УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2026 року

м. Київ

Справа № 953/1172/23

Провадження № 51-41 ск 26

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Київського районного суду м. Харкова від 23 травня

2025 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 06 жовтня 2025 року щодо

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя

АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.111-2 КК України.

Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Київського районного суду м. Харкова від 23 травня 2025 року

ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111-2 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням функцій держави та місцевого самоврядування на строк 15 років з конфіскацією усього майна, що є власністю засудженого.

Згідно з вироком у громадянина України ОСОБА_5 у невстановленому місці, у невстановлений час, але не раніше 24 лютого 2022 року, виник злочинний умисел, спрямований на вчинення умисних дій, спрямованих на допомогу державі-агресору, збройним формуванням держави-агресора з метою завдання шкоди Україні.

Зокрема, громадянин України ОСОБА_5 , перебуваючи на окупованій території Вовчанської міської територіальної громади Чугуївського району Харківської області, достовірно усвідомлюючи, факт незаконного вторгнення шляхом збройної агресії, із застосуванням зброї військовослужбовців ЗС РФ на територію України та здійснення нападу на державні органи, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, військові частини, інші об`єкти, що мають важливе народногосподарське та оборонне значення, житлові масиви та інші цивільні об`єкти, з метою окупації України, за власної ініціативи, в умовах воєнного стану налагодив співпрацю з представниками збройних формувань РФ, дислокованими на території Вовчанської міської територіальної громади Чугуївського району Харківської області.

Надалі громадянин України ОСОБА_5 , реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на допомогу державі-агресору РФ та її збройним формуванням з метою завдання шкоди Україні шляхом добровільного збору, підготовки та передачі матеріальних ресурсів представникам держави-агресора РФ, перебуваючи на окупованій території Вовчанської міської територіальної громади Чугуївського району Харківської області, будучи обізнаним про розташування на території вказаної громади підприємств, що мають значні матеріальні ресурси, у період березня 2022 року (точніший час не встановлений) прибув разом із невстановленими представниками збройних формувань держави-агресора РФ до складських приміщень ТОВ «ВП Роганський м`ясокомбінат», розташованих у м. Вовчанськ Чугуївського району Харківської області (вул. Новоселівська, 1), з метою сприяння представникам вказаних формувань РФ у заволодінні матеріальними ресурсами вказаного підприємства.

У подальшому громадянин України ОСОБА_5 , діючи добровільно й умисно, з метою завдання шкоди Україні, шляхом добровільного збору, підготовки та передачі матеріальних ресурсів представникам держави-агресора РФ, використовуючи свою обізнаність про розташування на території району підприємств, що мають значні матеріальні ресурси, продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, спрямованого на вчинення дій з надання допомоги державі-агресору РФ та її збройним формуванням, у березні 2022 року (точніший час не встановлений), перебуваючи на території складських приміщень ТОВ «ВП Роганський м`ясокомбінат», виконував активні дії з забезпечення підготовки, що полягали у зборі і завантаженні матеріальних ресурсів у вигляді продуктів харчування до автомобілів, що прибули за вказівкою ОСОБА_5 , та передачі частини зазначених матеріальних ресурсів представникам збройних формувань держави-агресора РФ шляхом вивезення їх на територію РФ. Іншу частину ОСОБА_5 лишав собі й протягом березня 2022 року продавав місцевим мешканцям

м. Вовчанська.

Крім цього, громадянин України ОСОБА_5 , продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, спрямований на вчинення дій з надання допомоги державі-агресору РФ та її збройним формуванням з метою завдання шкоди Україні шляхом добровільного збору, підготовки та передачі матеріальних ресурсів представникам держави-агресора РФ, перебуваючи на окупованій території Вовчанської міської територіальної громади Чугуївського району Харківської області, у період березня - початку квітня 2022 року (більш точний час не встановлений), використовуючи свою обізнаність про розташування на території району підприємств, що мають значні матеріальні ресурси, прибув разом із невстановленими представниками збройних формувань держави-агресора РФ до складських приміщень ТОВ «Сільськогосподарське підприємство «Білий Колодязь», розташованих у смт. Білий Колодязь Чугуївського району Харківської області (вул. Заводська, 2), з метою сприяння представникам вказаних формувань у заволодінні матеріальними ресурсами.

