справа № 178/2905/25
провадження № 1-кп/208/1025/26
УХВАЛА

17 березня 2026 р. м. Кам`янське

Заводський районний суд міста Кам`янського у складі колегії: головуючого, судді ОСОБА_1 , судді ОСОБА_2 , судді ОСОБА_3 , при секретарі ОСОБА_4 ,

за участю прокурора ОСОБА_5 , потерпілої ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 , адвоката ОСОБА_8 в режимі відео конференції,

обвинуваченого ОСОБА_9 , адвоката ОСОБА_10 в режимі відео конференції,

у відкритому судовому засіданні по справі кримінального провадження № 0000284, відносно:

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

який обвинувачується у скоєнні злочинів передбачених п. 6 ч.2 ст. 115, ч.4 ст. 187 КК України,

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який обвинувачується у скоєнні злочину передбаченого ч.4 ст. 187 КК України,

розглянувши клопотання прокурора про продовження запобіжних заходів, -

ВСТАНОВИВ:

В провадження Заводського районного суду міста Кам`янського надійшло вищезазначене кримінальне провадження.

Перед початком судового розгляду прокурор заявив окремі клопотання про продовження відносно обвинувачених запобіжного заходу у виді тримання під вартою, яке обґрунтовано тим, що обвинувачені, кожен окремо, можуть переховуватись від суду з огляду на сувору міру покарання яка їм загрожує, можуть незаконно впливати на потерпілу та свідків, вчинити інші кримінальні правопорушення. При вирішенні питання щодо продовження запобіжного заходу, просив не визначати альтернативний запобіжний захід у виді застави.

Адвокати та обвинувачені висловили незгоду з клопотанням прокурора та просили змінити запобіжні заходи на менш суворі.

Суд розглянувши клопотання, вислухав учасників судового засідання, встановив наступне.

Метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання неможливості виконання завдань кримінального провадження.

При вирішенні питання про доцільність продовження запобіжного заходу, суд враховує вимоги статті 29 Конституції України, статті 9 Загальної Декларації прав людини, статті 5 Європейської Конвенції про захист прав людини та основних свобод і статті 12 КПК України, за змістом яких обмеження права особи на свободу й особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках, за встановленою процедурою, а також той факт, що взяття під варту є найбільш суворим запобіжним заходом.

Відповідно до сформованої практики ЄСПЛ, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Суд у справі «Летельє проти Франції», вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства.

У рішенні по справі «W. проти Швейцарії» ЄСПЛ зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилятись від слідства.

ЄСПЛ у справах «Ілійков проти Болгарії», «Москаленко проти України» зазначив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторно вчинення злочинів», а особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

З матеріалів справи вбачається, що Конді обґрунтовано, в достатній мірі для розгляду клопотання прокурора, обвинувачується у вчиненні особливо тяжких злочинів, за один з яких передбачено покарання у виді довічного позбавлення волі. Калмиков обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 8 до 15 років з конфіскацією майна.

Стандарт доказування «обґрунтована підозра» не передбачає, що уповноважені органи мають оперувати доказами, достатніми для ухвалення обвинувального вироку, що пов`язано з меншою мірою ймовірності, необхідною на ранніх етапах кримінального провадження для обмеження прав особи. Тобто, у випадку вирішення питання про застосування заходу забезпечення кримінального провадження причетність особи до вчинення кримінального правопорушення не повинна мати категоричного висновку, а свідчити лише про її можливість.

Суд вважає про доведеність існування ризику переховування обвинувачених від суду, з огляду на безальтернативно сувору міру покарання, яка їм загрожує у разі визнання винними.

Також, суд погоджується з доводами прокурора щодо наявного ризику незаконного впливу обвинувачених на потерпілу та свідків. При встановленні наявності ризику впливу на зазначених осіб, суд враховує встановлену КПК України процедуру отримання від них показань у кримінальному провадженні, згідно якої після направлення обвинувального акта до суду, на стадії судового розгляду, вони допитуються в судовому засіданні. При цьому, суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання.

Обвинуваченим інкриміновано вчинення корисливого злочину. Ніяких даних про джерело їх існування суду не надано. Враховуючи викладене, суд вважає за підтверджений ризик вчинення ними іншого кримінального правопорушення.

КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений при застосуванні до нього більш м`якого запобіжного заходу поза всяким сумнівом порушить покладені на нього процесуальні обов`язки чи здійснить одну із спроб, що передбачена п. п. 1-5 ч. 1 ст. 177 КПК України, однак потребує встановлення реальної можливості допустити це в майбутньому.

При оцінці можливості застосування іншого більш м`якого запобіжного заходу з метою запобігання встановленим ризикам, враховуючи, що така оцінка стосується перспективних фактів, суд використовує стандарт доказування «обґрунтованої ймовірності», за яким слід вважати, що інші більш м`які запобіжні заходи, ніж тримання під вартою, не зможуть запобігти встановленим ризикам за умови встановлення обґрунтованої ймовірності цього.

Враховуючи висунуте обвинувачення, відповідно до ст. 183 КПК України альтернативний запобіжний захід судом не визначається.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 176-178, 181-184 КПК України, суд

у х в а л и в :

Клопотання прокурора задовольнити.

Строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою, обраний відносно обвинуваченого ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжити до 14.05.2026 року, без визначення розміру застави.

Строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою, обраний відносно обвинуваченого ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , продовжити до 14.05.2026 року, без визначення розміру застави.

В задоволенні клопотання захисту щодо зміни обвинуваченим запобіжного заходу на не пов`язаний з триманням під вартою, відмовити.

Копію ухвали вручити обвинуваченим, захисникам, прокурору та направити уповноваженій службовій особі місця ув`язнення.

Ухвала суду може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду, протягом 5-ти днів з дня її проголошення.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Суддя ОСОБА_3

Суддя ОСОБА_2