ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1127/26 Справа № 185/3990/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2026 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря

судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),

захисника ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000471 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Павлогардського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 грудня 2025 року, ухвалений стосовно

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ак-Довурак республіка Тива, РФ, громадянина РФ, місце реєстрації та фактичного проживання: АДРЕСА_1 , водія-радіотелефоніста 39-тої окремої ( НОМЕР_1 ОМСБр) мотострілецької ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_2 ),

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 громадянина РФ, уродженця м. Горноалтайськ, Республіка Алтай, РФ фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , водія підвозів боєприпасів автомобільного взводу 39-тої окремої ( ІНФОРМАЦІЯ_4 (військова частина НОМЕР_2 ),

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 громадянина РФ, уродженця м. Краснокаменськ, Читинська область РФ, фактично проживає за адресою: АДРЕСА_3 , водія підвозів боєприпасів автомобільного взводу 39-тої окремої ( ІНФОРМАЦІЯ_4 (військова частина НОМЕР_3 )

обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 438 КК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскаржуваного рішення.

Вироком Павлогардського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 грудня 2025 року ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , кожного окремо, визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 438 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 12 років.

Цим вироком дії обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , кожного окремо, кваліфіковано за ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 438 КК України, а саме: порушення законів та звичаїв війни, що передбачені міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вчиненого за попередньою змовою групою осіб.

За встановлених судом обставин та викладених у вироку відповідно до вимог ч. 1, ч. 2 ст. 2 Женевської Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року, ратифікованої Указом Президії Верховної Ради Української PCP «Про ратифікацію Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року про захист жертв війни» від 03 липня 1954 року, ця Конвенція застосовується до всіх випадків оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни.

Згідно з ч. 1 ст. 4 зазначеної Конвенції, особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є.

Відповідно до ч. 1, ч. 2, ч. З ст. 6 зазначеної Конвенції, вона повинна застосовуватися з самого початку будь-якого конфлікту або окупації, зазначених у статті 2-й цієї Конвенції. На території сторін конфлікту застосування Конвенції припиняється після загального припинення бойових дій. На окупованій території застосування цієї Конвенції припиняється через рік після загального припинення бойових дій.

Відповідно до ст. 33 вказаної Конвенції пограбування забороняються.

Статтею 6 Закону України «Про правонаступництво України» від 12 вересня 1991 року Україна підтверджує свої зобов`язання за міжнародними договорами, укладеними Українською PCP до проголошення незалежності України.

Представниками влади і збройних сил російської федерації, всупереч міжнародному правопорядку, нехтуючи державним суверенітетом України, з 20 лютого 2014 року розпочато збройне вторгнення регулярних військ рф на територію України з метою зміни меж території та державного кордону України, на порушення порядку, встановленого Конституцією України.

У результаті указаних протиправних дій російською федерацією було тимчасово окуповано АР Крим, м. Севастополь, частини Донецької і Луганської областей України, де створені окупаційні адміністрації рф.

Окупація указаних територій не принесла бажаних результатів, а тому представниками влади і зс рф вирішено перейти до наступного етапу збройної агресії проти України, а саме до повномасштабного вторгнення на територію України із застосуванням ЗС та інших військових формувань рф.

З огляду на викладене, між державами рф та Україна з 20 лютого 2014 року триває збройний конфлікт міжнародного характеру.

24 лютого 2022 року о 5 годині збройними Силами рф здійснено пуски крилатих та балістичних ракет по аеродромам, військовим штабам і складам ЗС України та цивільним об`єктам, а також підрозділами ЗС та інших військових формувань рф здійснено широкомасштабне вторгнення на територію суверенної держави Україна.

У період із 5 години 24 лютого 2022 року та до цього часу підрозділи ЗС та інших військових формувань рф здійснюють спроби окупації українських міст, які супроводжуються бойовим застосуванням авіації, артилерійськими та ракетними ударами, а також застосуванням броньованої техніки та іншого озброєння. При цьому вогневі удари здійснюються по об`єктам, які захищені нормами міжнародного гуманітарного права. Зазначені дії призвели до тяжких наслідків у вигляді загибелі та поранення цивільних осіб, у тому числі жінок і дітей, знищення та пошкодження сотень цивільних об`єктів.

Громадянин рф ОСОБА_9 станом на травень 2022 року проходив військову службу за контрактом у Збройних Силах рф на посаді водія радіотелефоніста у складі ІНФОРМАЦІЯ_6 ( НОМЕР_1 ОМСБр, в/ч НОМЕР_2 ) що відноситься до НОМЕР_4 армійського корпусу Східного військового округу та вчинив кримінальне правопорушення проти миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку за наступних обставин.

16 травня 2022 року близько 14:30 ОСОБА_9 , знаходячись стані алкогольного сп`яніння, перебуваючи в м. Ізюм Харківської області, яке на той час перебувало під контролем військовослужбовців ЗС рф, перебуваючи поблизу будівлі Ізюмського районного відділу ДСНС - 28-ДПРЧ за адресою: вул. Алмазна, 1а, м. Ізюма, Харківської області разом з військовослужбовцями НОМЕР_5 окремої мотострілецької Червонопрапорної бригади ( НОМЕР_1 ОМСБр, в/ч НОМЕР_2 ) що відноситься до НОМЕР_4 армійського корпусу Східного військового округу ОСОБА_10 та ОСОБА_8 , побачили автомобіль марки ІЖ 2717, який рухався по проїжджій частині та в якому перебував водій - ОСОБА_11 та пасажир ОСОБА_12 . В цей час у ОСОБА_9 виник злочинний умисел, направлений на порушення законів та звичаїв війни , здійсненного за попередньою змовою групою осіб, а саме з ОСОБА_8 та ОСОБА_10 .

