Справа № 643/2506/26
Провадження № 1-кс/643/1527/26
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2026 року слідчий суддя Салтівського районного суду міста Харкова ОСОБА_1 , за участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні зали суду в м. Харкові клопотання представника власника майна ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4 про скасування арешту майна у кримінальному провадженні № 0003748 від 19.11.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України,-

встановив:

11.02.2026 до Салтівського районного суду міста Харкова надійшло клопотання представника власника майна ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4 про скасування арешту на майно, яке на праві власності належить ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , на яке ухвалою слідчого судді Московського районного суду м. Харкова від 04.03.2025 (справа № 643/3365/25, провадження: № 1-кс/643/1146/25) в рамках кримінального провадження №0003748 від 19.11.2024 накладено арешт, а саме, на Iphone 14 PRO IMEI1: НОМЕР_1 , IMEI2: НОМЕР_2 .

Заявник клопотання про скасування арешту майна мотивує тим, що у провадженні слідчого відділу Харківського районного управління поліції № 2 ГУ Національної поліції в Харківській області перебувають матеріали досудового розслідування, внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0003748 від 19.11.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України. Процесуальне керівництво здійснюється Салтівською окружною прокуратурою м. Харкова.

19.11.2024 до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено кримінальне провадження №0003748. 11.02.2025 року було отримано ухвалу слідчого судді Московського районного суду м. Харкова про проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 . На підставі зазначеної ухвали слідчого судді Московського районного суду м. Харкова 25.02.2025 у період часу з 06:36 до 09:41 було проведено обшук за адресою: АДРЕСА_1 , у ході якого вилучено у тому числі Iphone 14 PRO IMEI1: НОМЕР_1 , IMEI2: НОМЕР_2 . Вищевказаний мобільний телефон належить ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вилучений під час обшуку Iphone 14 PRO IMEI1: НОМЕР_1 , IMEI2: НОМЕР_2 постановою слідчого ОСОБА_5 від 25.02.2025 було визнано речовим доказом по даному кримінальному провадженню. Ухвалою слідчого судді Московського районного суду м. Харкова від 04.03.2025 (справа № 643/3365/25, провадження: № 1-кс/643/1146/25) задоволено клопотання прокурора про арешт майна. Накладено арешт на майно, яке було виявлене та вилучене 25.02.2025 під час проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , у тому числі і на Iphone 14 PRO IMEI1: НОМЕР_1 , IMEI2: НОМЕР_2 . Як витікає із ухвали суду, арешт на майно, зазначене прокурором у клопотанні накладено з метою забезпечення збереження доказової інформації, яка була отримана під час проведення обшуку, вилучені під час обшуку речі мають істотне значення по кримінальному провадженню для встановлення істини по кримінальному провадженню та необхідні для проведення судових експертиз, інших процесуальних дій. Зокрема, в ухвалі слідчого судді зазначено, що він враховує те, що вилучене в ході огляду місця події може бути використано як доказ факту та обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а в подальшому буде використаний у кримінальному проваджені в якості речового доказу, повернення якого на теперішній час може привести до втрати речового доказу, з метою забезпечення збереження речового доказу, позбавлення можливості його знищення або переховування. Як вже зазначалось, власником вказаного майна є ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 . Власник майна та його представник не були повідомлені та не приймали участь при розгляді питання про арешт майна, і вважаємо, що арешт на майно ОСОБА_3 накладений ухвалою слідчого судді Московського районного суду м. Харкова від 04.03.2025 (справа № 643/3365/25, провадження: № 1-кс/643/1146/25), підлягає скасуванню у зв`язку з тим, що арешт накладено необґрунтовано та в його подальшому застосуванні у даному кримінальному провадженні відпала потреба. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Як вбачається із вказаної ухвали, підставою накладення арешту на вищевказане майно є його відповідність критеріям, наведеним у ст. 98 КПК України. При цьому слідчий суддя залишив поза увагою той факт, що виявлений та вилучений 25.02.2025 під час проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , Iphone 14 PRO IMEI1: НОМЕР_1 , IMEI2: НОМЕР_2 як не був знаряддям вчинення злочину та не зберіг на собі слідів злочину, так і не містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. Цей мобільний телефон ніякого відношення до цього кримінального провадження не має і критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України не відповідає. Про зазначене свідчить і той факт, що ОСОБА_3 протягом року після внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР та більш року після проведення обшуку, в ході якого було вилучено його майно, не має статусу підозрюваного у даному кримінальному провадженні, а має лише статус свідка. Таким чином, це майно не відповідає критеріям, встановленим у ст. 98 КПК України. А відтак, подальше утримання вилученого під час проведення огляду майна під арештом не вбачається за доцільне, оскільки порушує баланс між втручанням у права та свободи особи та потребами досудового розслідування. Тим більш, що за час досудового розслідування у сторони обвинувачення була можливість оглянити вилучене майно та за необхідності провести відповідні дослідження, а відтак обставини, які були враховані слідчим суддею при накладенні арешту на майно, на даний час перестали існувати. Оскільки потреби у подальшому арешті зазначеного у цьому клопотанні вилученого майна, що на праві власності належить ОСОБА_3 відсутні, скасування арешту на нього та його повернення власнику і володільцю не вплине на повне, всебічне та об`єктивне проведення розслідування кримінального провадження та не перешкоджатиме розгляду кримінального провадження по суті та виконанню судового рішення в майбутньому. Беручи до уваги зазначене, продовження існування арешту на вилучене 25.02.2025 під час проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 майно, не відповідає принципу розумності та співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також, має негативні наслідки для власника майна, так як він тривалий час позбавлений права не тільки розпорядження цим майном, а також і права володіння та користування ним, що в значній мірі обмежує його право власності. А відтак, у зазначеному кримінальному провадженні наразі відпала потреба в застосуванні арешту майна і наявні правові підстави для його скасування. При цьому, згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини і основоположних свобод кожна фізична чи юридична особа має право на повагу до своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Заявник та його представник у судове засідання не з`явились, представник подав заяву про розгляд клопотання без його участі, на задоволенні клопотання наполягав.

