Справа № 465/633/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/982/25 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу прокурора Львівської обласної прокуратури ОСОБА_6 на вирок Франківського районного суду м. Львова від 18 серпня 2025 року про обвинувачення ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львів, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

в с т а н о в и л а:

вищенаведеним вироком ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 368 КК України, та призначено йому покарання у виді штрафу у розмірі 4000 (чотирьох тисяч) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 68 000 (шістдесят вісім тисяч) гривень з позбавлення права обіймати посади пов`язані із здійсненням організаційно-розпорядчих функцій в органах державної влади та місцевого самоврядування та заснованих ними установах, підприємствах чи організаціях на строк 2 (два) роки.

Запобіжний захід ОСОБА_7 у вигляді застави до набрання вироком законної сили залишено без змін.

Вирішено питання з заставою після набрання вироком законної сили, арештом майна, речовими доказами та процесуальними витратами.

Згідно з обвинувальним актом, ОСОБА_7 , перебуваючи, відповідно до наказу ректора Національного університету харчових технологій «По особовому складу Відокремленого структурного підрозділу «Львівській фаховий коледж харчової і переробної промисловості Національного університету харчової технологій» (далі за текстом - ВСП «Львівський фаховий коледж харчової і переробної промисловості НУХТ») № 124К від 18.04.2023, на посаді заступника директора з адміністративно-господарської роботи вказаного коледжу, будучи службовою особою, діючи умисно з корисливих мотивів, з метою одержання неправомірної вигоди поєднаної із її вимаганням для себе та свого незаконного збагачення, 12.07.2023, знаходячись у своєму службовому кабінеті ВСП «Львівській фаховий коледж харчової і переробної промисловості НУХТ», що розташований за адресою: м. Львів, вул. І Пулюя, 42, вирішив реалізувати виниклий у нього злочинний умисел, спрямований на одержання неправомірної вигоди від ОСОБА_9 , за те, що він використовуючи своє службове становище та функції заступника директора коледжу, зможе посприяти в укладанні договору оренди на частину нежитлового приміщення, що розташоване на території коледжу та дозволити користуватись іншою частиною нежитлового приміщення коледжу складського призначення без оформлення відповідних договірних правовідносин.

В подальшому, 21.07.2023 близько 11:00 год, ОСОБА_10 , маючи відчуття безкарності своєї поведінки, перебуваючи у своєму службовому кабінеті, що розташований у приміщенні ВСП «Львівський фаховий коледж харчової і переробної промисловості НУХТ», за адресою: м. Львів, вул. І. Пулюя, 42, продовжуючи реалізацію своїх злочинних намірів щодо задоволення своїх корисливих потреб у вигляді отримання неправомірної вигоди, повідомив ОСОБА_9 , що приміщення площею 30 м2 буде надане в оренду останньому у встановленому законом порядку, як об`єкт оренди державного майна, через проходження відповідних процедур у Фонді державного майна, а інша частина приміщення із більшою площею, яка складала орієнтовно 100 м2, за сприяння ОСОБА_7 , буде фактично передана ОСОБА_9 у користування без укладання будь-яких договорів та розрахунок за таке приміщення буде здійснюватися безпосередньо із ним щомісячно та визначеною ним сумою.

В подальшому, 26.07.2023 близько 12:00 год., ОСОБА_7 , нехтуючи загально-прийнятими нормами співжиття в суспільстві щодо «нульової толерантності до корупції» та проявляючи свою особисту і цілеспрямовану зацікавленість в отриманні неправомірної вигоди, перебуваючи у своєму службовому кабінеті, що розташований у приміщенні ВСП «Львівський фаховий коледж харчової і переробної промисловості НУХТ», за адресою: м. Львів, вул. І. Пулюя, 42, з метою реалізації злочинних намірів, щодо отримання неправомірної вигоди, висловив ОСОБА_9 свої умови щодо порядку передачі неправомірної вигоди, а саме про те, що сума за користування нежитловим приміщенням без оформлення договірних відносин, буде становити із розрахунку: 350 грн за 1 м2.