Реалізуючи свій прямий умисел, діючи умисно, з корисливим мотивом з метою особистого збагачення за рахунок чужого майна, ОСОБА_8 зупинив вищевказаний транспортний засіб, після чого ОСОБА_9 здійснив з автоматичної стрілецької вогнепальної зброї, а саме - автомата Калашникова два постріли поблизу передніх коліс транспортного засобу ІЖ 2717, та відразу діючи без розриву у часі ОСОБА_9 спільно з ОСОБА_8 та ОСОБА_10 почали здійснювати психологічний тиск на ОСОБА_11 висловлюючи при цьому погрози заволодіння транспортним засобом ОСОБА_13 , після чого ОСОБА_9 та ОСОБА_10 націлили на ОСОБА_11 автоматичну стрілецьку вогнепальну зброю, а саме - автомати Калашникова, подали патрон до патронника, а ОСОБА_10 висловив вимогу ОСОБА_11 передати грошові кошти в сумі 3500 грн., при цьому ОСОБА_9 та ОСОБА_10 продовжили погрожувати потерпілому та повідомили, що відкриють вогонь на ураження по ОСОБА_11 в разі відмови останнього передати грошові кошти.

В умовах що склалися, потерпілий ОСОБА_11 погрози сприйняв як реальну загрозу життю та здоров`ю та передав ОСОБА_10 грошові кошти в сумі 3500 грн. Таким чином, ОСОБА_9 здійснив пограбування майна цивільної особи, так як вищезазначені грошові кошти отримані в результаті розбійного нападу не можуть бути використані для досягнення воєнної мети, тобто порушив закони і звичаї війни, що передбачені міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а саме вимоги ст. 33 Женевської Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року, після чого з місця вчинення кримінального правопорушення - злочину пішов, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, чим спричинив матеріальну шкоду потерпілому ОСОБА_11 на загальну суму 3500 грн.00 коп.

Громадянин рф ОСОБА_10 станом на травень 2022 року проходив військову службу за контрактом у Збройних Силах рф на посаді водія підвозів боєприпасів автомобільного взводу у складі ІНФОРМАЦІЯ_6 ( НОМЕР_1 ОМСБр, в/ч НОМЕР_2 ), що відноситься до ІНФОРМАЦІЯ_7 та вчинив кримінальне правопорушення проти миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку за наступних обставин.

16 травня 2022 року близько 14:30 ОСОБА_10 , знаходячись стані алкогольного сп`яніння, перебуваючи в м. Ізюм Харківської області, яке на той час перебувало під контролем військовослужбовців ЗС рф , знаходячись поблизу будівлі Ізюмського районного відділу ДСНС - 28-ДПРЧ за адресою: вул. Алмазна, 1а, м. Ізюм, Харківської області разом з військовослужбовцями НОМЕР_5 окремої мотострілецької Червонопрапорної бригади (39 ОМСБр. в/ч НОМЕР_2 ) що відноситься до 68-го армійського корпусу Східного військового округу ОСОБА_9 та ОСОБА_8 побачили автомобіль марки ІЖ 2717, який рухався по проїжджій частині та в якому перебував водій - ОСОБА_11 та пасажир - ОСОБА_12 . В цей час у ОСОБА_10 виник злочинний умисел, направлений на порушення законів та звичаїв війни, здійсненного за попередньою змовою групою осіб, а саме з ОСОБА_9 та ОСОБА_8 .

Реалізуючи свій прямий умисел, діючи умисно, з корисливим мотивом з метою особистого збагачення за рахунок чужого майна, ОСОБА_8 зупинив вищевказаний транспортний засіб, після чого ОСОБА_9 здійснив з автоматичної стрілецької вогнепальної зброї, а саме - автомата Калашникова два постріли поблизу передніх коліс транспортного засобу ІЖ 2717, та відразу діючи без розриву у часі ОСОБА_9 з ОСОБА_8 та ОСОБА_10 почали здійснювати психологічний тиск на ОСОБА_11 висловлюючи при цьому погрози заволодіння транспортним засобом ОСОБА_13 , після чого ОСОБА_9 та ОСОБА_10 націлили на ОСОБА_11 автоматичну стрілецьку вогнепальну зброю, а саме - автомати Калашникова, подали патрон до патронника, та ОСОБА_10 висловив вимогу ОСОБА_11 передати грошові кошти в сумі 3500 грн., при цьому ОСОБА_9 та ОСОБА_10 продовжили погрожувати потерпілому та повідомили, що відкриють вогонь на ураження по ОСОБА_11 в разі відмови останнього передати грошові кошти.

В умовах, що склались потерпілий ОСОБА_11 погрози сприйняв як реальну загрозу життю та здоров`ю і передав ОСОБА_10 грошові кошти в сумі 3500 грн.. Таким чином ОСОБА_10 здійснив пограбування майна цивільної особи, так як вищезазначені грошові кошти, отримані в результаті розбійного нападу не можуть бути використані для досягнення воєнної мети, тобто порушив закони і звичаї війни, що передбачені міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а саме вимоги ст. 33 Женевської Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року, після чого з місця вчинення кримінального правопорушення - злочину пішов, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, чим спричинив матеріальну шкоду потерпілому ОСОБА_14 на загальну суму 3500 грн.00 коп.

Громадянин рф ОСОБА_8 станом на травень 2022 року проходив військову службу за контрактом у Збройних Силах рф на посаді водія підвозів боєприпасів автомобільного взводу у складі ІНФОРМАЦІЯ_6 ( НОМЕР_1 ОМСБр, в/ч НОМЕР_2 ), що відноситься до НОМЕР_4 армійського корпусу Східного військового округу та вчинив кримінальне правопорушення проти миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку за наступних обставин.

