ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 1-кп/753/165/26
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" січня 2026 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

за участю прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0001691, за обвинуваченням ОСОБА_7 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 368 КК України,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Дарницького районного суду м. Києва перебуває вказане кримінальне провадження.

Прокурор заявив клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Клопотання мотивував тим, що обвинуваченому висунута обґрунтована підозра у вчиненні інкримінованого злочину та на даний час продовжують існувати ризики, із числа передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме переховуватися від суду; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином. Так, обвинувачений ОСОБА_7 , будучи належно повідомленим про дату, час і місце судового розгляду, не прибув, причини неприбуття не повідомив, у судові засідання 08.07.2025 15:00, 12.08.2025 15:00, 16.09.2025 15:00, 23.09.2025 15:00, 14.10.2025, 25.11.2025 14:50. При цьому 01.07.2025 у судовому засіданні розпочались судові дебати, під час яких виступив прокурор, а обвинувачений ввів суд в оману, вказавши, що підготується до судових дебатів 08.07.2025 15-00, натомість сам не з`явився до суду. Крім того обвинувачений, який не повідомив про своє бажання мобілізуватись та виїхав до м. Тернопіль, та мобілізувавшись до військової частини, що розташована у Київській області (м. Бровари), не надав доказів того, що він виконує бойові завдання, перебуваючи у зоні бойових дій, унаслідок чого не може брати участь у судових засіданнях ні особисто, ні у режимі відеоконференції, зокрема поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Також, обвинувачений намагається завадити завершенню судового розгляду шляхом зловживання процесуальним право на захист: відмовляється від захисника, розриває з ним договір, знову укладає новий договір із цим же захисником; далі очікує відкладення справи у зв`язку із вступом призначеного захисника, потім знову залучає іншого захисника, чого не зробив раніше.

Окрім цього, ОСОБА_7 може вчинити інше кримінальне правопорушення, що вказує на наявність ризику, передбаченого ч. 1 ст. 177 КПК України.

Сторона захисту категорично заперечила проти задоволення клопотання, вказавши, що прокурором не зазначено обставин, які свідчать про те, що зі спливом часу ризики не зменшились або з`явились нові ризики, оскільки документального підтвердження з цього приводу не подано. Також було звернуто увагу суду на наявність міцних соціальних та сімейних зв`язків обвинуваченого та постійного місця проживання у м. Києві, а також на стан здоров`я ОСОБА_7 . Крім того, вказано про недоведеність неможливості застосування більш м`яких запобіжних заходів.

Також обвинувачений вказав, що його нявки в судове засіданні відбулись з поважних підстав, а також зазначив, що незважаючи на його можливі помилки обіцяє з`являтись на кожне наступне судове засідання.

Вислухавши думку учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження суд приходить до наступного висновку.

Згідно з ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

До обвинуваченого було застосовано запобіжний захід - тримання під вартою та визначено розмір альтернативного запобіжного заходу - застави.

Розглядаючи тривалість періоду затримання не абстрактно, а оцінюючи в даному конкретному випадку відповідно до особливостей такого затримання (W проти Швейцарії, Штегмюллер проти Австрії, Вемгофф проти Німеччини, Панченко проти Росії, Бекчиєв проти Молдови), суд, не вирішуючи наперед питання щодо доведеності чи недоведеності винності обвинуваченого в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, вважає, що в даному випадку є обов`язкова умова - condition sine qua non правомірності затримання, а саме обґрунтована підозра, що обвинувачений вчинив злочин, що, на думку суду, підтверджується скеруванням до суду обвинувального акту. Разом з тим, обґрунтованість обвинувачення перевірятиметься судом, який здійснює судовий розгляд, шляхом оцінки наданих сторонами кримінального провадження доказів при прийнятті відповідного процесуального рішення.

При цьому суд приймає до уваги практику Європейського суду з захисту прав людини про те, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке, можливо, буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.

Також, суд приймає до уваги, що ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати, зокрема судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству.

Не беручи до уваги виключно саму по собі тяжкість покарання, яке може загрожувати обвинуваченому в разі визнання його винними, а оцінюючи даний фактор у сукупності з даними щодо особи обвинуваченого та фактичними обставинами справи, суд вважає що ризики ухилення від суду та перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином є реальними і наведені обставини на думку суду свідчать про спокусу обвинуваченого уникнути судової процедури.

При цьому належні гарантії, які би переважали наявні ризики, та свідчили про забезпечення явки обвинуваченого до суду - відсутні.

Так, згідно вимог абз. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у редакції Закону України від 17.06.2025 № 4496-IX (набрав чинності 17.07.2025), Збройні Сили України та інші військові формування не можуть комплектуватися особами, які обвинувачуються у вчиненні тяжкого та/або особливо тяжкого корупційного кримінального правопорушення та кримінальне провадження стосовно яких перебуває на стадії судового провадження.

