.

На ухвалу слідчого судді може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення. Якщо ухвалу суду постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Повний тест ухвали складено та проголошено 13 лютого 2026 року о 09 год. 55 хв.

Слідчий суддя ОСОБА_1