16 травня 2022 року близько 14:30 ОСОБА_8 , знаходячись стані алкогольного сп`яніння, перебуваючи в м. Ізюм Харківської області, яке на той час перебувало під контролем військовослужбовців ЗС рф, знаходячись поблизу будівлі Ізюмського районного відділу ДСНС - 28-ДПРЧ за адресою: вул. Алмазна, 1а, м. Ізюм, Харківської області разом з військовослужбовцями НОМЕР_5 окремої мотострілецької Червонопрапорної бригади ( НОМЕР_1 ОМСБр, в/ч НОМЕР_2 ) що відноситься до НОМЕР_4 армійського корпусу Східного військового округу ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , побачили автомобіль марки ІЖ 2717, який рухався по проїжджій частині та в якому перебував водій - ОСОБА_11 та пасажир - ОСОБА_12 . В цей час у ОСОБА_8 виник злочинний умисел, направлений на порушення законів та звичаїв війни, здійсненного за попередньою змовою групою осіб, а саме з ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

Реалізуючи свій прямий умисел, діючи умисно, з корисливим мотивом з метою особистого збагачення за рахунок чужого майна, ОСОБА_8 зупинив вищевказаний транспортний засіб, після чого ОСОБА_9 здійснив з автоматичної стрілецької вогнепальної зброї, а саме автомата Калашникова два постріли поблизу передніх коліс транспортного засобу ІЖ 2717, та відразу діючи без розриву у часі ОСОБА_9 з ОСОБА_8 та ОСОБА_10 почали здійснювати психологічний тиск на ОСОБА_11 висловлюючи при цьому погрози заволодіння транспортним засобом ОСОБА_13 , після чого ОСОБА_9 та ОСОБА_10 націлили на ОСОБА_11 автоматичну стрілецьку вогнепальну зброю, а саме автомати Калашникова, подали патрон до патронника, та ОСОБА_10 висловив вимогу ОСОБА_11 передати грошові кошти в сумі 3500 грн., при цьому ОСОБА_9 та ОСОБА_10 продовжили погрожувати потерпілому та повідомили, що відкриють вогонь на ураження по ОСОБА_11 в разі відмови останнього передати грошові кошти.

В умовах що склались потерпілий ОСОБА_11 погрози сприйняв як реальну загрозу життю та здоров`ю та передав ОСОБА_10 грошові кошти в сумі 3500 грн., таким чином ОСОБА_8 здійснив пограбування майна цивільної особи, так як вищезазначені грошові кошти отримані в результаті розбійного нападу не можуть бути використані для досягнення воєнної мети, тобто порушив закони і звичаї війни, що передбачені міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а саме вимоги ст. 33 Женевської Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року, після чого з місця вчинення кримінального правопорушення - злочину пішов, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, чим спричинив матеріальну шкоду потерпілому ОСОБА_14 на загальну суму 3500 грн.00 коп.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник просить вирок суду першої інстанції скасувати та кримінальне провадження стосовно ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 438 КК України закрити.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог захисник посилається на те, що оскаржуваний вирок не відповідає вимогам ст. 370, 374 КПК України, оскільки судом було формально скопійовано фабулу обвинувачення, проігноровано суперечності в показаннях, та не надано оцінки змінам свідчень потерпілого та відсутності його в суді, та фактично покладено в основу вироку припущення.

На переконання захисника, судом було порушено принципи змагальності, безпосередності, всебічності та об`єктивності, оскільки не було допитано потерпілого ОСОБА_11 , а його покази не було досліджено безпосередньо в суді.

При цьому, захисник звертає увагу на те, що в даному випадку показання потерпілого ОСОБА_11 це єдиний "прямий" доказ, але суд не взяв до уваги, що вони різняться і щодо кількості нападників, і щодо обставин вчинення правопорушення.

Також суд не дав об`єктивної оцінки суперечностям показів свідка ОСОБА_12 , який зазначив, що бачив "трьох осіб", з яких один слов`янин та два азіати, але не бачив четвертого, в той же час потерпілий ОСОБА_11 змінював показання щодо кількості нападників та щодо повернення коштів.

При цьому, судом першої інстанції не встановлено, що так званий «слов`янин» - це є ОСОБА_8 , не доведена форма вини, його мотив і мета вчинення кримінального правопорушення, не встановлено обставин, які характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, й не встановлено що саме ОСОБА_8 перебував 16.05.2022 о 14:30 на вул. Алмазна, 1а.

Звертає увагу адвокат і на те, що особу обвинуваченого ОСОБА_8 , було встановлено в непроцесуальний спосіб, а саме на підставі знайдених після деокупації м. Ізюм Харківської області документів російської комендатури, тобто нелегітимного органу окупаційної влади, й враховуючи, що між Україною та рф розірвані дипломатичні відносини та відсутність інших процесуальних документів (протоколів затримання, допиту), вказані документи є недопустимими доказами.

На переконання адвоката знайдені після деокупації м. Ізюм пояснення обвинувачених у військовій комендатурі також не можуть бути належними та допустимими доказами, та як невідомо яким чином ці поясненні відбирались та складалися органом, який не визнається Україною.

Також захисник зазначає, що стороною обвинувачення не доведено, що нападники перебували у стані алкогольного сп`яніння так як жодних експертиз не проводилось, дана обставина зафіксована лише зі слів потерпілого, який не є медиком.

Крім того, вказує захисник і на те, що суд першої інстанції не звернув уваги на недопустимість доказів, наданих стороною обвинувачення, зокрема протоколи впізнання, з яких вбачається, що свідок ОСОБА_12 зазначив, що слідчий "сказав прізвища після впізнання" й порушення вимог ст. 228 КПК України, фотографії не пред`являлися з трьома схожими особами, впізнання "наживо" не проводилося.

Таким чином, адвокат вважає, що в суді першої інстанції встановлено, що кримінальне правопорушення стосовно потерпілого ОСОБА_11 мало місце, однак стороною обвинувачення не було надано достатніх та необхідних, належних та допустимих доказів, кожен з яких окремо та разом у їх сукупності, свідчили б про винуватість обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Позиції учасників судового провадження.

В судовому засіданні захисник ОСОБА_7 підтримав доводи своєї апеляційної скарги та з підстав, викладених у ній, просив її задовольнити, вирок суду скасувати та кримінальне провадження стосовно ОСОБА_8 закрити.

Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника, вважав її безпідставною, а вирок суду законним та обґрунтованим, у зв`язку з чим просив залишити апеляційну скаргу захисника без задоволення, а вирок суду - без змін.

