ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 754/10399/24

провадження № 51-1931 км 25

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, яка брала участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 18 березня 2025 року у кримінальному провадженні № 0001118 за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2024 року

ОСОБА_6 засуджено за ч. 1 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки та покладено на нього обов`язки, передбачені ст. 76 цього Кодексу.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у провадженні, скасовано арешт на майно.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 18 березня 2025 року вирок місцевого суду залишено без зміни, а апеляційну скаргу прокурора - без задоволення.

За вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 09.05.2024 приблизно об 11 год. 50 хв., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись у квартирі АДРЕСА_2 , на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків, в ході словесного конфлікту з ОСОБА_7 , умисно, кухонним ножем, наніс ОСОБА_7 один удар в область черевної порожнини, чим спричинив останньому тяжке тілесне ушкодження.

Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Зазначає, що апеляційний суд належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги сторони обвинувачення про безпідставне застосування до засудженого положень ст. 75 КК України, оскільки, судом не в повній мірі враховано обставини та суспільну небезпечність кримінального правопорушення, а також дані про особу засудженого, тому висновки суду про можливість виправлення ОСОБА_6 без реального відбування покарання є помилковими.

У зв`язку з цим, ухвала суду не відповідає вимогам ст. 370 КПК України через її незаконність та необґрунтованість.

Позиції інших учасників судового провадження

Прокурор ОСОБА_5 у суді касаційної інстанції підтримала скаргу та просила її задовольнити з наведених у скарзі мотивів.

Межі розгляду матеріалів кримінального провадження у касаційному суді

За змістом ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до вимог ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.

При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 ст. 438 КПК України підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412 - 414 цього Кодексу.

Мотиви суду

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 та кваліфікація його дій у касаційному порядку не оскаржуються. При перевірці доводів, наведених у скарзі, суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин, встановлених судами.

Доводи прокурора зводяться до його незгоди із висновками суду апеляційної інстанції про можливість звільнення засудженого від призначеного йому покарання на підставі ст. 75 КК України з випробуванням, із встановленням іспитового строку. Прокурор вважає це покарання м`яким, а наведені апеляційним судом обставини недостатніми для прийняття мотивованого рішення про таке звільнення.

З цими доводами колегія суддів погодитися не може.

Положеннями ст. 50 КК України передбачено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.

При цьому каральна функція не є домінуючою, а обраний захід примусу має найбільш сприяти досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства. У будь-якому разі покарання має бути співмірним злочину, що передбачає врахування способу й об`єкту посягання, тяжкості його наслідків і потенційної суспільної небезпеки. Така домірність є необхідним проявом справедливості кримінальної відповідальності.

Виправлення, як мета покарання, це той наслідок, який прагне досягнути держава передбаченими законом заходами примусу. Виправлення засудженого - це ті певні зміни в його особистості, які утримують його в подальшому від вчинення нових злочинів. З моральної точки зору виправлення засудженого і є кінцевою метою покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (наприклад, у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, належним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

За правилами ст. 75 КК України, у разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може звільнити вказану особу від відбування покарання з випробуванням, умотивувавши належним чином своє рішення.

Касаційний суд звертає увагу, що підставою звільнення особи від відбування покарання з випробуванням на основі ст. 75 КК України, є переконання суду, викладене у мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання. Висновок суду має ґрунтуватися на тих відомостях, які він оцінює на час ухвалення вироку, зокрема на відомостях про вчинений особою злочин, посткримінальну поведінку та її характеристику, спосіб життя, соціальні зв`язки тощо. Важливе значення для застосування звільнення від відбування покарання мають дані, які характеризують особу винного, а саме: його поведінка до, в момент та після вчинення кримінального правопорушення, його соціально-демографічні властивості та соціально-психологічна характеристика. Лише проаналізувавши всі зазначені обставини, суд може дійти висновку про наявність підстав для звільнення особи від відбування покарання.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, апеляційний суд дійшов висновку, що при призначенні покарання ОСОБА_6 місцевий суд дотримався положень статей 50, 65 КК України, навів переконливі мотиви про необхідність призначення покарання у межах санкції статті, за якою його засуджено, зі звільненням від його відбування на підставі ст. 75 цього Кодексу, що на думку суду, є співмірним протиправному діянню, достатнім для виправлення винного та запобігання вчиненню нових злочинів.