Надалі ОСОБА_5 , діючи добровільно і умисно з метою завдання шкоди Україні, у період березня - початку квітня 2022 року (більш точний час не встановлений), перебуваючи на території складських приміщень ТОВ «Сільськогосподарське підприємство «Білий Колодязь», виконував активні дії по забезпеченню підготовки, що полягали у зборі та завантаженні матеріальних ресурсів у вигляді цукру до автомобілів, які прибули за вказівкою ОСОБА_5 , та їх переміщення з території вказаного підприємства до складських приміщень ТОВ «ВП Роганський м`ясокомбінат» з метою їх накопичення та подальшої передачі частини зазначених матеріальних ресурсів представникам збройних формувань держави-агресора РФ для вивезення на територію РФ, а також продажу іншої частини вказаних матеріальних ресурсів місцевим мешканцям м. Вовчанська.

Також громадянин України ОСОБА_5 , продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, спрямованого на вчинення дій з надання допомоги державі-агресору РФ та її збройним формуванням з метою завдання шкоди Україні шляхом добровільного збору, підготовки та передачі матеріальних ресурсів представникам держави-агресора РФ, перебуваючи на окупованій території Вовчанської міської територіальної громади Чугуївського району Харківської області, у період березня - початку квітня 2022 року (більш точний час не встановлений), використовуючи свою обізнаність про розташування на території району підприємств, що мають значні матеріальні ресурси, прибув разом із невстановленими представниками збройних формувань держави-агресора РФ до складських приміщень Навчального центру Національної академії НГУ, розташованих у с. Верхня Писарівка Чугуївського району Харківської області, з метою сприяння представникам вказаних формувань у заволодінні матеріальними ресурсами.

Надалі громадянин України ОСОБА_5 , діючи добровільно та умисно з метою завдання шкоди Україні, продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, спрямованого на вчинення дій з надання допомоги державі-агресору РФ та її збройним формуванням з метою завдання шкоди Україні шляхом добровільного збору, підготовки та передачі матеріальних ресурсів представникам держави-агресора РФ, у період березня - початку квітня 2022 року (більш точний час не встановлений), перебуваючи на території складських приміщень Навчального центру Національної академії НГУ, виконував активні дії по забезпеченню підготовки, що полягали у зборі та завантаженні матеріальних ресурсів у вигляді продуктів харчування до автомобілів, які прибули за вказівкою ОСОБА_5 , а також передачі частини зазначених матеріальних ресурсів представникам збройних формувань держави-агресора РФ шляхом вивезення на територію РФ. Іншу частину ОСОБА_5 залишив собі й протягом березня - квітня 2022 року реалізовував місцевим мешканцям м. Вовчанська.

Дії ОСОБА_5 кваліфіковано за ч.1 ст.111-2 КК України як умисні дії, спрямовані на допомогу державі-агресору (пособництво), збройним формуванням держави-агресора, вчинені громадянином України, з метою завдання шкоди Україні шляхом: підтримки дій держави-агресора, збройних формувань держави-агресора; добровільного збору, підготовки та передачі матеріальних ресурсів представникам держави-агресора, її збройним формуванням.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 06 жовтня 2025 року апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника залишено без задоволення, а оскаржуваний вирок місцевого суду - без зміни.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник, посилаючись на незаконність вироку місцевого суду та ухвали апеляційного суду, просить оскаржені судові рішення скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

В обґрунтування своїх тверджень зазначає, що суд першої інстанції всупереч вимогам ч. 2 ст. 5 КК України та ст. 58 Конституції України визнав винуватим ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого

ст. 111-2 КК України, хоча зазначена норма набрала чинності лише 23 квітня 2022 року.

Водночас відповідно до обвинувального акта інкриміновані ОСОБА_5 дії мали місце у березні - на початку квітня 2022 року, тобто в період, коли такого складу злочину в КК України не існувало. За таких обставин, на переконання захисника, судом було фактично погіршено становище особи шляхом застосування зворотної дії закону про кримінальну відповідальність у часі.

Крім того скаржник стверджує, що судами не було належним чином розмежовано ознаки колабораційної діяльності, передбаченої ст. 111-1 КК України, та пособництва державі-агресору, передбаченого ст. 111-2 КК України, що призвело до неправильної кваліфікації дій ОСОБА_5 .