Інші учасники судового провадження, належним чином повідомленні про час, дату та місце апеляційного перегляду, до зали суду не з`явилися. До того ж, окрім захисником ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , іншими учасниками апеляційні скарги скарги подані не були, а тому враховуючи межі апеляційного перегляду та неявку інших часників, апеляційний суд вважає за можливе провести судовий розгляд у їх відсутність.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Кримінальне провадження стосовно ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_8 розглядалося в порядку спеціального судового розгляду (in absentia).

Верховний суд неодноразово в своїх рішенням аналізував порядок спеціального досудового розслідування та судового провадження. Така процедура у кримінальному провадженні є специфічною, оскільки проводиться без участі обвинуваченого, а повідомлення особи здійснюється з дотриманням певних правил, передбачених процесуальним законом.

Законодавець врегулював здійснення процедури in absentia, зокрема, порядок повідомлення особи, яка переховується на тимчасово окупованій території України або на території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 297-5, абзацу 6 ч. 3 ст. 323 КПК України повістки про виклик підозрюваного/обвинуваченого у разі здійснення спеціального судового провадження надсилаються за останнім відомим місцем його проживання чи перебування, а процесуальні документи, що підлягають врученню обвинуваченому, надсилаються захиснику. Інформація про такі документи та повістки про виклик підозрюваного/обвинуваченого обов`язково публікуються у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження згідно з положеннями ст. 297-5 цього Кодексу та на офіційному веб-сайті суду. З моменту опублікування повістки про виклик у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті суду обвинувачений вважається належним чином ознайомленим з її змістом.

Суд першої інстанції вжив передбачені кримінальним процесуальним законом заходи щодо інформування обвинувачених про здійснення стосовно них кримінального провадження шляхом публікації відповідної інформації у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційних веб-сайтах Офісу Генерального прокурора і Судової влади, однак забезпечити явку обвинувачених до суду вжитими заходами не вдалося.

Відповідно до абзацу 3 частини 1 статті 297-5 КПК України з моменту опублікування повістки про виклик у загальнодержавних засобах масової інформації підозрюваний вважається належним чином ознайомленим з її змістом. Копії процесуальних документів, що підлягали врученню обвинуваченій, надсилалися захиснику згідно з частиною 2 статті 297-5 КПК України.

Матеріали провадження свідчать про те, що суд першої інстанції вжив всіх можливих заходів, аби наданий обвинуваченим державою захист був ефективним, та, дотримуючись вимог статей 10, 22, 23 КПК України, перевірив доводи сторони обвинувачення та захисту, створивши необхідні умови для реалізації сторонами кримінального провадження їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Право на захист, обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_8 було забезпечено шляхом участі у кримінальному провадженні захисників адвокатів ОСОБА_7 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 .

Зважаючи на специфіку судового провадження за процедурою in absentia, колегія суддів вважає, що як органом досудового розслідування так і судом першої інстанції було вжито всі передбачені кримінальним процесуальним законом заходи щодо інформування ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_8 про здійснення щодо них кримінального провадження.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 про неповноту судового розгляду, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, колегія суддів вважає їх необгрунтованими з огляду на таке.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_8 , кожного окремо, у вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 438 КК України та правильність кваліфікації їх дій, суд зробив із додержанням положень ст. 23 КПК України на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до вимог ст. 94 КПК України, про що в судовому рішенні наведено докладні мотиви.

Вирок суду першої інстанції в частині засудження обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_7 не оскаржується, а відтак, колегією суддів не переглядаються.

Стаття 94 КПК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння. Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи в цьому контексті означає, що для визнання винуватості доведеною поза розумним сумнівом версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що стосуються події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення.

У своїх рішеннях Верховний Суд неодноразово зазначав, що чинний КПК України не містить заборони щодо встановлення тих чи інших обставин чи елементів складу злочину на підставі сукупності непрямих доказів (стосовно цього елемента доказування), які хоча й безпосередньо не вказують на відповідну обставину чи елемент складу злочину, але підтверджують її поза розумним сумнівом на основі логічного аналізу їх сукупності та взаємозв`язку.

Доказування досить часто ґрунтується не на основі одного чи кількох прямих доказів, а на аналізі саме сукупності всіх доказів, які вказують на характер дій обвинуваченого, спосіб вчинення суспільно небезпечного діяння, обстановку, в якій діяла відповідна особа, тощо, на підставі чого й робиться висновок про доведеність поза розумним сумнівом або недоведеність (згідно із цим стандартом доказування) винуватості особи (див., напр., постанови Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 07 грудня 2020 року у справі № 728/578/19; від 20 жовтня 2021 року у справі № 759/14119/17).

Цей стандарт у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_8 , на думку колегії суддів, було дотримано.

Так, установлені судом першої інстанції обставини, які докладно викладені у мотивувальній частині вироку, підтверджуються сукупністю доказів, а саме показами свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , фактичними даними зафіксованими в протоколах пред`явлення особи для впізнання за фотознімками за участю свідка ОСОБА_12 від 22 листопада 2022 року, протоколах пред`явлення особи для впізнання за фотознімками за участю ОСОБА_11 від 22 листопада 2022 року, з протоколі проведення слідчого експерименту з потерпілим ОСОБА_11 від 08 грудня 2022 року та відеозапису до нього, протоколі проведення слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_12 від 02 грудня 2022 року, протоколі огляду речей і документів від 06 грудня 2022 року фототаблиці до нього та оглянутим паперовим конвертом з оригіналами документів, які виявлені співробітниками СБУ в будівлі, де була розташована військова комендатура РФ, а також інформації НОМЕР_6 прикордонного загону Державної прикордонної служби України.

Оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, а також в сукупності, суд першої інстанції дійшов висновку, що вказані докази належні, оскільки вони підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню, допустимі, оскільки вони отримані в порядку встановленому КПК України, достовірні, оскільки фактичні дані отримані з цих доказів, не спростовані жодним іншим доказом, наданим сторонами кримінального провадження.