Слідчий СВ ХРУП №2 ГУНП в Харківській області ОСОБА_5 в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, у задоволенні клопотання про скасування арешту майна просив відмовити, оскільки клопотання є необґрунтованим, безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню. В обґрунтування своїх заперечень зазначив, що в ході проведення слідчих дій 25.02.2025 року на підставі ухвали слідчого судді Московського районного суду м. Харкова по справі №643/2189/25, провадження № 1-кс/643/759/25, під час проведення санкціонованого обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , було вилучено, серед іншого, мобільний телефон Iphone 14 PRO IMEI1: НОМЕР_1 ; IMEI2: НОМЕР_2 , на який ухвалою суду накладено арешт як на речовий доказ. Так мобільний телефон Iphone 14 PRO IMEI1: НОМЕР_1 ; IMEI2: НОМЕР_2 , безпосередньо використовувався у здійсненні операцій, пов`язаних із кримінальним правопорушенням. З показань ОСОБА_3 , допитаного у даному кримінальному провадженні, однозначно встановлено, що саме за допомогою свого мобільного телефону він отримував повідомлення від ОСОБА_6 у месенджерах «Instagram» та «Telegram» щодо необхідності надання банківської картки для переведення та зняття грошових коштів, отриманих з криптовалютних джерел. Надалі, з цього ж телефону були передані реквізити банківської картки ОСОБА_7 , а також здійснювалося подальше листування, погодження дій та інформування вказаних осіб про надходження коштів. Крім того, із власного мобільного телефону ОСОБА_3 передавав реквізити банківської картки ОСОБА_8 для подальшого зняття грошових коштів, отримував інструкції про розподіл коштів, а також надсилав підтвердження про виконання зазначених дій. Усі комунікації між фігурантами, у тому числі пересилання номерів карток, узгодження сум, отримання вказівок та звітування щодо руху коштів, відбувались саме через мобільний телефон, вилучений у ході обшуку. Таким чином, мобільний телефон використовувався як інструмент та засіб комунікації між особами, а також як пристрій для здійснення фінансових операцій, що стали предметом кримінального розслідування. Отже, він відповідає критеріям речового доказу, визначеним ст. 98 КПК України.

