КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/824/2662/2026 Суддя-доповідач у суді апеляційної інстанції - ОСОБА_2
Категорія: ст. ст. 170-173 КПК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційними скаргами представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 та старшого прокурора у кримінальному провадженні № 0000212 - прокурора відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 , з доповненнями адвоката ОСОБА_7 , на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 17 лютого 2026 року,-

за участю:

прокурора ОСОБА_9 ,

представника власника майна ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 17 лютого 2026 року задоволено частково клопотання прокурора першого відділу управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Департаменту нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю, Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 про накладення арешту на тимчасово вилучене майно та накладено арешт у кримінальному провадженні № 0000212 від 21.01.2025 на майно, яке було вилучено 09.12.2025 в ході проведення обшуку автомобіля AUDI A7 НОМЕР_1 , vin НОМЕР_2 , а саме:

- автомобіль AUDI A7 НОМЕР_1 , vin НОМЕР_2 , власником якого є ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом заборони відчуження та розпорядження транспортним засобом.

Не погоджуючись з таким рішенням слідчого судді, представник власника майна ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 та прокурор відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 , подали апеляційні скарги, також адвокатом ОСОБА_7 подано доповнення до апеляційної скарги.

Представник власника майна ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 , в поданій апеляційній скарзі, з доповненнями просить скасувати оскаржувану ухвалу та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про накладення арешту на тимчасово вилучене майно - автомобіль марки AUDI A7 НОМЕР_1 , vin НОМЕР_2 .

Прокурор відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 , в поданій апеляційній скарзі просить змінити оскаржувану ухвалу в частині визначення способу арешту майна та накласти арешт на автомобіль AUDI А7, державний номер НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_3 , власником якого є ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом заборони відчуження, користування та розпорядження зазначеним транспортним засобом.

На обґрунтування вимог апеляційної скарги, з доповненнями представник власника майна зазначає, що оскаржувана ухвала є незаконною, постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та такою, що підлягає скасуванню.

Апелянт вказує на те, що накладення арешту на майно третьої особи буде порушувати конституційні права та обмежувати право розпоряджання та володіння своїм майном його власником.

Зазначений автомобіль не є предметом або знаряддям вчинення кримінальних правопорушень, які інкримінуються підозрюваному ОСОБА_10 . Його вилучення не має зв`язку із обставинами про які йдеться мова у повідомленні про підозру, навіть при наявності постанови слідчого про визнання такого майна речовим доказом, відповідно до усталеної практики Верховного суду, таке майно не може визнаватися речовим доказом майно, оскільки не має прямого чи опосередкованого зв`язку зі злочином.

Санкція ч. 2 ст. 255 КК, ч. 5 ст. 190 КК України не передбачає спецконфіскацію майна як вид покарання. Тому арешт майна, що не є речовим доказом у розумінні ст. 98 КПК України, є необгрунтованим. Накладення арешту на майно третьої особи з метою потенційної конфіскації є порушенням принципу пропорційності втручання у право власності.

Також апелянт зазначає, що обшук було розпочато о 13:40 год. 09.12.2025 року та завершено о 14:07 год. 09.12.2025 року. Як вбачається з матеріалів справи, клопотання про арешт майна було відправлено через оператора поштового зв`язку «Нова пошта» ОСОБА_11 , який входить до групи слідчих у даному кримінальному провадженні.

У відповідь на адвокатський запит поданий до ТОВ «Нова пошта» було повідомлено, що відправлення за експрес-накладною № 7881 було прийнято 11.12.2025 року о 20:46 год. Тобто, строк для подання вказаного клопотання, відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 171 КПК України сплив о 14:07 год. 11.12.2025 року,а тому вилучене майно підлягає негайному поверненню

Апелянт звертає увагу на те, що аналізуючи додані до клопотання прокурором додатки, втому числі численні протоколи НСРД, а також враховуючи той факт, що відомості про кримінальні правопорушення внесені до ЄРДР 21.01.2025 року, тобто фактично досудове розслідування у даному провадженні здійснюється вже більше ніж один рік, органом досудового розслідування не надано жодного доказу про те, що ОСОБА_12 користувався вказаним автомобілем. Більше того, в численних протоколах НСРД зафіксовані будь-які інші автомобілі, разом з тим, автомобіль AUDI A7 НОМЕР_1 , жодного разу ніде та ніким не зафіксовано, як і користування вказаним автомобілем ОСОБА_13 .