Проаналізувавши зміст вказаних вище доказів, а також приписи Конвенції про захист цивільного населення під час війн від 12 серпня 1949 року (далі Женевська конвенція), ратифікованої Указом Президії Верховної Ради від 03 липня 1954 року із застереженнями та набрала чинності для України 03 січня 1955 року, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що обвинувачені ОСОБА_8 , ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , розуміли факту незаконного перетину державного кордону України, свою участь у військовій агресії проти України, потерпілий ОСОБА_11 на час вчинення злочину обвинуваченими був цивільною особою і не був учасником збройного конфлікту, а тому знаходився під захистом норм міжнародного права. Про що було достовірно відомо обвинуваченим.

При цьому, суд зазначив, що факт співучасті обвинувачених підтверджується тим, що їх загальні дії були узгодженими, про що свідчить їх поведінка і спільні узгоджені дії нападу і імітації розстрілу цивільного автомобіля потерпілого ОСОБА_11 , залякування, психологічного тиску і заволодіння грошовими коштами потерпілого та дійшов обгрунтованого висновку про доведеність винуватості обвинувачених у вчиненні інкримінованих їм кримінального їм кримінального правопорушення поза розумним сумнівом.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд.

Всупереч доводам апеляційної скарги захисника, суд першої інстанції дотримався вимог п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України та у мотивувальній частині вироку сформулював обвинувачення, з якого чітко вбачається, які саме дії ОСОБА_8 він кваліфікував за ч. 1 ст. 438 КК України.

Зі змісту апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 видно, що ним не оспорюється факт перебування ОСОБА_8 , який є громадянином рф та військовослужбовцем НОМЕР_5 окремої мотострілецької Червонопрапорної бригади ( НОМЕР_1 ОМСБр, в/ч НОМЕР_2 ) що відноситься до 68-го армійського корпусу Східного військового округу в АДРЕСА_4 , яке на той час перебувало під контролем військовослужбовців зс рф, а також факт функціонування військової комендатури рф на цій території та те, що кримінальне правопорушення стосовно потерпілого ОСОБА_11 мало місце за встановлених судом обставин.

Водночас, обґрунтовуючи свої вимоги, захисник зазначає про відсутність доказів того, що саме ОСОБА_8 приймав участь у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 438 КК України та неналежне встановлення особи обвинуваченого, через відсутність в матеріалах кримінального провадження будь-яких доказів того, що особа, слов`янської зовнішності, яка здійснила напад на потерпілого є саме ОСОБА_8 .

Колегія суддів вважає такі доводи адвоката безпідставним та такими, що спростовуються матеріалами кримінального провадження, з огляду на таке.

Так, як видно з показів свідка ОСОБА_12 , який був безпосереднім свідком події, в травні 2022 року його разом з потерпілим, коли вони їхали на автомобілі в м. Ізюм, зупинили троє військових зс рф, які були в нетверезому стані та погрожуючи зброєю, імітуючи розстріл автомобіля та націлюючи автомат на потерпілого вимагали та забрали грошові кошти. Внаслідок вказаних подій він та потерпілий поскаржилися на тих військових до військової комендатури рф в АДРЕСА_4 , якою було встановлено їх особи.

При цьому, свідок ОСОБА_12 зазначив, що вказані військовослужбовці були вдягнені у військову форму зс рф, їх обличчя були відкритті, внаслідок чого він їх зміг роздивитися, й один з них був слов`янської зовнішності, якого він зокрема впізнав, як ОСОБА_8 в ході проведення впізнання за фотознімками.

Вказані обставини свідок ОСОБА_12 та потерпілий ОСОБА_11 повідомляли і в ході проведення з ними, з кожним окремо, слідчого експерименту, в ході якого вони, окрім обставин події, вказували про те, що особами, які їх зупинили та погрожуючи зброєю вимагали грошові кошти були вдягнені у форму зс рф, й однією з цих осіб був чоловік слов`янської зовнішності. (Протоколи проведення слідчого експерименту від 02 грудня 2022 року та від 08 грудня 2022 року, з відеозаписами до них).

Згідно з протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 22 листопада 2022 року, серед чотирьох осіб слов`янської зовнішності, однакового віку і статі, зовні схожих між собою, свідок ОСОБА_12 упізнав обвинуваченого ОСОБА_8 , як військового армії рф, що 16 травня 2022 року вчиняв психологічне насильство по відношенню до ОСОБА_11 .

До того ж, як видно з протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 22 листопада 2022 року, потерпілий ОСОБА_11 також серед чотирьох осіб слов`янської зовнішності, однакового віку і статі, зовні схожих між собою, упізнав обвинуваченого ОСОБА_8 як військового армії рф, що 16 травня 2022 року погрожував йому автоматом і вимагав віддати гроші.

Крім того, як видно з протоколу огляду речей і документів від 06 грудня 2022 року з доданими фототаблицями, було оглянуто паперовий конверт з оригіналами документів, які виявлені в будівлі, де була розташована військова комендатура рф, які підтверджують звернення ОСОБА_11 з приводу неправомірних дій трьох військових рф 16 травня 2022 року, на підставі чого працівниками військової комендатури рф було встановлено особи і анкетні та особисті дані обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 і ОСОБА_8 , як такі, що вчинили злочин стосовно потерпілого ОСОБА_11 та відібрано у них пояснення, в яких останні підтвердили факт застосування вогнепальної зброї, насильницьких дій і погроз стосовно потерпілого ОСОБА_11 .

Колегія суддів, вважає за необхідне звернути увагу адвоката ОСОБА_7 і на те, що з вказаного протоколу також видно, що було оглянуто і пояснення свідка ОСОБА_19 та потерпілого ОСОБА_11 , надані військовій комендатурі рф, в яких останні також описували зовнішність військовослужбовців рф, які погрожували ОСОБА_11 автоматом і вимагали гроші, й останні вказували що одна з цих осіб була слов`янської зовнішності.

До того ж, з оглянутих документів, зокрема пояснень обвинувачених, наданих військовій комендатурі рф, як військовослужбовців в/ 35390 ОСОБА_9 , ОСОБА_20 також вбачається, що вони послідовно вказували на те, що вони 16 травня 2022 року вчинили психологічне насильство по відношенню до ОСОБА_11 та заволоділи його коштами разом з товаришем по службі ОСОБА_8 .