На переконання захисника, пособництво державі-агресору є більш суспільно небезпечним діянням порівняно із колабораційною діяльністю й відповідно до закону вимагає обов`язкової наявності умислу на надання допомоги державі-агресору, мети завдання шкоди Україні, а також добровільності відповідних дій, що сторона обвинувачення, у свою чергу, не довела, а тому кваліфікація дій засудженого за ч. 1 ст. 111-2 КК України є необґрунтованою.

Крім цього, досліджені у судовому засіданні письмові докази та показання свідків, які не були присутні під час вчинення засудженим інкримінованих дій, не дають змоги стверджувати про наявність у ОСОБА_5 умислу на допомогу державі-агресору, мети завдання шкоди Україні, ознак добровільності при зборі, підготовці або передачі матеріальних ресурсів чи інших активів представникам держави-агресора.

Стверджує, що у матеріалах провадження відсутні докази фактичної наявності матеріальних ресурсів у зазначених в обвинувальному акті підприємствах станом на 24 лютого 2022 року, відсутні докази обсягу незаконного вилучення чи передачі представникам держави-агресора таких ресурсів, тобто матеріальна шкода у справі не встановлена.

Також скаржник вказує, що суд першої інстанції, відмовивши у допиті службових осіб підприємств, витребуванні доказів та дослідженні роздруківок телефонних з`єднань, позбавив можливості сторону захисту належним чином обґрунтувати свою позицію, що призвело до неповноти судового слідства.

Захисник стверджує, що апеляційний суд формально розглянув апеляційні скарги, не перевірив наведені у них доводи по суті, не навів мотивів їх відхилення, не здійснив оцінки доказів у сукупності й не встановив, які саме інкриміновані епізоди мали місце після 23 квітня 2022 року, а також не врахував правові висновки Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладені у постанові від 15 жовтня 2025 року у справі № 953/4418/22.

Мотиви суду

Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, дослідивши додані до неї копії оскаржуваних судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з огляду на таке.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, які не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

За змістом ст. 94 КПК України оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок і який оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, для ухвалення відповідного рішення.

Під час перевірки доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд виходить з фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.

Доводи захисника про те, що засудження ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 111-2 КК України відбулося з порушенням вимог ч. 2 ст. 5 КК України та ст. 58 Конституції України, оскільки інкриміновані йому дії мали місце до набрання чинності положеннями ст. 111-2 КК України, вбачаються необґрунтованими.

Оцінюючи доводи касаційної скарги про зазначені порушення вимог КК України та Конституції України, колегія суддів виходить з системного аналізу положень закону про кримінальну відповідальність з урахуванням змін, внесених до КК України, у зв`язку зі збройною агресією РФ проти України.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Закон про кримінальну відповідальність, що встановлює кримінальну протиправність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі.

До внесення указаних вище змін в КК України, серед яких була й поява у змісті Особливої частини КК України ст. 111-2 КК України «Пособництво державі-агресору», кримінально-правова оцінка діянь, пов`язаних зі сприянням державі-агресору, здійснювалася у межах загального складу злочину щодо державної зради, передбаченого ст. 111 КК України, санкція якої передбачала покарання у виді позбавлення волі на строк від дванадцяти до п`ятнадцяти років з конфіскацією майна або без такої.

З прийняттям Закону України № 2198-IX від 14 квітня 2022 року, який набрав чинності з 23 квітня 2022 року, законодавець цілеспрямовано запровадив окремий склад кримінального правопорушення, передбачений диспозицією ч. 1 ст. 111-2 КК України, й таке запровадження мало на меті диференціацію кримінальної відповідальності залежно від фактичного змісту поведінки особи, характеру її взаємодії з державою-агресором, ступеня суспільної небезпечності вчиненого кримінального правопорушення тощо.

За цих обставин неможливо стверджувати, що з появою у змісті Особливої частини КК України положень ст. 111-2 відбулося встановлення кримінальної протиправності діяння, яке раніше не визначалося положеннями КК України як протиправне, що згідно зі змістом ч. 2 ст. 5 КК України вказувало б на неможливість кваліфікації дій особи, які мали місце до набрання чинності законом № 2198-IX від 14 квітня 2022 року, за статтею 111-2 КК України.

При цьому санкція ч. 1 ст. 111-2 КК України (позбавлення волі на строк від десяти до дванадцяти років з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк від десяти до п`ятнадцяти років та з конфіскацією майна або без такої) за змістом основного покарання є менш суворою порівняно з указаною вище санкцією ст. 111 КК України, що об`єктивно свідчить про пом`якшення кримінальної відповідальності за діяння, яке конкретизовано охоплюється змістом диспозиції саме ч. 1 ст. 111-2 КК України.