На мобільному телефоні зберігаються дані, що мають суттєве доказове значення для кримінального провадження. Зокрема, на пристрої містяться листування із ОСОБА_7 , яка причетна до переказу грошових коштів, повідомлення щодо отримання та подальшого розподілу грошових коштів, а також дані банківських і фінансових застосунків, у тому числі такі, що можуть містити відомості про здійснення операцій з криптовалютою. Зазначені дані є ключовими для встановлення повного кола причетних осіб, перевірки висунутої версії подій, з`ясування способу комунікації між учасниками, визначення ролі кожного із них, а також ідентифікації можливих додаткових епізодів протиправної діяльності. Таким чином, мобільний телефон містить цифрові сліди кримінального правопорушення та інші відомості, що мають істотне доказове значення та підлягають дослідженню в межах досудового розслідування. На даний час досудове розслідування у кримінальному провадженні триває, і в його межах проводяться комплексні слідчі дії, спрямовані на повне встановлення обставин правопорушення. Зокрема, встановлюються фігуранти, які можуть бути причетними до скоєння злочину, визначаються фактичні організатори протиправної діяльності, а також особи, які здійснювали координацію та контроль над фінансовими операціями. Окрім цього, тривають заходи з виявлення додаткових епізодів незаконного заволодіння коштами, що дасть змогу скласти повну картину злочинної схеми та оцінити роль кожного учасника. Повернення мобільного телефону на даному етапі може створити реальні загрози для ходу слідства. Існує ймовірність знищення або зміни важливої інформації, видалення листування та контактів. Мобільний телефон, як носій цифрових даних, містить критично важливі сліди протиправної діяльності та відомості, які можуть стати ключовими доказами у кримінальному провадженні. Збереження його у рамках арешту забезпечує належне документування та фіксацію цих доказів, що відповідає вимогам ст. 170 Кримінального процесуального кодексу України, згідно з якою арешт майна застосовується зокрема для забезпечення збереження речових доказів та недопущення їх втрати або псування. Таким чином, обґрунтованість арешту мобільного телефону полягає у необхідності збереження його інформаційного вмісту та забезпеченні можливості проведення всіх необхідних слідчих і експертних дій без ризику втрати важливих доказів. Враховуючи наявні ризики та значення даних, повернення пристрою власнику на цьому етапі може негативно вплинути на хід досудового розслідування та перешкодити встановленню істини у справі. Аналіз даних з мобільного телефону триває.. Будь-які твердження сторони захисту про відсутність необхідності в подальшому арешті є передчасними та такими, що не відповідають фактичним обставинам та нормам закону.

В зв`язку з розглядом клопотання за відсутності учасників кримінального провадження, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось відповідно до вимог ч. 4 ст. 107 КПК України.

Слідчий суддя дослідивши доводи учасників, матеріали клопотання, дійшов до наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст.174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Виходячи із аналізу викладеного, вказана норма пов`язує право слідчого судді на скасування арешту майна, із можливістю надання учасникам процесу доказів та відомостей, які вказуватимуть, що арешт накладено необґрунтовано або в його застосуванні відпала потреба та доведеності перед слідчим суддею їх законності та переконливості.

Статтями 7, 16 КПК України передбачено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою, гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Натомість при розгляді клопотання, поданого в порядку ст.174 КПК України, слідчий суддя не надає оцінку дотриманню вимог закону при постановленні ухвали про арешт майна та її законності, що є виключною прерогативою суду апеляційної інстанції, а лише оцінює доводи клопотання в частині обґрунтованості підстав для скасування раніше накладеного арешту.

Згідно з приписами ч.2 ст.173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

При розгляді клопотання встановлено, що ухвалою слідчого судді Московського районного суду м. Харкова від 04.03.2025 (справа 643/3365/25, провадження: № 1-кс/643/1146/25) задоволено клопотання прокурора про арешт майна та накладено арешт, на майно, яке було виявлене та вилучене 25.02.2025 під час проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , у тому числі і на Iphone 14 PRO IMEI1: НОМЕР_1 ; IMEI2: НОМЕР_2 .

При застосуванні будь-якого заходу забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню (ст. 3 КПК України).

Обов`язковою умовою, яка обґрунтовує необхідність застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна є наявність достатніх доказів, передбачених ст. 173 КПК України. При цьому обов`язок доведення існування зазначеної умови КПК України покладає на слідчого (прокурора), який звернувся з клопотанням про арешт майна, а обов`язок перевірки цих обставин на слідчого суддю, який розглядає клопотання.