При цьому, наданою НОМЕР_6 прикордонним загоном Державної прикордонної служби України інформацією підтверджкється, що, зокрема ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_8 продовжує проходити службу в лавах збройних сил рф , а саме в НОМЕР_1 окремій мотострілецькій Червонопрапорній бригаді (в/ч НОМЕР_2 ) та знаходяться за місцем проходження служби на території рф.

Всупереч доводам апеляційної скарги суттєвих протиріч між показами свідка ОСОБА_12 наданих ним в судовому засіданні та фактичними даними зафіксованими за результатом проведення слідчих дій з цим свідком та з потерпілим, які б впливали на правильність висновків суду колегія суддів не вбачає.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що особа обвинуваченого ОСОБА_8 у цьому кримінальному провадженні з урахуванням його особливостей була встановлена органом досудового розслідування на підставі проведених ряду слідчих дій, за допомогою яких його було ідентифіковано як такого, що вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 438 КК України.

Відтак колегія суддів не вбачає підстав сумніватися у тому, що ОСОБА_8 причетний до вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 438 КК України, а саме порушення законів та звичаїв війни, що передбачені міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вчиненого за попередньою змовою групою осіб, яке полягало в застосуванні вогнепальної зброї, насильницьких дій та погроз потерпілому ОСОБА_11 з вимогою віддати кошти, а його особу було встановлено належним чином, на підставі доказів, отриманих у передбачений кримінальним процесуальним законом спосіб, які можливо було отримати за обставин даного кримінального провадження.

Крім того, колегія суддів зауважує, що відповідно до положень ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом (ч. 1 ст. 26 КПК України).

Проте з матеріалів кримінального провадження видно, що захисник ОСОБА_7 в ході судового розгляду не ставив під сумнів законність встановлення особи обвинуваченого ОСОБА_8 та жодних зауважень з приводу фактичних даних відображених в досліджених судом доказах не висловлював. Крім того, захисник не був позбавлений можливості звернутися до суду з клопотанням про допит уповноважених осіб, які здійснювали досудове розслідування у цьому провадженні, з метою з`ясування обставин встановлення особи обвинуваченого ОСОБА_8 чи ініціювати проведення відповідних експертиз у цьому провадженні.

Варто зауважити, що сторона захисту в ході досудового розслідування зі скаргами з цього приводу до слідчого судді також не зверталась.

Водночас колегія суддів зауважує, що захисник ОСОБА_7 посилаючись в своїй апеляційній скарзі на те, що особу обвинуваченого ОСОБА_8 було встановлено не належним чином, не надав суду будь-яких доказів, які б викликали обгрунтований сумнів в тому, що військовослужбовець НОМЕР_5 окремої мотострілецької Червонопрапорної бригади ( НОМЕР_1 ОМСБр, в/ч НОМЕР_2 ) що відноситься до 68-го армійського корпусу Східного військового округу, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_9 не причетний до вчинення інкримінованого йому злочину

Щодо тверджень адвоката ОСОБА_7 про недопустимість як доказів протоколів пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 22.11.2022, колегія суддів зазначає таке.

Статтею 228 КПК України закріплено процесуальний порядок проведення такої слідчої дії як пред`явлення особи для впізнання.

Перед тим, як пред`явити особу для впізнання, слідчий попередньо з`ясовує, чи може особа, яка впізнає, впізнати цю особу, опитує її про зовнішній вигляд і прикмети цієї особи, а також про обставини, за яких вона бачила цю особу, про що складає протокол. Забороняється попередньо показувати особі, яка впізнає, особу, яка повинна бути пред`явлена для впізнання, та надавати інші відомості про прикмети цієї особи. Особа, яка підлягає впізнанню, пред`являється особі, яка впізнає, разом з іншими особами тієї ж статі, яких має бути не менше трьох і які не мають різких відмінностей у віці, зовнішності та одязі. Особі, яка впізнає, пропонується вказати на особу, яку вона має впізнати, і пояснити, за якими ознаками вона її впізнала (ч. 1, 2, 3 ст. 228 КПК України).

Зі змісту протоколів пред`явлення особи для впізнання від 22.11.2022, проведених зі свідком ОСОБА_12 та потерпілим ОСОБА_11 , кожним окремо, про недопустимість яких указує сторона захисту, видно, що у присутності понятих було проведено пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, перед пред`явленням для впізнання у потерпілого та свідка, кожного окремо, було з`ясовано чи можуть вони впізнати особу, опитано про її зовнішній вигляд і прикмети, а також про обставини, за яких вони бачили цих осіб, й потерпілий та свідок, кожен окремо, підтвердили, що за загальними рисами обличчя, зможуть впізнати осіб, які погрожуючи зброєю заволоділи готівковими коштами, а також вказані протоколи містять ознаки, за якими потерпілий та свідок впізнали таких осіб, зокрема форма обличчя, носу, губ, брів, розріз очей та зачіска.

Всупереч твердженням захисту, свідку та потерпілому для впізнання було надано фотознімки із зображеннями на них подібних між собою за рисами обличчя осіб чоловічої статі без різких відмінностей між собою. Всі учасники слідчої дії підписали протокол та не висловлювали будь-яких зауважень до нього.

Жодних доказів того, що в протоколах зазначено відомості не про тих осіб, які підлягали впізнанню, що на фотознімках відображені не ті особи, про яких йдеться в протоколах, як про осіб, яких впізнали, матеріали кримінального провадження не містять, й захисником таких суду не надається.

Доводи захисника ОСОБА_7 , крім загальних тверджень з цього приводу, не містять жодних конкретних обставин, які дають підстави для обґрунтованого сумніву в правильності інформації, відображеної в протоколах стосовно впізнаних осіб.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що в ході проведення впізнання особи за фотознімками було дотримано вимоги ст. 228 КПК України, а складені за їх результатами протоколи відповідають вимогам ст. 104 КПК України.