Посилання слідчого судді на те, що органом досудового розслідування здійснюється досудове розслідування за фактом ч. 3 ст. 209 КК України, взагалі є безпідставним, адже про підозру у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 3 ст. 209 КК України, жодній особі в даному кримінальному провадженні не повідомлялося.

Слідчий суддя у своєму рішенні жодним чином не вказав, яким чином автомобіль, який був вилучений під час обшуку та на який в подальшому накладено арешт може доводити будь-які обставини кримінальних правопорушень за ст. 190, 255 КК України, обмежившись лише загальними фразами та нормами КПК України.

Крім того апелянт звертає увагу на те, що статтею 204 ЦК України закріплена презумпція правомірності правочину. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Таким чином ОСОБА_14 жодним чином не повинен доводити можливість придбання ним вказаного транспортного засобу. Право власності на вказаний автомобіль судовим рішенням чи будь яким іншим чином не припинялося, доказів того, що даний автомобіль придбано не ОСОБА_6 , а іншою особою не надано.

Більше того, ОСОБА_14 не має жодного процесуального статусу у даному кримінальному провадженні, про підозру йому не повідомлялося. Останній навіть не допитувався як свідок у даному кримінальному провадженні.

Прокурор,на обґрунтування вимог апеляційної скарги, зазначає, що оскаржувана ухвала є незаконною та не обґрунтованою, постановлена з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, без об`єктивного з`ясування обставин справи, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду, що призвело до неповного з`ясування фактичних обставин, які мають суттєве значення для справи, а тому підлягає скасуванню.

Заслухавши доповідь судді, доводи представника власника майна ОСОБА_7 , який підтримав подану апеляційну скаргу, з доповненнями в інтересах власника майна ОСОБА_6 та просив її задовольнити, з наведених в ній підстав та заперечував щодо задоволення апеляційної скарги прокурора, доводи прокурора ОСОБА_9 , в підтримку поданої апеляційної скарги прокурором відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 , яку просив задовольнити з наведених в ній підстав та заперечував щодо задоволення апеляційної скарги представника власника майна, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційних скарг, з доповненням, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги представника власника майна та прокурора, з доповненнями представника власника майна не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Як вбачається з наданих до суду апеляційної інстанції матеріалів судового провадження та ухвали слідчого судді місцевого суду, що Офісом Генерального прокурора здійснюється нагляд за додержанням законів під час здійснення ГСУ НП України досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000212 від 21.01.2025 за підозрою ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255; ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 4 ст. 190; ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 5 ст. 190; ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 4 ст. 190 КК України, ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_12 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255; ч. 5 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 4 ст. 190; ч. 5 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 5 ст. 190; ч. 2 ст. 15, ч. 5 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 4 ст. 190 КК України, а також за фактами вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4, ч. 5 ст. 190, ч. 3 ст. 209 КК України.

В межах даного кримінального провадження, 17.12.2025 прокурор першого відділу управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Департаменту нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю, Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 , звернувся до слідчого судді Печерського районного суду м. Києва з клопотанням про накладення арешту на тимчасово вилучене майно у кримінальному провадженні № 0000212 від 21.01.2025, яке було вилучено в ході проведення обшуку 09.12.2025 автомобіля марки AUDI A7 НОМЕР_1 , vin НОМЕР_2 який знаходиться у користуванні ОСОБА_25 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме: автомобіль марки AUDI A7 НОМЕР_1 , vin НОМЕР_2 , що перебуває у власності ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Дане клопотання направлено до Печерського районного суду м. Києвачерез Нову пошту 11.12.2025.