01.08.2023 близько 11:00 год, ОСОБА_7 , перебуваючи у своєму службовому кабінеті, що розташований у приміщенні ВСП «Львівський фаховий коледж харчової і переробної промисловості НУХТ», за адресою: м. Львів, вул. І. Пулюя, 42, і продовжуючи реалізацію своїх злочинних намірів, щодо отримання неправомірної вигоди, повідомив ОСОБА_9 , що сума оренди за приміщення площею 100 м2, розрахунок за яке буде здійснюватися безпосередньо із ним, складає 35 000 гривень на місяць та користуватись таким приміщенням ОСОБА_9 зможе навіть до моменту укладання офіційного договору щодо приміщення площею 30 м2.

02.08.2023 близько 13:40 год, ОСОБА_7 , перебуваючи на території ВСП «Львівський фаховий коледж харчової і переробної промисловості НУХТ», розташованому по вул. І. Пулюя, 42 у м. Львові, зловживаючи своїм службовим становищем та реалізовуючи свій злочинний умисел, спрямований на одержання неправомірної вигоди для себе, поєднаний з вимаганням, повідомив ОСОБА_9 про необхідність передачі «авансу» за фактичне надання в користування частини нежитлового приміщення площею 100 м2, чим висловив ОСОБА_9 протиправну вимогу на передачу неправомірної вигоди.

07.08.2023 близько 13:20 год, знаходячись у службовому кабінеті ВСП «Львівський фаховий коледж харчової і переробної промисловості НУХТ», що розташований за адресою: м. Львів, вул. І Пулюя, 42, продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, спрямованого на одержання неправомірної вигоди для себе, поєднаного з вимаганням, повторно висловив вимогу ОСОБА_9 про необхідність передати суму оговореної напередодні неправомірної вигоди.

Після отримання цієї настанови і на виконання протиправної вимоги ОСОБА_7 , 07.08.2023 близько 13:21 год, ОСОБА_9 пройшов з останнім на територію публічно доступного паркувального майданчику, що розташований на території ВСП «Львівський фаховий коледж харчової і переробної промисловості НУХТ», за адресою: м. Львів, вул. І Пулюя, 42, де був припаркований транспортний засіб, присівши у який разом із ОСОБА_7 , передав останньому грошові кошти у сумі 35 000 гривень.

У свою чергу, 07.08.2023 близько 13:21 год. ОСОБА_7 , діючи умисно, з корисливих мотивів та з метою одержання неправомірної вигоди для себе і незаконного збагачення, поєднаного із вимаганням та з використанням свого службового становища, одержав від ОСОБА_9 грошові кошти у сумі 35 000 гривень, як неправомірну вигоду за передачу у фактичне користування частини нежитлового приміщення площею 100 м2 шляхом уникнення офіційної процедури його передачі в оренду фізичним та юридичним особам та не створення перешкод при оформленні передачі частини нежитлового приміщення площею 30 м2 в оренду.

У зв`язку з наведеним органом досудового розслідування дії обвинуваченого ОСОБА_7 кваліфікковано за ч. 3 ст. 368 КК України, тобто в одержанні службовою особою, неправомірної вигоди для себе за вчинення такою службовою особою в інтересах того, хто дає неправомірну вигоду, будь-якої дії з використанням наданої їй влади чи службового становища, поєднаному з вимаганням неправомірною вигоди.

Втім, суд першої інстанції дійшов висновку, що в діях ОСОБА_7 відсутня ознака вимагання неправомірної вигоди, а тому правова кваліфікація його дій за ч. 3 ст. 368 КК України є неправильною та вважав, що винуватість ОСОБА_7 повністю доведена у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 368 КК України, тобто в одержанні службовою особою, неправомірної вигоди для себе за вчинення такою службовою особою в інтересах того, хто дає неправомірну вигоду, будь-якої дії з використанням наданої їй влади чи службового становища.