За таких обставин кваліфікація судами дій ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 111-2 КК України узгоджується з положеннями ч. 1 ст. 5 КК України, відповідно до якої закон, що пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі.

З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що застосування у цьому провадженні для кваліфікації дій ОСОБА_5 диспозиції ч. 1 ст. 111-2 КК України відповідає вимогам матеріального закону й не порушує принципів дії закону про кримінальну відповідальність у часі.

Доводи захисника про те, що судами не було належним чином розмежовано в діях засудженого ознак колабораційної діяльності, передбаченої положеннями ст. 111-1 КК України, та пособництво державі-агресору, передбачене положеннями ч. 1 ст. 111-2 КК України, колегія суддів також вважає невмотивованими.

Відповідно до положень ст. 111-1 КК України колабораційна діяльність пов`язується насамперед з фактом публічної, організаційної, управлінської або господарської співпраці з окупаційною адміністрацією або її представниками, яка проявляється у зайнятті посад, здійсненні організаційно-розпорядчих функцій, публічній підтримці рішень чи дій держави-агресора, а також у провадженні господарської діяльності у взаємодії з окупаційними органами.

Натомість диспозиція ст. 111-2 КК України охоплює інший за своїм змістом тип протиправної поведінки, а саме надання матеріальної, фінансової, організаційної чи іншої допомоги державі-агресору або її збройним формуванням, яка за своїм характером спрямована на забезпечення або підтримку діяльності, незалежно від формального залучення особи до структур окупаційної влади.

Як установлено судом першої інстанції і підтверджено сукупністю досліджених доказів, ОСОБА_5 , перебуваючи на тимчасово окупованій території Харківської області, діючи умисно та добровільно, неодноразово вчиняв активні дії, спрямовані на забезпечення збройних формувань держави-агресора матеріальними ресурсами, зокрема шляхом збору, підготовки, завантаження та переміщення продуктів харчування, а також передачі частини таких ресурсів представникам збройних формувань РФ для подальшого використання та вивезення.

Зазначені дії носили не випадковий чи епізодичний характер, а здійснювалися системно, з використанням обізнаності засудженого щодо місць зберігання матеріальних ресурсів та з фактичним сприянням забезпеченню потреб збройних формувань держави-агресора, що за своїм змістом і спрямованістю відповідає ознакам кримінального правопорушення, передбаченого ст. 111-2 КК України, й не охоплюється диспозицією жодної з частин ст. 111-1 КК України.

Доводи скаржника про те, що досліджені судом письмові докази та показання свідків, які не були очевидцями інкримінованих дій, не підтверджують наявності у ОСОБА_5 умислу на допомогу державі-агресору, мети завдання шкоди Україні та добровільність його дій, є також необґрунтованими й такими, що спростовуються сукупністю доказів, безпосередньо досліджених судом першої інстанції.

Зокрема за змістом оскарженого вироку свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні показав, що ОСОБА_5 вже з третього дня окупації почав співпрацювати з військовими РФ, й він неодноразово спостерігав дружнє спілкування ОСОБА_5 із військовими РФ. Він неодноразово бачив засудженого разом з російськими військовослужбовцями. Зазначив, що ОСОБА_5 їздив до ВЧ у с. Писарівка за зброєю. На блокпостах ОСОБА_5 військовослужбовці РФ пропускали зі зброєю та без черги, приязно. Також зазначив, що люди ОСОБА_5 торгували награбованою на м`ясокомбінаті ковбасою та макаронами, а ОСОБА_5 підходив до них, забирав та у подальшому розпоряджався виторгуваними грошима.

Аналогічні за змістом показання надала свідок ОСОБА_7 , яка пояснила, що через три дні після окупації військовослужбовці РФ разом з ОСОБА_5 роздавали гуманітарну допомогу та листівки, а також вказала, що бачила як з воріт м`ясокомбінату ОСОБА_5 виїжджав на своєму автомобілі разом із 3-4 мікроавтобусами, після чого на площі продавали продукти харчування без маркування, і всі мешканці знали, що ця продукція з пограбованого м`ясокомбінату.

