Справа № 541/183/26
Провадження № 1-кс/541/99/2026
У Х В А Л А

іменем України

02 лютого 2026 рокум.Миргород

Миргородський міськрайонний суд Полтавської області в складі:

слідчого судді ОСОБА_1 ,

за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

громадянкою ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миргород клопотання прокурора Миргородської окружної прокуратури Полтавської області ОСОБА_4 про накладення арешту на майно по кримінальному провадженню №0000034, -

в с т а н о в и в:

Прокурор Миргородської окружної прокуратури Полтавської області ОСОБА_4 звернувся до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту на майно, що було вилучене під час проведення обшуку, а саме: полімерну бочку ємністю 100 літрів; полімерну бочку ємністю 60 літрів із прозорою рідиною в середині, яка має запах спирту; 49 (сорок дев`ять) полімерних ємностей, об`ємом 5 літрів, із рідиною прозорого кольору, яка має запах спирту; 1 (одну) полімерну ємність, об`ємом 5 літрів, не повну, із запахом спирту.

Прокурор ОСОБА_4 , який ініціював дане клопотання, не з`явився у судове засідання.

В судове засідання зявилась власник майна громадянка ОСОБА_3 . Суду повідомила, що вилучений спирт у ємностях та в бочках належить їй. вона використовувала його для власних потреб.

Дослідивши клопотання, перевіривши додані до нього матеріали, слідчий суддя приходить до наступних висновків.

Слідчим суддею встановлено, що в провадженні СВ Миргородського РВП ГУНП в Полтавській області перебувають матеріали кримінального провадження №0000034 від 14.01.2026 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України.

Встановлено, що 14.01.2026 до Миргородського РВП ГУНП в Полтавській області надійшов рапорт оперуповноваженого ВКП Миргородського РВП ГУНП в Полтавській області про те, що мешканець Миргородського району, а саме громадянин ОСОБА_5 за місцем свого проживання, без передбаченого законом дозволу, незаконно зберігає боєприпаси без мети збуту.

В ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , в період часу з 12 години 05 хвилин по 17 годину 02 хвилини 28.01.2026, було виявлено та вилучено:

1) полімерну бочку ємністю 100 літрів;

2) полімерну бочку ємністю 60 літрів із прозорою рідиною в середині, яка має запах спирту;

3) 49 (сорок дев`ять) полімерних ємностей, об`ємом 5 літрів, із рідиною прозорого кольору, яка має запах спирту;

4) 1 (одну) полімерну ємність, об`ємом 5 літрів, не повну, із запахом спирту.

Походження даних рідин, власники домогосподарства, в якому проводився обшук, не змогли повідомити та надати на них відповідні документи.

28.01.2026 постановою слідчого СВ Миргородського РВП ГУНП в Полтавській області капітана поліції ОСОБА_6 вищевказані речі визнано речовими доказами у даному кримінальному провадженні.

Прокурор вважає, що вищевказані речові докази мають суттєве значення для встановлення важливих обставин у кримінальному провадженні та потрібні для подальшого проведення судових експертиз для визначення складу даних рідин, їх якості, приналежності та походження.

Згідно з ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України метою арешту майна є збереження речових доказів. Арештованим може бути майно, яким володіє, користується чи розпоряджається підозрюваний, обвинувачений, засуджений, треті особи, юридична особа, до якої може бути застосовано заходи кримінально-правового характеру за рішенням, ухвалою суду, слідчого судді.

Разом з тим, зі змісту ч. 3 ст. 170 КПК України слідує, що у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу, зазначеним у ст. 98 КПК України, якою визначено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ч. 11 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст.ст. 94, 132 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції» від 22 вересня 1994 року та «Кушоглу проти Болгарії» від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 р. у справі «Смирнов проти Росії» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону.

У задоволенні клопотання прокурора про накладення арешту на майно слід відмовити, оскільки полімерні бочки з прозорою рідиною всередині, яка за органолептичними ознаками має запах спирту, не належать до предметів кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, за ознаками якої відкрито дане кримінальне провадження.

Диспозиція ч. 1 ст. 263 КК України передбачає кримінальну відповідальність виключно за незаконне поводження зі зброєю, бойовими припасами, вибуховими речовинами або вибуховими пристроями. Водночас вилучені полімерні бочки з рідиною не є та не можуть бути віднесені до жодної з категорій предметів, охоплених зазначеною нормою кримінального закону, а відтак не мають кримінально-правового значення у межах даного провадження.

Крім того, стороною обвинувачення не доведено наявність правових підстав, передбачених ч. 2 ст. 170 КПК України, для накладення арешту на зазначене майно. Посилання прокурора виключно на те, що «вищевказані вилучені речі потрібні для подальшого проведення судових експертиз для визначення складу даних рідин, їх якості, приналежності та походження», не може вважатися належним та достатнім обґрунтуванням необхідності арешту майна.

Слід зауважити, що відповідно до положень ст. 98 КПК України, речовими доказами є лише ті матеріальні об`єкти, які містять відомості про обставини кримінального правопорушення. Однак у даному випадку прокурором не обґрунтовано, яким саме чином вилучена рідина може підтверджувати або спростовувати обставини кримінального правопорушення, передбаченого ст. 263 КК України.

Більше того, сам по собі намір проведення експертного дослідження не є самостійною підставою для накладення арешту, оскільки КПК України не пов`язує можливість призначення та проведення експертизи з обов`язковим арештом майна, а прокурором не доведено ризиків, передбачених абз. 2 ч. 1 ст. 170 КПК України, зокрема можливості знищення, пошкодження чи відчуження відповідного майна.

З огляду на викладене слідчий суддя вважає, що прокурором не доведено яким чином полімерні бочки з рідинами можуть бути речовими доказами по вказаному кримінальному провадженню, які конкретні ризики незастосування арешту наявні, не обґрунтована мета та завдання арешту, визначені ст. 170 КПК України.

Керуючись ст.ст. 8, 86, 89, 94, 170, 171-173 КПК України, слідчий суддя, -

п о с т а н о в и в:

Відмовити у задоволенні клопотання прокурора Миргородської окружної прокуратури Полтавської області ОСОБА_4 про накладення арешту на майно по кримінальному провадженню №0000034, а саме на полімерну бочку ємністю 100 літрів; полімерну бочку ємністю 60 літрів із прозорою рідиною в середині, яка має запах спирту; 49 (сорок дев`ять) полімерних ємностей, об`ємом 5 літрів, із рідиною прозорого кольору, яка має запах спирту; 1 (одну) полімерну ємність, об`ємом 5 літрів, не повну, із запахом спирту.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Полтавського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддяОСОБА_1