Справа № 346/6578/25
Провадження № 11-кп/4808/158/26
Категорія ст. 539 КПК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2026 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду

в складі суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

з участю секретаря ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 05 січня 2026 року про відмову в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 , про зарахування судом строку перебування під цілодобовим домашнім арештом, як попереднього ув`язнення у строк покарання,

з участю прокурора ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 ,

адвоката ОСОБА_8 ,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 05 січня 2026 року відмовлено взадоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 , про зарахування судом строку перебування під цілодобовим домашнім арештом, як попереднього ув`язнення у строк покарання.

Суд першої інстанції мотивував таку позицію тим, що період перебування засудженим під цілодобовим домашнім арештом не є попереднім ув`язненням, тому відсутні підстави для зарахування цього періоду в строк покарання за правилами ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону України № 838-VIII від 26.11.2015).

ОСОБА_7 в апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу суду першої інстанції ухвалити нову, якою клопотання задовольнити, та зарахувати період цілодобового домашнього арешту з 26.10.2021 по 25.06.2023 року у строк покарання з розрахунку один день за два днів позбавлення волі згідно з ч. 5 ст. 72 КК України в ред. Закону №838- VIII.

Також вказує, що у разі відмови у застосуванні розрахунку «1 за 2» - на підставі ч. 5 ст. 72 КК України повністю звільнити ОСОБА_7 від відбування решти покарання, оскільки він відбув у неволі більше часу, ніж того вимагає справедливе та законне покарання.

Вважає ухвалу суду незаконною, необґрунтованою та такою, що підлягає скасуванню.

Вказує, що судом порушено вимоги ст. 370 КПК України, ст. 5 КК України, ст. 58 Конституції України.

Стверджує, що судом проігноровано повноваження щодо звільнення від покарання. Посилається на ч. 5 ст. 72 КК України (в ред. Закону № 838-VIII), яка вказує, що при призначенні покарання суд, враховуючи обмеження волі, може пом?якшити покарання або повністю звільнити засудженого від його відбування.

Зауважує, що судом не надано оцінку цій нормі при наявності 607 днів цілодобового арешту.

Зазначає, що всі вищенаведені факти і обставини поза розумним сумнівом доводять те, що суд першої інстанції не виконав вимоги закону про кримінальну відповідальність.

Під час апеляційного розгляду:

- захисник ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_8 підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити;

- прокурор вважає увалу суду в частині призначеного ОСОБА_7 покарання законним та обґрунтованим, а тому просив її залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників в кримінальному провадженні, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що її необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

За приписами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

ЄСПЛ підкреслив, що обраним запобіжним заходом був домашній арешт і що відповідь судів на скарги заявника й наведені ними підстави, якими обґрунтовувалися ці рішення, не видаються свавільними чи необґрунтованими. Загалом оцінку судами питання про обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту у випадку заявника варто розглядати як позбавлення свободи в розумінні статті 5 Конвенції (див. Korban v. Ukraine, no. 26744/16, § 139, 4 липня 2019 року), яка відповідала основним матеріальним та процесуальним гарантіям цього положення (див, серед інших справ, Shmorgunov and Others v. Ukraine, nos. 15367/14 та 13 інших, §§ 45961, 21 січня 2021 року) (пункт 15 рішення)».

Колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги засудженого ОСОБА_7 про незаконність відмови у зарахуванні строку перебування під цілодобовим домашнім арештом у строк покарання є необґрунтованими та не підлягають задоволенню з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів провадження, до набрання вироком законної сили до ОСОБА_7 було застосовано запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту із застосуванням електронного засобу контролю.

Водночас такий запобіжний захід не є попереднім ув`язненням у розумінні положень ст. 72 КК України.

Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України (у редакції Закону № 838-VIII) зарахуванню підлягає виключно строк попереднього ув`язнення як запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Домашній арешт, навіть у формі цілодобового обмеження свободи пересування із застосуванням електронного засобу контролю, за своїм правовим змістом не є триманням під вартою та не може прирівнюватися до нього.

Аналогічний правовий висновок уже було викладено в ухвалі Івано-Франківського апеляційного суду від 06 серпня 2024 року (а.п. 37-39), якою у задоволенні заяви ОСОБА_7 про зарахування строку домашнього арешту в строк покарання було відмовлено. У зазначеній ухвалі суд обґрунтовано виходив із того, що домашній арешт є окремим видом запобіжного заходу, який не охоплюється поняттям «попереднє ув`язнення», а тому підстави для застосування правил ч. 5 ст. 72 КК України відсутні.

