Справа №760/8810/26
УХВАЛА

СЛІДЧОГО СУДДІ

Про продовження запобіжного заходу

(повний текст)

01 квітня 2026 року м. Київ

Слідчий суддя Солом`янського районного суду м. Києва ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

підозрюваної ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання старшого слідчого в ОВС слідчого управління Головного управління СБ України у м. Києві та Київській області капітана юстиції ОСОБА_6 , у кримінальному провадженні № 0000003 від 04.01.2026, стосовно

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Київ, громадянки України, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

підозрюваної у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 258 КК України,

ВСТАНОВИВ:

У невстановлений в ході досудового розслідування час, але не пізніше 01 листопада 2025 року, в умовах воєнного стану, громадянка України ОСОБА_5 , використовуючи власний обліковий запис у месенджері «Telegram», що встановлений на особистий мобільний телефон «Iphone 14PLUS», у ході пошуку роботи почала спілкуватися із невстановленою в ході досудового розслідування особою, яка використовує обліковий запис з назвою « ІНФОРМАЦІЯ_3» та ідентифікатором профілю « ОСОБА_8 », який запропонував за грошову винагороду виготовлення саморобного вибухового пристрою та, за його допомогою, вчинення терористичного акту, а саме: вчинення вибуху, який створить небезпеку для життя чи здоров`я людини з метою порушення громадської безпеки.

За виконання вказаного замовлення невстановлена в ході досудового розслідування особа, яка використовує обліковий запис з назвою « ІНФОРМАЦІЯ_3» та ідентифікатором профілю « ІНФОРМАЦІЯ_2 », пообіцяла грошову винагороду та оплату витрат на придбання компонентів та виготовлення саморобного вибухового пристрою.

На вказану пропозицію ОСОБА_5 погодилася.

В подальшому в месенджері «Telegram» між невстановленою в ході досудового розслідування особою, яка використовує обліковий запис з назвою «ІНФОРМАЦІЯ_3» та ідентифікатором профілю « ІНФОРМАЦІЯ_2 », та ОСОБА_5 відбулось листування, в якому остання отримала список необхідних компонентів, необхідні для виготовлення саморобного вибухового пристрою, які вона у подальшому придбала на території Оболонського районну м. Києва.

Надалі, невстановлена в ході досудового розслідування особа, з метою продовження здійснення координації дій, надання інструкцій та контролю їх виконання щодо виготовлення саморобного вибухового пристрою, шляхом здійснення аудіовикликів у месенджері «Telegram», надавала детальні інструкції ОСОБА_5 щодо поетапного виготовлення саморобного вибухового пристрою, який вона виготовлювала за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Після чого, 04.01.2025 орієнтовно о 01 годині, ОСОБА_5 прибула до будинку за адресою: АДРЕСА_2 та встановила раніше придбані мобільний телефон «ZTE» та повербанк, направивши їх таким чином, щоб кут огляду охоплював місце вчинення терористичного акту та після цього встановила саморобний вибуховий пристрій під днище автомобіля «Land Rover» із військовим номерним знаком на чорному фоні « НОМЕР_1 ».

Після чого, орієнтовно о 10 годині 20 хвилин, невстановленою в ході досудового розслідування особою, саморобний вибуховий пристрій було дистанційно приведено в дію, що призвело до його підриву та вибуху, яким завдано тілесних ушкоджень військовослужбовцю Національної гвардії України ОСОБА_9 .

Таким чином, громадянка України ОСОБА_5 , підозрюється у вчиненні терористичного акту: вчиненні вибуху, з метою порушення громадської безпеки, за попередньою змовою групою осіб, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 258 КК України.

Дослідивши зміст клопотання та додані до нього матеріали у їх сукупності, слідчий суддя виходить з того, що на цій стадії кримінального провадження не вирішується питання доведеності винуватості особи у тому обсязі, який є необхідним для постановлення обвинувального вироку, однак підлягає перевірці наявність обґрунтованої підозри, існування хоча б одного з ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, а також недостатність більш м`яких запобіжних заходів для забезпечення належної процесуальної поведінки підозрюваної. Саме в такій площині слідчий суддя оцінює наведені стороною обвинувачення доводи, пам`ятаючи, що запобіжний захід є не формальністю і не автоматичним наслідком повідомлення про підозру, а процесуальним інструментом, застосування якого потребує належного, конкретного та переконливого обґрунтування.

Наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_5 інкримінованого кримінального правопорушення підтверджується конкретними даними, викладеними у матеріалах досудового розслідування, а саме: даними огляду відеозаписів із камер відеоспостереження, на яких зафіксовано дії особи, яку орган досудового розслідування ототожнює з підозрюваною, під час закладення саморобного вибухового пристрою, даними обшуку від 04.01.2026, в ході якого виявлено та вилучено компоненти до саморобного вибухового пристрою, а також банківську картку, на яку, за версією сторони обвинувачення, здійснювалося зарахування грошових коштів як винагороди за вчинення вибуху, даними слідчого експерименту від 19.02.2026 за участю захисника, в ході якого ОСОБА_5 показала спосіб закладення саморобного вибухового пристрою, місця придбання комплектуючих та місце його збирання, а також даними допиту під відеозапис за участю захисника, в ході якого нею повідомлено про обставини залучення до протиправної діяльності та перебіг вчинення терористичного акту. Сукупність таких даних на даному етапі провадження об`єктивно пов`язує підозрювану з інкримінованим діянням і свідчить про те, що підозра не є декларативною чи штучно сконструйованою, а має під собою реальне фактичне підґрунтя.

Слідчий суддя також бере до уваги, що ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 05.01.2026 відносно підозрюваної ОСОБА_5 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 04.03.2026 без визначення розміру застави, а ухвалою від 02.03.2026 цей строк продовжено до 04.04.2026 без визначення розміру застави. Разом з тим, як убачається зі змісту клопотання, досудове розслідування станом на момент його розгляду не завершено, оскільки необхідно отримати висновок за результатами проведення експертизи матеріалів речовин та виробів, отримати висновок за результатами проведення транспортно товарознавчої експертизи, а також виконати з підозрюваною та її захисниками вимоги ст. 290 КПК України для подальшого направлення обвинувального акта до суду. Отже, сама лише обставина спливу попередньо визначеного строку тримання під вартою не нівелює необхідності оцінити, чи збереглись ризики, заради нейтралізації яких цей запобіжний захід був застосований раніше, і чи не зменшилась їх інтенсивність настільки, щоб дозволити заміну на інший, більш м`який захід.

Оцінюючи ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, слідчий суддя виходить з того, що підозрювана обґрунтовано підозрюється у вчиненні особливо тяжкого злочину проти громадської безпеки, за який законом передбачено суворе покарання у виді позбавлення волі на значний строк. Однак сам по собі розмір можливого покарання не може бути єдиною підставою для висновку про існування ризику переховування. У цьому провадженні такий ризик підтверджується також характером інкримінованого діяння, його конспіративним способом, використанням месенджера «Telegram» для комунікації з невстановленою особою, отриманням інструкцій дистанційно, виготовленням саморобного вибухового пристрою за місцем проживання, встановленням окремих технічних засобів для спостереження за місцем вчинення злочину, а також фактом вчинення дій у співучасті з особою, яка на даний час досудовим розслідуванням не встановлена. Такі дані свідчать не лише про усвідомлення підозрюваною протиправного характеру власних дій, а й про її здатність до прихованої поведінки, координації дій у неочевидний для правоохоронних органів спосіб та використання сторонніх каналів зв`язку. За таких умов, розуміючи тяжкість наслідків для себе у разі направлення обвинувального акта до суду та перспективу реального позбавлення волі, підозрювана об`єктивно може вдатися до переховування від органу досудового розслідування та суду, у тому числі шляхом зміни місця перебування, використання раніше напрацьованих конспіративних механізмів та встановлення зв`язку з невстановленими співучасниками. Саме сукупність наведених даних, а не лише суворість санкції, підтверджує реальність цього ризику.

Ризик, передбачений п. 2 ч. 1 ст. 177 КПК України, також не є надуманим. Із клопотання вбачається, що комунікація щодо підготовки та реалізації інкримінованого діяння здійснювалася з використанням мобільного телефону, месенджера, аудіовикликів та електронних каналів зв`язку. З урахуванням природи таких носіїв інформації та способу їх використання слідчий суддя погоджується, що у випадку перебування підозрюваної поза умовами ізоляції вона матиме фактичну можливість видаляти цифрові сліди спілкування, приховувати або спотворювати відомості про контакти, канали комунікації, обставини придбання окремих компонентів та інші відомості, що мають доказове значення, а також вживати заходів до приховування чи знищення інших предметів, які не були виявлені на час проведення обшуку або можуть бути пов`язані з невстановленими співучасниками. Такий висновок ґрунтується на даних про використання підозрюваною спеціального способу комунікації через обліковий запис у месенджері, отримання та виконання дистанційних інструкцій, а також на даних обшуку, яким уже виявлено частину предметів, що прямо пов`язані з виготовленням вибухового пристрою. Саме з огляду на специфіку злочину, де вагоме значення мають цифрові сліди, пристрої та канали взаємодії, ризик знищення, приховування чи спотворення доказів є цілком конкретним і реальним.