Не погоджуючись із цим вироком, прокурор Львівської обласної прокуратури ОСОБА_6 звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить вирок Франківського районного суду м. Львова від 18 серпня 2025 року щодо кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 368 КК України та призначеного йому покарання через м`якість скасувати. Ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, та призначити йому за цим законом міру покарання у межах санкції статті у вигляді 7 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані із здійсненням організаційно-розпорядчих функцій в органах державної влади та місцевого самоврядування та заснованих ними установах, підприємствах чи організація на строк 2 роки та з конфіскацією майна. В іншій частині вирок суду залишити без змін.

В обґрунтування апеляційних вимог прокурор посилається на те, що оскаржений вирок є незаконним, а тому підлягає скасуванню. Зокрема, вказує, що висновки суду про зміну кваліфікації дій ОСОБА_7 з ч. 3 ст. 368 КК України на ч. 1 ст. 368 КК України, у зв`язку з виключенням кваліфікуючої ознаки «поєднане з вимаганням неправомірної вигоди» не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, вимагання хабаря може бути поставлено у провину лише у тому випадку, якщо винна особа з метою його одержання погрожує вчиненням або невчиненням дій, які можуть завдати шкоди, що є визначальним, правам чи законним інтересам того, хто дає незаконну вигоду, або створює такі умови, за яких особа не повинна була, а вимушена її дати з метою запобігання шкідливим наслідкам.

Сторона обвинувачення вважає, що у досліджених судом доказах наявно достатньо відомостей, які обґрунтовують і підтверджують факт наявності у діях обвинуваченого кваліфікуючої ознаки ст. 368 КК України «вимагання неправомірної вигоди», що підтверджується протоколом за результатами проведення аудіо-, відеоконтролю ОСОБА_7 від 18 серпня 2023 року, яка відбулась у службовому кабінеті 21 липня 2023 року між свідком ОСОБА_9 та обвинуваченим, зокрема вкінці цієї розмови ОСОБА_7 чітко висловлено ОСОБА_9 психологічний аспект, властивий для поняття вимоги, - «якщо ти хочеш з нами працювати; я доповім, до яких результатів я домовився з тобою».

Звертає увагу, що ОСОБА_7 було достовірно відомо про законний порядок і спосіб організації надання в оренду державного нерухомого майна, яке перебуває в оперативному управлінні коледжу, і він, як службова особа, яка до того ж наділена зобов`язанням щодо збереження державного майна закладу освіти, мав можливість і був зобов`язаний скерувати дії свідка ОСОБА_9 виключно у межах чинного законодавства.

Натомість у ході розмови з ОСОБА_9 обвинувачений зазначає, що «ми з вами домовимося про свої тарифи…».

Поряд із цим, протиправну вимогу на передачу свідком ОСОБА_9 неправомірної вигоди, обвинувачений висловив 02 серпня 2023 року, зазначивши «чуєш мене, треба дати якийсь аванс».

За цих обставин, ці докази дають підстави вважати, що висновки суду першої інстанції щодо перекваліфікації дій обвинуваченого та виключення з обсягу обвинувачення кваліфікуючої ознаки «вимагання» прийняті передчасно, без врахування суб`єктивного ставлення свідка ОСОБА_9 до висловленої у відношенні до нього державним службовцем вимоги, яку він сприйняв як єдиний спосіб задовольнити свої потреби.

Як зазначає апелянт, ще одним мотивом, який, на думку сторони обвинувачення, передчасно покладений судом в підставу для перекваліфікації дій обвинуваченого, за вироком суду можливість ОСОБА_9 відмовитись від запропонованої «схеми». Однак у цьому випадку саме на ОСОБА_7 , як заступника директора з адміністративно-господарської роботи ВСП «Львівський фаховий коледж харчової і переробної промисловості НУХТ» було покладено обов`язок організувати належну господарську діяльність в коледжі, розвиток і збереження матеріально-технічної бази коледжу.