Відповідно до положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який ратифікований Верховною Радою України 17.07.1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22.09.1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява № 48191/99, пп. 49 - 62, від 10.05.2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23.09.1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21.02.1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Так, згідно з ч. 10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Відповідно до ч. 11 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та /або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Згідно з ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен врахувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт накладався у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт накладається у випадках, передбачених п. 3, 4 ч. 2 ст. 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 2 ч. 2 ст. 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 4 ч. 2 ст. 170 цього Кодексу); 5) розумність та спів розмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Відповідно до вимог ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV, передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 174 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Відповідно до ст. 131 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

З огляду на приписи п. 18 ч. 1 ст. 3 КПК України, згідно з якими до повноважень слідчого судді належить здійснення судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні, слід зазначити, що подальший арешт майна за відсутністю передбачених для цього підстав може порушити право заявника на вільне використання належного йому майна, що буде суперечити загальним засадам володіння особою майном, приписам національного законодавства та вимогам ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та прецедентної практики Європейського суду з прав людини (зокрема, справа «Баландіна проти України, «Батрак проти України», «Панов проти України»).

При цьому з приписів норм глави 17 КПК України випливає, що арешт майна як обмеження права власності є допустимим лише за умови наявності законних і доведених підстав.

Відповідно до ч. 4 ст. 173 КПК України у разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна. Слідчий суддя, суд зобов`язаний застосувати такий спосіб арешту майна, який не призведе до зупинення або надмірного обмеження правомірної підприємницької діяльності особи, або інших наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб.

При цьому, ухвалою слідчого судді від 04.03.2025 про арешт майна не визначено строку на який накладається арешт.

Кримінальним процесуальним законом не визначається конкретного строку дії ухвали про накладення арешту на майно, однак арешт майна має тимчасовий характер, враховуючи строки досудового розслідування.

Розглядаючи це клопотання, в межах заявлених вимог, слідчий суддя враховує, що на даний час встановлено потребу органу досудового розслідування у проведенні слідчих дій з арештованим майном, що виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи особи, яка володіє вказаним майном на законних підставах.

Разом з цим, слідчий суддя зауважує, що представником володільця майна доведена, а органом досудового розслідування неспростована можливість встановлення строку для забезпечення виконання стороною обвинувачення, того обсягу слідчий дій, необхідного для досягнення мети кримінального провадження, оскільки надмірне та триваюче обтяження щодо майна законного володільця може в майбутньому стати надмірним урахуванням конкретних обставин кримінального провадження, в якому, у разі його тривалого розслідування, можуть настати негативні наслідки у виді порушення господарської діяльності тощо.

Згідно з ч. 1 ст. 114 КПК України для забезпечення виконання сторонами кримінального провадження вимог розумного строку слідчий суддя, суд має право встановлювати процесуальні строки у межах граничного строку, передбаченого цим Кодексом, з урахуванням обставин, встановлених під час відповідного кримінального провадження.

Вирішуючи вимоги клопотання, що розглядається, слідчий суддя вважає, що на даному етапі досудового розслідування відсутні підстави для скасування арешту майна, проте з метою досягнення мети кримінального провадження слідчий суддя вважає за необхідне надати органу досудового розслідування розумний строк, якого буде достатньо для проведення відповідних слідчих дій щодо виконання завдань кримінального провадження.

Керуючись ст. 2, 16, 22, 98, 114, 170, 174, 309, 369 372, 376, 395 КПК України, слідчий суддя

ухвалив:

Клопотання представника власника майна ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4 про скасування арешту майна у кримінальному провадженні №0003748 від 19.11.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України задовольнити частково.

Встановити стороні обвинувачення строк до 23.04.2026 включно, протягом якого необхідно (за потреби) провести слідчі (розшукові) дії в обсязі, достатньому для досягнення мети кримінального провадження з наступним майном, а саме: Iphone 14 PRO IMEI1: НОМЕР_1 , IMEI2: НОМЕР_2 .

З 24.04.2026 скасувати арешт, накладений на Iphone 14 PRO IMEI1: НОМЕР_1 , IMEI2: НОМЕР_2 ухвалою слідчого судді Салтівського районного суду міста Харкова від 04.03.2025 у справі № 643/3365/25, в частині правомочностей на володіння та користування майном, зобов`язавши слідчого передати на відповідальне зберігання це майно особі, у якої воно було вилучено, та попередивши таку особу про кримінальну відповідальність за ст. 388 КК України, довівши до її відома вимогу необхідність збереження арештованого вищезазначеного майна.

В іншій частині відмовити.

Контроль за виконанням ухвали покласти на процесуального керівника у кримінальному проваджені.

Ухвала оскарженню не підлягає. Заперечення проти неї можуть бути подані під час підготовчого провадження в суді.

Слідчий суддя ОСОБА_1