Свідок ОСОБА_8 показав, що під примусом поїхав на КАМАЗі до м`ясокомбінату, на території якого вже перебували військові «ЛНР» разом з ОСОБА_5 . До його КАМАЗу завантажили близько 50 ящиків ковбаси, які він відвіз на площу у м. Вовчанську. Цю ковбасу на площі продавали знайомі ОСОБА_5 з його КАМАЗу. Також він їздив до цукрового заводу у смт Білий Колодязь та ВЧ НГУ у

с. В. Писарівка, звідки вивозив товарно-матеріальні цінності.

Послідовні та взаємоузгоджені показання й інших свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 також підтверджують, що ОСОБА_5 дружньо спілкувався з військовими РФ, пересувався разом з ними, супроводжував колони автомобілів, керував процесом вивезення та реалізації продукції з м`ясокомбінату і цукрового заводу, забирав виторгувані кошти та забезпечував обмін валют у період окупації.

Доводи сторони захисту про відсутність доказів фактичної наявності матеріальних ресурсів на відповідних підприємствах та завданої матеріальної шкоди також є необґрунтованими, оскільки згідно з листом ТОВ «ВП Роганський м`ясокомбінат» вих. № 19 від 09 лютого 2023 року та бухгалтерською довідкою встановлено нестачу товарно-матеріальних цінностей, які знаходилися на підприємстві станом на 24 лютого 2022 року, на суму 6 059 691,02 грн. При цьому жодних дозволів чи повноважень на використання або розпорядження цими матеріальними цінностями ОСОБА_5 не надавалось.

Посилання захисника на те, що суди першої та апеляційної інстанції, відмовивши у допиті службових осіб підприємств, витребуванні додаткових доказів та дослідженні роздруківок телефонних з`єднань допустили неповноту судового розгляду, колегія суддів також вважає безпідставними.

Як убачається зі змісту касаційної скарги, вказані клопотання були предметом розгляду судами попередніх інстанцій.

Зі змісту оскаржуваних рішень вбачається, що обставини, для з`ясування яких заявлялися відповідні клопотання, вже були встановлені та підтверджені сукупністю інших доказів, досліджених у судовому засіданні.

При цьому захисник не наводить переконливих доводів, що результати таких процесуальних дій могли істотно вплинути на висновки суду щодо фактичних обставин провадження, правової кваліфікації дій засудженого та інших обставин.

За таких умов відмова суду у задоволенні зазначених клопотань є реалізацією його дискреційних повноважень у межах положень ст. 22, 23, 94 КПК України, не свідчить про порушення принципів змагальності чи безпосередності, а, отже, не може розцінюватися як істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Посилання скаржника на формальний розгляд апеляційних скарг та недотримання апеляційним судом вимог ст. 419 КПК України, зокрема з огляду на правові висновки, викладені у постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 15 жовтня 2025 року у справі № 953/4418/22, також є необґрунтованими.

Як убачається зі змісту оскаржуваної ухвали, апеляційний суд навів узагальнений виклад доводів сторони захисту, перевірив їх у межах поданих апеляційних скарг, зіставив з матеріалами кримінального провадження та мотивовано дійшов висновку про їх необґрунтованість. Зміст ухвали апеляційного суду відповідає положенням ст. 370, 419 КПК України.

При цьому наведена захисником постанова Верховного Суду не вбачається релевантною спірним у цьому провадженні правовідносинам, адже стосувалася правової ситуації, коли апеляційний суд, залишаючи вирок без зміни, обмежився загальними посиланнями на те, що інкриміновані дії мали місце як до, так і після набрання чинності Законом № 2198-IX від 14 квітня 2022 року, не встановив конкретних епізодів, які хронологічно підпадали під дію ст. 111-2 КК України, не надав оцінки можливості кваліфікації дій особи за ст. 111-1 КК України, що й стало підставою для скасування ухвали апеляційного суду.

Натомість у цьому провадженні апеляційний суд, погоджуючись з позицією суду першої інстанції, виходив зі встановленої сукупності обставин провадження незалежно від факту вчинення особою інкримінованих діянь до набрання чинності Законом № 2198-IX від 14 квітня 2022 року, який у цьому випадку має зворотну дію в часі.

Таким чином, оскільки з касаційної скарги, доданих до неї копій судових рішень та інших документів не убачається підстав для її задоволення згідно з положеннями п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити.

Керуючись положеннями п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Київського районного суду м. Харкова від 23 травня 2025 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 06 жовтня 2025 року.

Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3