Апеляційний суд зазначив, що судом першої інстанції враховано ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, дані про особу винного, який раніше не судимий, характеризується посередньо, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

До обставин, що пом`якшують покарання, суд відніс визнання вини та щире каяття, яке проявилося у критичному ставленні до вчиненого, висловлюванні глибокого жалю, вибаченні перед потерпілим, готовністю до відшкодування шкоди та витрат на лікування. Обставиною, що обтяжує покарання, суд визнав вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння.

Поряд з цим врахував думку потерпілого, який просив призначити ОСОБА_6 мінімальне покарання без його ізоляції від суспільства.

Урахувавши всі обставини які за законом мають правове значення суд дійшов висновку про можливість виправлення і перевиховання засудженого без ізоляції від суспільства й призначив покарання у межах санкції ч. 1 ст. 121 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років та небезпідставно звільнив його від відбування призначеного покарання з випробуванням в порядку ст. 75 КК України.

Апеляційний суд переглянувши вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 за апеляційною скаргою прокурора в порядку ст. 405 КПК України у межах доводів його апеляційної скарги, належним чином проаналізував усі обставини справи, в тому числі й характер вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного, обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання, а також врахував повне визнання вини засудженим, його належну процесуальну поведінку під час судового і апеляційного розгляду, та погодився з ухваленим судом першої інстанції рішенням й вмотивовано залишив вирок без зміни.

Разом із цим, прокурор, посилаючись у касаційній скарзі на ті дані про особу винного, які були враховані судами попередніх інстанцій при призначенні засудженому покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України, не наводить будь-яких інших обставин чи даних про особу засудженого, які б могли слугувати підставою для протилежного висновку.

Що стосується посилань прокурора на те, що при прийнятті рішення про звільнення засудженого від відбування покарання з іспитовим строком, вирішальною стала позиція потерпілого слід зазначити, що хоча думка потерпілого не має для суду обов`язкового характеру, проте вона має враховуватися судом поруч з іншими обставинами кримінального провадження під час вирішення питання про покарання. Адже неврахування таких чинників, як посткримінальна поведінка винного, висловлення щирого жалю з приводу скоєного, відшкодування завданої шкоди та вибачення з боку потерпілої сторони суперечить загальним засадам призначення покарання, викладеним у ст. 65 КК України.

Тому суди при звільнені ОСОБА_6 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України вірно врахували думку потерпілого на ряду з іншими обставинами кримінального провадження.

Заслуговує на увагу й те, що на момент касаційного розгляду ОСОБА_6 відбув частину установленого судом іспитового строку. Жодних відомостей про неналежну поведінку засудженого під час іспитового строку, притягнення його до адміністративної чи кримінальної відповідальності матеріали справи не містять. Зазначені обставини у своїй сукупності безумовно вказують на дотримання засудженим умов звільнення від відбування покарання з випробуванням, що свідчить про те, що мета покарання - виправлення винного може бути досягнута.

З огляду на наведене, суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про можливість застосування до призначеного ОСОБА_6 , покарання положень ст. 75 КК України та вважає, що саме таке покарання є законним, справедливим, воно буде відповідати тяжкості правопорушення, сприятиме виправленню винного та попередженню вчинення нових злочинів, а також не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Ухвала апеляційного суду є законною, обґрунтованою та належним чином вмотивованою, вона в повній мірі відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України, у ній наведено мотиви, з яких виходив суд, та положення закону, якими він керувався під час її постановлення, а тому доводи касаційної скарги прокурора про протилежне теж неприйнятні.

Ураховуючи викладене, Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню. У зв`язку із цим та керуючись статтями 434, 436 КПК України, колегія суддів вважає за необхідне залишити судове рішення без зміни.

З цих підстав Суд ухвалив:

Ухвалу Київського апеляційного суду від 18 березня 2025 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3