На обґрунтування вимог даного клопотання прокурор послався на те, що досудовим розслідуванням встановлено, що на території України діє злочинна організація, до складу якої входять громадяни України, Чеської Республіки, Литовської Республіки, Латвійської Республіки та інших країн, які здійснюють заволодіння коштами громадян Європейського Союзу шахрайським шляхом із використанням електронно-обчислювальної техніки методами «вішинг» та «спуфінг», а саме шляхом надання потерпілим неправдивої інформації про нібито несанкціонований доступ до їхніх банківських рахунків та необхідність тимчасового переказу коштів на інший «безпечний банківський рахунок» або у придбанні криптовалюти.

Зокрема, учасники злочинної організації здійснювали систематичні дзвінки до іноземних громадян під виглядом нібито представників правоохоронних органів та банківських установ, з метою переконання останніх про наявність начебто виявленої загрози викрадення коштів, що знаходяться на їх банківських рахунках чи нібито виявлення фактів спроби отримання від імені потерпілих кредитів у банківських установах. При цьому, використовуючи довіру потерпілих, одразу вказували останнім шляхи вирішення начебто існуючої загрози втрати коштів наступним чином:

- переконати потерпілого перевести кошти на вказаний зловмисниками нібито «безпечний» банківський рахунок, придбання біткоїнів, тощо;

- за допомогою програмного забезпечення віддаленого доступу до комп`ютерних пристроїв, яке потерпілий, на вимогу злочинця мав встановити на своєму пристрої, особисто здійснити переказ коштів на заздалегідь підготовлений рахунок (криптогаманець), отримавши від потерпілого реквізити банківської картки, термін її дії та CVV-код;

- пропонували потерпілому зняти готівку у найближчому відділенні банку (банкоматі) та передати її третій особі, яка начебто є представником служби безпеки іноземного банку з метою доставки її до безпечного місця.

На даний час встановлено, що учасники злочинної організації у вищевказаний протиправний спосіб здійснили заволодіння коштами 31 громадян Чеської Республіки, 13 громадян Латвійської Республіки та 3 громадян Литовської Республіки, в результаті чого останнім завдано збитку на загальну понад 50 000 000 грн.

Під час досудового розслідування встановлено, що до вчинення даного кримінального правопорушення причетний ОСОБА_26 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який виконував роль «клоузера».

Зокрема, на нього було покладено виконання наступних функцій:

- підпорядковування та виконання вказівок організаторів та визначених ними учасників;

- отримання від організаторів баз даних потенційних потерпілих для вчинення кримінальних правопорушень;

- здійснення дзвінків потерпілим та під час спілкування з ними, введення їх в оману з метою заволодіння їх коштами, в тому числі і шляхом незаконних операцій з використанням електронно-обчислювальної техніки;

- контролювання діяльність інших учасників колл-центрів, зокрема тих, які здійснювали так звані «холодні дзвінки» з метою встановлення комунікації з потерпілими;

- надання звітів адміністраторам колл-центрів про вчиненні злочини та надходження коштів, отриманих злочинним шляхом.

Під час проведення слідчих (розшукових) дій по вказаному кримінальному провадженні здобуто достатньо даних підозрювати ОСОБА_27 у вчиненні кримінальних правопорушень, що підтверджується наступними доказами:

1) протоколом за результатми проведення негласної слічої (розшукової) дії - спостереження за місцем, а саме заадресою: м. Київ вул. Володимира Івасюка, 6 корп. 1, від 19.02.2025;

2) протоколом для ідентифікації особи за фотографією від 02.09.2025, ОСОБА_28 впізнав ОСОБА_29 ;

3) протоколом для ідентифікації особи за фотографією від 03.09.2025, ОСОБА_30 впізнав ОСОБА_29 ;

4) протоколом для ідентифікації особи за фотографією від 04.09.2025, ОСОБА_31 впізнав ОСОБА_29 .

09.12.2025 на підставі ухвали Печерського районного суду м. Києва проведено обшук автомобіля AUDI A7 НОМЕР_1 , vin НОМЕР_2 , що перебуває у власності ОСОБА_6 та користуванні ОСОБА_25 , під час якого виявлено та вилучено наступне майно:

- автомобіль AUDI A7 НОМЕР_1 , vin НОМЕР_2 .

Постановою слідчого від 11.12.2025 вилучене майно визнано речовим доказом у кримінальному провадженні.