Крім того, колегія суддів зауважує, що згідно з ч. 1 ст. 228 КПК України забороняється попередньо показувати особі, яка впізнає, особу, яка повинна бути пред`явлена для впізнання, та надавати інші відомості про прикмети цієї особи. Доказове значення (допустимість) результатів пред`явлення для впізнання та гарантії їх достовірності залежать від точного й неухильного виконання детально регламентованих кримінальним процесуальним законом умов і порядку проведення слідчої (розшукової) дії.

Відтак, однією із спеціальних умов пред`явлення особи для впізнання є заборона попередньо показувати осіб, які повинні бути пред`явлені для впізнання. Заборона попереднього показу особі, яка впізнає, особи, яка повинна бути пред`явлена для впізнання, пов`язана із можливістю розкрити особистість і вплинути на процес узнавання, або стати підказкою, кого саме треба впізнати.

Мета вказаної вимоги закону пояснюється врахуванням властивостей людської психіки, оскільки краще запам`ятовується і відтворюється той образ людини, що сприйнятий пізніше.

За таких обставин, колегія суддів вважає, твердження захисника в апеляційній скарзі про те, що свідок ОСОБА_12 зазначив, що слідчий повідомив прізвища впізнаних осіб лише після проведення впізнання, є такими, що підтверджують дотримання органом досудового розслідування процедури та специфіки проведення вказаної слідчої дії, й не вбачає в цьому жодних порушень вимог кримінального процесуального закону.

В той же час, захисник не зазначає, в які саме порушення були допущені органом досудового розслідування при проведенні впізнання за обставин на які посилається він в своїй апеляційній скарзі, а саме того, що слідчий повідомив свідку ОСОБА_12 прізвища впізнаних осіб лише після закінчення цієї слідчої дії.

Посилання адвоката про те, що органом досудового розслідування не було проведено впізнання наживо, колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на те, що захисник не зазначає, яким чином, враховуючи специфіку цього кримінального провадження, зокрема проведення спеціального досудового розслідування, внаслідок перебування обвинуваченого ОСОБА_8 на території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором та оголошення останнього в розшук, внаслідок його ухилення від кримінальної відповідальності, органу досудового розслідування слід було забезпечити явку останнього, його затримання та проведення впізнання ОСОБА_8 безпосередньо за його участі.

До того ж, частиною 6 статті 228 КПК України, визначено, що за необхідності впізнання може провадитися за фотознімками, матеріалами відеозапису з додержанням вимог, зазначених у частинах першій і другій цієї статті.

Разом з цим, кримінальний процесуальний закон не містить жодних імперативних вимог щодо пред`явлення для впізнання виключно безпосередньо самої особи, а не її фотознімків, так само як і обґрунтування слідчим необхідності проведення впізнання саме за фотознімками.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів не має підстав ставити під сумнів обґрунтованість висновків суду про допустимість зазначених протоколів пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, покладених в обґрунтування висновку про винуватість обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та за доводами сторони захисту визнавати їх недопустимими доказами.

Твердження захисника про те, що суд не міг взяти до уваги протоколи пред`явлення для впізнання за фотознімками проведених за участю потерпілого ОСОБА_11 , оскільки вони є похідними доказами від показів потерпілого, якого не було допитано в судовому засіданні колегія суддів вважає неприйнятними.

За змістом ст. 228 КПК України пред`явлення особи для впізнання це самостійна слідча дія, яку проводять з метою встановлення тотожності, подібності або відмінності наданої для спостереження і сприйняття особи з тими, яких свідок, потерпілий, підозрюваний або обвинувачений сприймав як очевидець за певних обставин розслідуваної події. Про проведення пред`явлення до впізнання складається протокол згідно з вимогами цього Кодексу.

Нормами КПК України здійснено розмежування між показаннями потерпілої, свідків та протоколом пред`явлення для впізнання за фотознімками як окремими самостійними процесуальними джерелами доказів.

Отже, пред`явлення особи для впізнання не є тотожним показам особи, а є окремою самостійною слідчою дією, а протокол пред`явлення особи для впізнання є джерелом доказів відповідно до положень ст. ст. 223, 228, 84 КПК України, і підлягає оцінці в сукупності з іншими доказами.

На переконання колегії суддів, результати проведених слідчих дій за участі потерпілого ОСОБА_11 в сукупності з іншими доказами, дослідженими судом першої інстанції, з достатньою повнотою доводять винуватість обвинуваченого ОСОБА_8 .

Окрім того, матеріалами провадження підтверджується, що судом першої інстанції вживалися заходи для його виклику, й відповідно до повідомлення уповноваженої особи СБУ, ОСОБА_11 був призваний на військову службу до ЗСУ, з 09.05.2023 року проходив військову службу в Збройних Силах України у в/ч НОМЕР_7 , і на даний час місце його перебування не відомо, що підтвердили і безпосередньо допитані в судовому засіданні батьки потерпілого, а саме ОСОБА_18 та ОСОБА_17 , що об`єктивно унеможливило його допит судом першої інстанції.

Отже, порушень вимог кримінального процесуального закону, які б у контексті приписів статей 85, 86, 87 КПК України свідчили про необхідність визнання вказаних вище доказів недопустимими або неналежними, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Всі фактичні дані у цьому провадженні, що досліджені судом, отримані стороною обвинувачення із застосуванням належної правової процедури, виходять із належних процесуальних джерел, зібрані уповноваженими суб`єктами і в належному процесуальному порядку за наявності на те правових підстав. Досліджені у цьому провадженні докази, як кожен окремо, так у їх сукупності, підтверджують обставини, передбачені ст. 91 КПК України щодо події кримінального правопорушення (його часу, місця, способу, обставин його вчинення), причетності обвинуваченого ОСОБА_8 до вчинення злочину, його винуватості, форми вини, та водночас дають повне уявлення щодо усіх елементів і ознак інкримінованого ОСОБА_21 кримінального правопорушення в даному провадженні.