Щодо ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, слідчий суддя враховує, що у межах цього кримінального провадження вже проведено слідчі та процесуальні дії за участю інших осіб, у тому числі понятих, а підозрюваній надано копії процесуальних документів, з яких їй стали відомі анкетні дані цих осіб. Окрім того, матеріали досудового розслідування свідчать про наявність ще не встановленого усього кола осіб, причетних до вчинення кримінального правопорушення, у тому числі особи, яка координувала дії підозрюваної та надавала їй вказівки. За таких обставин перебування ОСОБА_5 на волі створює об`єктивну можливість для незаконного впливу як на вже відомих слідству свідків та інших учасників процесу, так і на потенційних свідків, коло яких може бути розширене в ході подальшого розслідування. При цьому ризик впливу підтверджується не формальним посиланням на існування свідків як таких, а саме даними про те, що підозрювана діяла не одноособово, підтримувала зв`язок з невстановленою особою, отримувала від неї вказівки та має інформацію щодо ходу окремих слідчих дій. У подібних умовах вплив може проявлятися не лише у прямому контакті, а і в опосередкованому схилянні до зміни показань, узгодженні позицій, передачі інформації іншим фігурантам чи попередженні їх про дії органу досудового розслідування.

Ризик, передбачений п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, полягає у можливості перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, і в даному випадку він також знаходить підтвердження у фактичних даних провадження. Як убачається зі змісту клопотання, досудове розслідування ще триває, не завершено експертні дослідження, не встановлено всіх причетних осіб, а інкриміноване кримінальне правопорушення за своєю природою пов`язане із координованими діями, дистанційним управлінням, використанням технічних засобів та очевидною прихованістю взаємодії між його учасниками. За таких умов звільнення підозрюваної з під варти створює реальну небезпеку того, що вона зможе узгодити поведінку з невстановленими співучасниками, попередити їх про відомі їй обставини кримінального провадження, допомогти їм уникнути встановлення, а відтак істотно ускладнити виконання тих процесуальних дій, які ще належить здійснити. Слідчий суддя окремо враховує, що у клопотанні йдеться про особу, яка не лише одержувала інструкції, а й послідовно виконувала їх, проходячи усі етапи підготовки до вибуху від придбання компонентів до безпосереднього встановлення вибухового пристрою та технічних засобів контролю за місцем майбутнього підриву. Такий рівень залученості свідчить про її поінформованість щодо механізму вчинення злочину та про здатність активно впливати на подальший рух кримінального провадження у спосіб, який не завжди може бути негайно виявлений процесуальними засобами.

Ризик, передбачений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, тобто ризик вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, слідчий суддя також вважає доведеним. Підтвердженням цього є не лише тяжкість інкримінованого діяння, а насамперед спосіб його реалізації. Із матеріалів клопотання вбачається, що підозрювана не діяла імпульсивно чи ситуативно, а послідовно вступила у комунікацію з невстановленою особою в пошуках заробітку, погодилась на виконання завдання за грошову винагороду, одержала перелік компонентів, придбала їх, виготовила саморобний вибуховий пристрій, прибула до конкретного місця, встановила технічні засоби та безпосередньо розмістила вибуховий пристрій під днищем автомобіля. Така поведінка свідчить про завершений, усвідомлений та корисливий характер дій, їх поетапність та готовність підозрюваної довести злочинний намір до кінця. Оскільки досудовим розслідуванням ще не встановлено всіх осіб, які координували чи забезпечували вчинення цього кримінального правопорушення, збереження у підозрюваної потенційного доступу до відповідних зв`язків та комунікацій, у разі звільнення з під варти, створює небезпеку повторного використання її у подібній злочинній діяльності або вчинення інших правопорушень, спрямованих на уникнення відповідальності. Отже, ризик рецидиву у процесуальному розумінні в цьому випадку спирається на конкретну модель попередньої поведінки, а не на припущення загального характеру.

При цьому слідчий суддя враховує і те, що інкриміноване ОСОБА_5 кримінальне правопорушення, за даними клопотання, було вчинене в умовах дії воєнного стану. В умовах, коли держава веде боротьбу за власне існування, а суспільна безпека є одним із фундаментальних благ, що потребують посиленого захисту, вчинення вибуху з метою її порушення набуває особливо тривожного та загрозливого характеру. Саме тому суспільний інтерес у забезпеченні належного перебігу цього кримінального провадження є винятково високим і переважає над необхідністю застосування до підозрюваної менш суворих процесуальних обмежень.