09.12.2025 ОСОБА_32 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255; ч. 5 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 4 ст. 190; ч. 5 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 5 ст. 190; ч. 2 ст. 15, ч. 5 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 4 ст. 190 КК України.

17.02.2026 ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва задоволено частково вказане клопотання прокурора та накладено арешт у кримінальному провадженні № 0000212 від 21.01.2025 на майно, яке було вилучено 09.12.2025 в ході проведення обшуку автомобіля AUDI A7 НОМЕР_1 , vin НОМЕР_2 , а саме:

- автомобіль AUDI A7 НОМЕР_1 , vin НОМЕР_2 , власником якого є ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом заборони відчуження та розпорядження транспортним засобом.

Задовольняючи дане клопотання, внесене в межах кримінального провадження за № 0000212 від 21.01.2025 за підозрою ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255; ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 4 ст. 190; ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 5 ст. 190; ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 4 ст. 190 КК України, ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_12 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255; ч. 5 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 4 ст. 190; ч. 5 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 5 ст. 190; ч. 2 ст. 15, ч. 5 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 4 ст. 190 КК України, а також за фактами вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4, ч. 5 ст. 190, ч. 3 ст. 209 КК України та накладаючи арешт на вказане майно, слідчий суддя встановив, що предметом досудового розслідування є ймовірне заволодіння шляхом обману коштами іноземних громадян, учасники злочинної організації здійснюють їх розподіл, після чого, отримавши можливість розпорядження ними, вчиняють дії, спрямовані на приховування та маскування їх походження, а даним авто користувався на постійній основі підозрюваний ОСОБА_33 , даний транспортний засіб відповідає ознакам речового доказу, а тому підлягає арешту з метою збереження речових доказів шляхом заборони відчуження та розпорядження.

Такий запобіжний захід, на думку слідчого судді, на даній стадії кримінального провадження, коли тривають слідчі дії і не всі обставини можуть бути встановлені відразу, унеможливить відчуження автомобіля на користь добросовісного набувача та забезпечить баланс між необхідністю досягнення цілей й завдань кримінального провадження та правом власника щодо користування транспортним засобом.

Крім того, слідчий суддя зазначив, що власник майна у подальшому не позбавлений права звернутися до суду з клопотанням про скасування арешту у разі, коли в подальшому у застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

З такими висновками слідчого судді колегія суддів погоджується, з огляду на наступне.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно, в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

З ухвали слідчого судді вбачається, що наведені в клопотанні прокурора доводи про накладення арешту на майно перевірялись судом першої інстанції. При цьому були досліджені матеріали судового провадження, заслухано доводи прокурора, в підтримку поданого клопотання про арешт майна та заперечення представника власника майна щодо підстав його задоволення, а також з`ясовані інші обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо арешту майна.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК Україниарештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК Україниарешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

При винесенні ухвали судом, у відповідності до вимог ст. 173 КПК України, всупереч твердженням апелянта, були враховані наведені в клопотанні прокурора правові підстави для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також обставини кримінального провадження № 0000212 від 21.01.2025 за підозрою ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255; ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 4 ст. 190; ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 5 ст. 190; ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 4 ст. 190 КК України, ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_12 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255; ч. 5 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 4 ст. 190; ч. 5 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 5 ст. 190; ч. 2 ст. 15, ч. 5 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 4 ст. 190 КК України, а також за фактами вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4, ч. 5 ст. 190, ч. 3 ст. 209 КК України та відношення до нього автомобіля марки AUDI A7 НОМЕР_1 , а тому слідчий суддя обґрунтовано задовольнив частково клопотання прокурора про арешт майна, з урахуванням наявних для цього підстав, передбачених ст. 170 КПК України.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя, всупереч твердженням представника власника майна обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 131-132, 170-173 КПК України, наклав арешт на вище зазначене майно, з тих підстав, що воно у встановленому законом порядку визнано речовими доказами в рамках вказаного кримінального провадження та відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 168 КПК Українитимчасове вилучення майна може здійснюватися також під час обшуку, огляду.