Також суд апеляційної інстанції враховує правову позицію Верховного Суду, зазначену у постанові суду від 09 листопада 2021 року (справа №281/128/19, провадження № 51-4536км19), відповідно до якої доказування досить часто ґрунтується не на основі одного чи кількох прямих доказів, а на аналізі саме сукупності всіх доказів, які вказують на характер дій обвинуваченого, спосіб вчинення суспільно небезпечного діяння, обстановку, в якій діяла відповідна особа тощо, на підставі чого й робиться висновок про доведеність поза розумним сумнівом або недоведеність (згідно з цим стандартом доказування) винуватості особи.

Всі досліджені у цьому провадженні докази, як кожен окремо, так і у їх сукупність, підтверджують обставини, що регламентовані ст. 91 КПК України щодо події кримінального правопорушення (його часу, місця, способу, обставин його вчинення), причетності обвинуваченого до учинення інкримінованих йому діянь, його винуватості, форми вини, та водночас дають повне уявлення щодо усіх елементів і ознак інкримінованого ОСОБА_8 у даному провадженні кримінального правопорушення.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 438 КК України, на думку апеляційного суду, прийнято згідно з критерієм доведеності «поза розумним сумнівом», який застосовується Європейським судом з прав людини (рішення «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року, «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року, «Веренцов проти України» від 11 липня 2013 року), підстави для задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 за обставин, викладених в ній відсутні.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_8 суд першої інстанції дотримався положень ст.ст. 50, 65 КК України та належним чином врахував обставини, характер, ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, яке є особливо тяжким злочином проти миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку, який полягав у порушенні законів і звичаїв ведення війни, становить значну небезпеку для світового правопорядку та мирного співіснування людства на планеті, з огляду на їх зневагу до норм міжнародного гуманітарного права, вчинений з демонстрацією почуття впевненості у безкарності, невиправданим психологічним насильством і агресією стосовно потерпілого цивільної особи, особу обвинуваченого, а також відсутність обставин, що пом`якшує покарання та наявність тих що обтяжують покарання, а саме вчинення кримінального правопорушення з використанням умов воєнного стану, групою осіб за попередньою змовою та вчинення кримінального правопорушення особами, що перебувають у стані алкогольного сп`яніння, й дійшов законного та обгрутованого висновку про призначення обвинуваченому покарання в межах санкції ч. 1 ст. 438 КК України у виді позбавлення волі, на максимальний строк з його реальним відбуванням, й воно відповідає принципам справедливості, обґрунтованості, індивідуалізації та невідворотності покарання, є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення інших кримінальних правопорушень.

Твердження захисника щодо відсутності доказів у тому числі відповідної експертизи, які б підтверджували перебування ОСОБА_8 у стані алкогольного сп`яніння під час вчинення злочину, колегія суддів вважає безпідставними.

Відповідно до п. 5 ч. 1ст. 368 КПК України суд, ухвалюючи вирок, повинен вирішити питання, зокрема, чи є обставини, що обтяжують або пом`якшують покарання обвинуваченого, і які саме.

За п. 4 ч. 1ст. 91 КПК України обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою для закриття кримінального провадження, підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Обов`язок доказування перелічених обставин згідно зі ст. 92 КПК України покладається на слідчого, прокурора та в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Відповідно до ст. 84 КПК доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Відповідно до п. 13 ч. 1ст. 67 КК України, обставиною, що обтяжує покарання визнається вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння або у стані, викликаному вживанням наркотичних або інших одурманюючих засобів.

З матеріалів кримінального провадження видно, що орган досудового розслідування при формулюванні пред`явленого обвинувачення, яке в подальшому суд першої інстанції визнав доведеним, інкримінував ОСОБА_8 вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння. Цю ж обставину було зазначено в обвинувальному акті як таку, що обтяжує покарання відповідно до п. 6 ч. 2ст. 291 КПК України.

Вчинення ОСОБА_8 злочину в стані алкогольного сп`яніння, підтверджується показами свідка ОСОБА_12 який будучи попереджений про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, чітко зазначав про те, що військові зс рф, які зупинили їх м. Ізюм та погрожуючи зброєю і здійснючи психологічне насильство вимагали готівку, були в нетверезому стані, з явними ознаками алкогольного сп`яніння.

Покази свідка в цій частині узгоджуються з фактичними даними зафіксованими в протоколах проведення слідчих експериментів, проведених з ним та потерпілим, кожним окремо 02.12.2022 та 08.12.2022 року, також даними зафіксованими в протоколі огляду речей і документів від 06 грудня 2022 року.

Підстав сумніватися в правдивості й достовірності показань свідка ОСОБА_12 у суду першої інстанції так і суду апеляційної інстанції немає.

Отже, на переконання колегії суддів, оцінивши показання свідків та наявні в матеріалах провадження письмові докази в цій частині, суд першої інстанції, відповідно до ст. 94 КПК України, дійшов обґрунтованого висновку про вчинення ОСОБА_8 інкримінованого йому злочину у стані алкогольного сп`яніння і правильно визнав цю обставину такою, що обтяжує його покарання.

Крім того, колегія суддів наголошує, що норми кримінального процесуального законодавства не передбачають, необхідності доведення факту перебування особи у стані алкогольного сп`яніння якимось певним видом доказів. Зазначені обставини підлягають доказуванню і оцінці, виходячи з положень статей 84, 92, 94 КПК України.

Тому доводи захисника про те, факт перебування ОСОБА_8 у стані алкогольного сп`яніння повинен підтверджуватися виключно на підставі висновків відповідного експерта, або іншими документами, які матеріали кримінального провадження не містять, не ґрунтуються на положеннях процесуального закону.

Будь-яких інших доводів, які б свідчили про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та вказували на необхідність зміни або скасування вироку суду апеляційна скарги захисника не містить.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для зміни або скасування оскарженого судового рішення, при розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції не встановлено.

З огляду на вищезазначене, апеляційний суд дійшов висновку, що в задоволенні апеляційної скарги захисника слід відмовити, й вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 грудня 2025 року, ухвалений стосовно ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , - залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4