Доводи захисту про можливість застосування більш м`якого запобіжного заходу слідчий суддя вважає необґрунтованими. Особисте зобов`язання, особиста порука, домашній арешт чи застава за своєю природою передбачають перебування особи поза умовами ізоляції, а відтак не усувають реальної можливості користуватися засобами зв`язку, відновлювати контакти з невстановленими співучасниками, впливати на свідків, узгоджувати позиції, знищувати або спотворювати докази, а також переховуватись від органу досудового розслідування та суду. Домашній арешт, навіть цілодобовий, не виключає можливості дистанційного впливу через електронні засоби зв`язку та третіх осіб, що є особливо істотним саме у цьому провадженні, де інкриміноване діяння готувалося і координувалося дистанційно. Особиста порука або особисте зобов`язання взагалі не містять достатніх стримувальних механізмів для особи, яка, за даними матеріалів провадження, уже продемонструвала готовність до прихованої та суспільно небезпечної злочинної поведінки за грошову винагороду. Отже, жоден із більш м`яких запобіжних заходів не здатний у повній мірі нейтралізувати встановлені ризики і забезпечити належну процесуальну поведінку підозрюваної. Саме ізоляція від суспільства в межах тримання під вартою є тим єдиним заходом, який у конкретних обставинах цього провадження відповідає меті, визначеній ст. 177 КПК України.

Слідчий суддя також враховує положення ч. 6 ст. 176 КПК України, відповідно до яких під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються у вчиненні злочинів, передбачених, зокрема, ст. 258 КК України, за наявності ризиків, зазначених у ст. 177 КПК України, застосовується запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Наведена норма не скасовує обов`язку суду індивідуально оцінити кожну конкретну ситуацію, однак у даному випадку така індивідуальна оцінка якраз і приводить слідчого суддю до висновку, що ризики є реальними, триваючими та не усуваються більш м`якими заходами.

Щодо питання застави, слідчий суддя виходить з такого. Відповідно до ч. 4 ст. 183 КПК України під час дії воєнного стану слідчий суддя, враховуючи підстави та обставини, передбачені ст. 177 та 178 КПК України, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого ст. 258 КК України. Застава за своєю суттю є майновим запобіжником належної процесуальної поведінки, однак у даному випадку вона не здатна нівелювати ті ризики, які випливають із способу вчинення злочину, його координації з невстановленою особою, використання електронних каналів зв`язку, наявності невстановлених співучасників, можливості дистанційного впливу на хід провадження та особливої суспільної небезпечності інкримінованого діяння. Майнове забезпечення не може замінити фактичної ізоляції тоді, коли сам характер підозрюваної діяльності свідчить, що загроза походить не від нестачі стимулу з`являтися за викликом, а від реальної можливості продовжувати приховану комунікацію, впливати на учасників провадження, знищувати докази та координувати дії з іншими особами. Саме тому визначення застави у цьому випадку не відповідало б ані завданню кримінального провадження, ані меті застосування запобіжного заходу, а тому підстав для її визначення слідчий суддя не вбачає.

За таких обставин слідчий суддя доходить висновку, що клопотання є обґрунтованим, обґрунтована підозра у вчиненні ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 258 КК України, підтверджується сукупністю наявних у провадженні даних, ризики, передбачені п. 1, 2, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, на даний час не зменшились та продовжують існувати, завершення досудового розслідування потребує додаткового часу, а застосування будь якого іншого, більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, не забезпечить належної процесуальної поведінки підозрюваної та не запобігатиме встановленим ризикам. Саме з цих підстав продовження строку тримання під вартою без визначення розміру застави є законним, необхідним та співмірним заходом процесуального примусу у цьому кримінальному провадженні.

Виходячи із зазначеного, слідчий суддя

УХВАЛИВ:

Клопотання слідчого задовольнити.

Продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою підозрюваній ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на 60 днів без визначення розміру застави.

Строк дії ухвали визначити до 29.05.2026 року включно.

Ухвала підлягає негайному виконанню.

Виконання ухвали доручити Головному управлінню СБ України у м. Києві та Київській області.

Контроль за виконанням ухвали покласти на прокурора Київської міської прокуратури ОСОБА_3 .

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`яти діб з моменту оголошення, а підозрюваним, що тримається під вартою - в той же строк з моменту отримання копії ухвали.

Повний текст ухвали оголошений 06 квітня 2026 р.

Слідчий суддя ОСОБА_1