Згідно вимог ч. 7 ст. 236 КПК України при обшуку слідчий, прокурор має право проводити вимірювання, фотографування, звуко- чи відеозапис, складати плани і схеми, виготовляти графічні зображення обшуканого житла чи іншого володіння особи чи окремих речей, виготовляти відбитки та зліпки, оглядати і вилучати документи, тимчасово вилучати речі, які мають значення для кримінального провадження. Предмети, які вилучені законом з обігу, підлягають вилученню незалежно від їх відношення до кримінального провадження. Вилучені речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.

Крім того, ст. 100 КПК України визначено, що на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст. 170-174 КПК України та згідно ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України.

При цьому, арешт майна з підстав передбачених ч. ч. 2, 3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

Відповідно до ч. 10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, віртуальні активи, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Тому, з огляду на положення ч. ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України повинно арештовуватися незалежно від того, хто являється його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

З огляду на наведене та враховуючи, що в засіданні суду першої інстанції ретельно перевірено майно і його відношення до матеріалів кримінального провадження, а також встановлено мету арешту майна відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України, а саме збереження речових доказів колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на майно, всупереч представника власника майна.

Крім того, матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення запобігання можливості приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження, що може перешкодити кримінальному провадженню, а слідчий суддя, в свою чергу, не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Так, слідчий суддя встановив, що з протоколу обшуку від 09.12.2025 вбачається, що обшук проводився за участі ОСОБА_34 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який повідомив, що даним транспортним засобом користується Вадім та його дівчина, які винаймають у нього будинок.

На думку органу досудового розслідування, вилучений під час обшуку 09.12.2025 автомобіль AUDI A7 НОМЕР_1 , vin НОМЕР_2 придбаний за кошти, отримані ОСОБА_35 злочинним шляхом, а право власності зареєстровано за ОСОБА_6 з метою уникнення від кримінальної відповідальності та приховування майна, здобутого злочинним шляхом.

При цьому слідчий суддя звернув увагу, що досудове розслідування у кримінальному провадженні здійснюється також за фактами вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4, ч. 5 ст. 190, ч. 3 ст. 209 КК України.

Також слідчим суддею враховано, що адвокатом ОСОБА_7 , не надано доказів на підтвердження у власника, ОСОБА_6 , можливості придбати даний транспортний засіб. Ураховуючи, що автомобілем користувався ОСОБА_36 , який обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255; ч. 5 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 4 ст. 190; ч. 5 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 5 ст. 190; ч. 2 ст. 15, ч. 5 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 4 ст. 190 КК України, орган досудового розслідування розцінює авто саме як можливий доказ легалізації, тобто, в тому числі орган досудового розслідування намагається довести ст. 209 КК України, тому втрата цього доказу вочевидь ускладнить досудове розслідування.

Наведене у сукупності свідчить про наявність у вилученого автомобіля ознак речових доказів, передбачених ст. 98 КПК України.

При цьому слідчим суддею вірно зазначено, що на даній стадії досудового розслідування не всі обставини, що підлягають з`ясуванню у кримінальному провадженні, можуть бути достовірно встановлені одразу ж, оскільки розслідування та дослідження доказів - це процес пізнання обставин подій минулого, пов`язаний з пошуком, виявленням та фіксацією відповідних слідів злочинного діяння.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 132, 170 - 173 КПК України, наклав арешт на майно.

У відповідності до положень ч. 4 ст. 173 КПК України у разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна. Слідчий суддя, суд зобов`язаний застосувати такий спосіб арешту майна, який не призведе до зупинення або надмірного обмеження правомірної підприємницької діяльності особи, або інших наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчим суддею дотримано зазначені положення процесуального закону та накладено арешт на автомобіль AUDI A7 НОМЕР_1 , vin НОМЕР_2 , власником якого є ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом заборони відчуження та розпорядження транспортним засобом, що забезпечить баланс між необхідністю досягнення цілей й завдань кримінального провадження та правом власника щодо користування транспортним засобом. При цьому прокурором, як в суді першої інстанції так і під час апеляційного розгляду не доведено, що обмеження власника майна на право користування вказаним транспортним засобом на даний час є необхідністю досягнення цілей й завдань у даному кримінальному провадженні.

Підстав сумніватися в співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження колегія суддів не вбачає. Обставини кримінального провадження на час прийняття рішення вимагали вжиття такого методу державного регулювання як накладення арешту.