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 07 листопада 2025 року (а.п. 5-6) задоволено заяву засудженого ОСОБА_7 про зарахування строку перебування під цілодобовим домашнім арештом до строку остаточного покарання, та на підставі ч. 7 ст. 72 КК України засудженому ОСОБА_7 у строк відбування покарання за вироком Долинського районного суду від 26 червня 2023 року, зараховано строк перебування під цілодобовим арештом з 27 жовтня 2021 року по 25 червня 2023 року включно, з розрахунку три дні цілодобового арешту відповідають одному дню позбавлення волі.

Так, запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту було переведено в позбавлення волі з відповідним розрахунком як встановлено ч. 7 ст. 72 КК України та зараховано в строк відбуття покарання.

Вказана ухвала суду набула законної сили та має преюдиційне значення в тому числі і для суду апеляційної інстанції.

Відповідно в межах апеляційного провадження неможливо перевести визначений строк позбавлення волі, який встановлено в наслідок застосування ч. 7 ст. 72 КК України знову в попереднє ув`язнення з подальшим зарахуванням вказаного терміну вже з застосуванням ч. 5 ст. 72 КК України знову в термін покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, оскільки законодавством не передбачено можливості перерахунку позбавлення волі в попереднє ув`язнення.

Колегія суддів враховує, що обставини, на які посилається засуджений ОСОБА_7 в апеляційній скарзі, фактично зводяться до незгоди з правовою оцінкою, наданою судом першої інстанції, та до повторення доводів, які вже були предметом судового розгляду та отримали належну правову оцінку.

У правовій позиції законодавця, викладеній у пояснювальній записці до проекту Закону України «Про внесення змін до Кримінального кодексу України (щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання) 838-VIII від 26.11.2015» від 05 листопада 2015 року зазначено, сучасні умови перебування затриманих осіб в слідчих ізоляторах є неналежними. Зокрема, камери, в яких утримують людей, часто переповнені та не відповідають мінімальним санітарним вимогам. Такі умови утримання принижують гідність осіб, які ще не визнані судом винними у вчиненні злочину. Особи можуть роками перебувати у слідчих ізоляторах без винесення щодо них обвинувального вироку, що є неприпустимим з огляду на конституційно встановлену презумпцію невинуватості.

Загальновідомим є і той факт, що умови відбування покарання осіб, визнаних винними, у виправних колоніях різних рівнів безпеки є кращими, ніж умови утримання в слідчих ізоляторах, де перебувають особи, які тільки підозрюються у скоєнні правопорушення. У той час як відповідно до міжнародної практики, умови утримання під вартою під час попереднього ув`язнення не можуть бути суворішими призначеного судом покарання за кримінальне правопорушення.

Введення у законодавство положення про збільшення коефіцієнту зарахування часу утримування під вартою у слідчих ізоляторах до покарання у вигляді позбавлення волі обґрунтоване необхідністю забезпечення соціальної справедливості, практичної реалізації принципу презумпції невинуватості, припинення негативної практики тривалого утримання в слідчих ізоляторах осіб на стадії досудового розслідування кримінальних проваджень, а також необхідністю розвантаження вітчизняних слідчих ізоляторів, що водночас покращить умови перебування там тих осіб, які не будуть звільнені після прийняття законопроекту.

Так, пояснювальна записка до вищезазначеного законопроекту зазначає, що зарахування різних способів обмеження свободи як попереднього ув`язнення може призвести до змішування категорій правових режимів і несправедливих наслідків, оскільки запобіжний захід, який не передбачає повного ізолювання особи від суспільства та невідбуття покарання, не може автоматично прирівнюватись до тримання під вартою.

Вказаний строк тримання під цілодобовим домашнім арештом неможливо ототожнити з утриманням в слідчому ізоляторі з неналежними умовами тримання, як про це зазначено в пояснювальній записці до законопроекту.

Посилання засудженого на принципи справедливості та необхідність застосування більш м`якого підходу не можуть бути підставою для відступу від чітких приписів кримінального закону, оскільки суд зобов`язаний діяти виключно в межах і спосіб, передбачені законом. Розширене тлумачення положень ст. 72 КК України, яке фактично пропонує апелянт, суперечило б принципу законності.

З огляду на викладене, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для зарахування строку перебування ОСОБА_7 під цілодобовим домашнім арештом у строк попереднього ув`язнення з подальшим перерахунком в строк призначеного покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, за наявності ухвали Коломийського міськрайонного суду від 07 листопада 2025 року, яким вказане питання вже вирішене по суті.

Підстав для скасування оскаржуваної ухвали не встановлено, у зв`язку з чим апеляційну скаргу ОСОБА_7 слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 418, 419, 539 КПК України, ст. 72 КК України колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 05 січня 2026 року про відмову в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 , про зарахування судом строку перебування під цілодобовим домашнім арештом, як попереднього ув`язнення у строк покарання, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4

ОСОБА_5