Також, обвинуваченим не подано даних, які би свідчили про дійсну поважність причин неявок в судові засідання.

Суд враховує, що до обвинуваченого вже застосовувались заходи процесуального примусу, а саме: ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 12.08.2025 за неявку без поважних причин до суду на ОСОБА_7 накладено грошове стягнення та застосовано привід; ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 23.09.2025 за неявку без поважних причин до суду до ОСОБА_7 застосовано привід; ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 25.11.2025 надано дозвіл на затримання обвинуваченого ОСОБА_7 з метою його приводу для участі у розгляді клопотання про тримання під вартою.

Суд погоджується з твердженням сторони захисту про недоведеність існування ризику вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки відповідних переконливих відомостей з цього приводу до суду не подано.

Разом з тим, не підтвердження лише одного із заявлених стороною обвинувачення ризику само по собі не свідчить про доведеність можливості застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж того, який вказаний у клопотанні прокурора.

Наявність певних соціальних зв`язків та даних щодо особи обвинуваченого, за відсутності сукупності інших обставин, та з врахуванням наведених ризиків, не свідчать про наявність належних гарантій явки обвинуваченого до суду та відповідно не можуть бути підставою для прийняття рішення про можливість застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Крім того суд приймає до уваги високу суспільну небезпечність інкримінованого злочину, що також є причиною разом з іншими для продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Також, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, тримання під вартою є виправданим у певному випадку, лише якщо конкретні ознаки розкривають наявність публічного інтересу, що переважає, попри презумпцію невинуватості, над повагою до особистої свободи.

Крім того, розумність строку тримання під вартою не піддається абстрактній оцінці. Законність тримання під вартою необхідно оцінювати, виходячи з особливостей конкретної справи. Проте продовження строку тримання під вартою можна виправдати, коли є конкретні ознаки існування реальної суспільної потреби, які незважаючи на презумпцію невинуватості, переважають вимогу права, передбаченого ст. 5 Конвенції (рішення у справі «Lavents v. Latvia» п. 70).

На думку суду, обставинами, що дають підстави ствердити наявність публічного інтересу, який виправдовує виняток із загальної норми про повагу до свободи людини є підвищена суспільна небезпека інкримінованого злочину, який нівелює демократичні засади рівноправності та соціальної справедливості, а також підриває основи суспільної довіри до держави.

Даних, які б свідчили про неможливість утримання обвинуваченого під вартою, в тому числі за станом здоров`я - немає.

З огляду на наведене суд вважає, що в даному випадку жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

При цьому приймаючи рішення про необхідність продовження строку тримання під вартою обвинуваченому судом не береться до уваги позиція останнього, який своєї вини не визнає, як така, що не має значення при вирішення вказаного питання, крім того, заперечення своєї винуватості є правом обвинуваченого як обраної позиції захисту та не може вважатись обставиною, яка негативно впливає на будь-які рішення, що може ухвалити суд.

Враховуючи викладене суд вважає, що тримання під вартою в даному випадку не перевищує розумного строку та не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод, оскільки по справі існує справжній суспільний інтерес, який, не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи.

Таким чином, перевіривши обґрунтованість підстав для застосування запобіжного заходу, виконуючи функцію суворого судового контролю за застосуванням запобіжних заходів, пов`язаних з обмеженням права особи на свободу та особисту недоторканність, закріпленого у частині другій статті 29 Конституції України, вислухавши думку учасників судового провадження щодо доцільності продовження тримання під вартою, прийшов до висновку про доцільність продовження застосування запобіжного заходу щодо обвинуваченого, пов`язаного з обмеженням його права на свободу та особисту недоторканність, з наведенням відповідних мотивів прийнятого рішення.

Підстав для зменшення раніше визначеного зменшеного розміру застави суд не вбачає.

Враховуючи наведене, керуючись ст. 331 КПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до 28 березня 2026 року включно.

У разі внесення застави в розмірі 1600000 грн. на депозитний рахунок ТУ ДСА України в м. Києві та надання документа, що підтверджує сплату, ОСОБА_7 підлягає звільненню з під-варти з роз`ясненням обов`язку з`являтись за викликом суду та покладенням на строк два місяці з моменту звільнення з під-варти наступних обов`язків: не відлучатися з постійного місця проживання без дозволу суду, повідомляти суд про зміну свого місця проживання, здати на зберігання закордонний паспорт та інші документи, що дають право на виїзд і в`їзд з України.

Роз`яснити ОСОБА_7 , що в разі невиконання покладених на нього обов`язків застава буде звернута в дохід держави.

Копію ухвали вручити обвинуваченому, прокурору.

Ухвала може бути оскаржена протягом 5 днів до Київського апеляційного суду з дня її проголошення.

Головуючий

Судді