Також слідчим суддею враховано посилання представника власника майна на порушення прокурором строку на звернення з клопотанням, оскільки обшук завершено о 09.12.2025 о 14:07 год., а клопотання подане до відділення відправника ТОВ "Нова пошта" 11.12.2025 о 20:46 год., тобто зі спливом 48 годин, що на його думку, є підставою для відмови в його задоволенні.

Проте слідчий суддя звернув увагу, що відмова в задоволенні клопотання про арешт майна можлива лише, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом 2 ч. 1 ст. 170 КПК (ч. 1 ст. 173 КПК).

При вирішенні питання про арешт майна, яке має значення для виконання завдань кримінального провадження, слідчий суддя, суд повинен враховувати: (1) правову підставу для арешту майна; (2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини 2 статті 170 КПК); (3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини 2 статті 170 КПК); (4) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини 2 статті 170 КПК); (5) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини 2 статті 170 КПК); (6) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; (7) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб (частина 2 статті 173 КПК).

Отже, такої підстави для відмови в арешті майна як пропущення строку звернення з клопотанням КПК не передбачено ні серед умов, які враховуються при вирішенні питання про арешт майна як речових доказів (чи навіть з інших підстав), ні серед підстав для відмови в задоволенні клопотання про арешт.

Сам по собі факт порушення строку звернення до слідчого судді для вирішення питання про арешт не може бути підставою для відмови в арешті майна, яке відповідає завданням кримінального провадження. Вказане обумовлюється тим, що порушення строку на звернення з клопотанням про арешт майна не позбавляє таке майно доказової (у разі його арешту як речового доказу) чи забезпечувальної «сили» (при забезпеченні цивільного позову чи можливої конфіскації) в кримінальному провадженні, тому потребує забезпечення його збереження, зокрема, шляхом накладення арешту.

Сплив процесуального строку виконання обов`язку вжити заходи до збереження майна не припиняє необхідності виконати цей обов`язок стороною обвинувачення і не тягне за собою припинення повноважень службової особи на здійснення обов`язкової дії.

Підсумовуючи наведене, слідчий суддя зазначив, що вирішення питання щодо арешту майна залежить від того, чи має воно значення для досягнення завдань кримінального провадження, а не від того, чи своєчасно звернувся слідчий, прокурор з відповідним клопотанням до слідчого судді.

При цьому, прокурор у судовому засіданні пояснив, що одночасно було проведено багато обшуків, що об`єктивно унеможливило дотримання органом досудового розслідування строку в 48 годин.

Будь-яких негативних наслідків від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження, які можуть суттєво позначитися на інтересах інших осіб, колегією суддів не встановлено.

Доводи апеляційної скарги представника власника майна про необґрунтованість накладення арешту на майно є такими, що не відповідають матеріалам провадження. Крім того, слідчим суддею суду першої інстанції накладено арешт на майно відповідно до вимог ст. ст. 132, 167, 170, 173 КПК України на підставі належно досліджених доводів органу досудового розслідування.

Зважаючи на викладене, в сукупності з обставинами провадження, колегія суддів об`єктивно переконана, що слідчий суддя, накладаючи арешт, діяв у спосіб та у межах діючого законодавства, арешт застосував правомірно, а тому доводи апелянтів стосовно незаконності ухвали слідчого судді та підстав її зміни, слід визнати непереконливими.

Всі інші зазначені в апеляційних скаргах обставини не є безумовними підставами для скасування ухвали суду.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді, колегією суддів не встановлено.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що арешт майна є тимчасовим заходом забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження, який в подальшому може бути скасований у визначеному законом порядку. У відповідності до вимог ст. 174 КПК Україниарешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скарги представника власника майна та прокурора, з доповненнями представника власника майна - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 170-173, 307, 309, 376, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду,

п о с т а н о в и л а:

Ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 17 лютого 2026 року, - залишити без змін, а апеляційні скарги представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 та старшого прокурора у кримінальному провадженні № 0000212 - прокурора відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 , з доповненнями адвоката ОСОБА_7 , - залишити без задоволення.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

______________ ________________ __________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4