Також зазначає, що призначене ОСОБА_7 покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Звертає увагу, що після набуття ОСОБА_7 статусу підозрюваного відбулися певні юридичні факти, які сторона обвинувачення з об`єктивних підстав вважає вчиненими з метою ухилитись від визначеного у законі покарання. Зокрема, будучи обізнаним, що санкція статті інкримінованого йому кримінального правопорушення передбачає додаткове покарання у виді конфіскації майна, ОСОБА_7 невідкладно здійснив оформлення низки договорів купівлі-продажу нерухомого та рухомого майна на родичів та знайомих осіб у спосіб, який підпадає під ознаки фраудаторних (тобто удаваних) дій, які за своєю основною метою були спрямовані на уникнення можливої конфіскації за кінцевим судовим рішенням.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_6 подану апеляційну скаргу підтримав та просив таку задовольнити.

Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_8 просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги, покликавшись на її безпідставність.

Заслухавши доповідача, позицію сторін кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла такого висновку.

Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

У мотивувальній частині обвинувального вироку, згідно з п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, мають бути зазначені докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів; мотиви зміни обвинувачення, підстави визнання частини обвинувачення необґрунтованою, якщо судом приймалися такі рішення.

На переконання колегії суддів апеляційного суду, вказаних вимог суд першої інстанції дотримався не у повному обсязі.

Як слідує з оскарженого вироку, суд першої інстанції дійшов висновку про винуватість ОСОБА_7 в одержанні неправомірної вигоди, проте вказав, що наявні в матеріалах кримінального провадження докази не підтверджують факту наявності в діях обвинуваченого такої передбаченої ч. 3 ст. 368 КК України кваліфікуючої ознаки, як вимагання неправомірної вигоди, оскільки досліджені докази не доводять, що ОСОБА_7 висловлював вимогу чи створював умови, за яких надання неправомірної вигоди було вимушеним для ОСОБА_9 .

В апеляційній скарзі прокурор стверджує, що факт вимоги обвинуваченим неправомірної вигоди підтверджується показаннями свідка ОСОБА_9 та сукупністю досліджених доказів, зокрема аналізу змісту розмов між ОСОБА_7 та ОСОБА_9 (які зафіксовані в протоколах негласних слідчих (розшукових) дій), у тому числі щодо форми вимоги, її розміру, способу передачі грошей, необхідності сплати авансу, обговорення дій щодо порядку передачі у фактичне користування нежитлового приміщення, що, на думку сторони обвинувачення, свідчить про активні дії ОСОБА_7 саме щодо вимагання та отримання неправомірної вигоди.

Водночас, згідно з вироком, місцевий суд дійшов переконання, що ОСОБА_7 не створював умов вимушеності для заявника, назвав суму «за послуги» і ОСОБА_9 мав можливість відмовитись від запропонованої «схеми» та діяти у законний спосіб; встановив зацікавленість ОСОБА_9 у вчиненні на його користь незаконних дій зі сторони ОСОБА_7 .

Відповідно до ч. 5 примітки до ст. 354 КК України у статтях 354, 368, 368-3 і 368-4 цього Кодексу під вимаганням неправомірної вигоди слід розуміти вимогу щодо надання неправомірної вигоди з погрозою вчинення дій або бездіяльності з використанням свого становища, наданих повноважень, влади, службового становища стосовно особи, яка надає неправомірну вигоду, або умисне створення умов, за яких особа вимушена надати неправомірну вигоду з метою запобігання шкідливим наслідкам щодо своїх прав і законних інтересів.

Правильне визначення меж вимагання неправомірної вигоди обґрунтовується правильним визначенням саме змісту прав та інтересів особи (їх законність чи незаконність), можливістю реалізації (захисту) цих прав та інтересів за допомогою неправомірної вигоди, законністю чи незаконністю дій службової особи, якими вона погрожує в разі відмови від давання неправомірної вигоди, а також спрямованістю погроз службової особи на заподіяння шкоди правам та законним інтересам особи, яка надає неправомірну вигоду.

Найбільш значущою ознакою вимагання є те, що примушування до надання неправомірної вигоди може бути вчинено тільки шляхом погрози заподіяння шкоди правоохоронюваним, законним інтересам особи. При цьому під законними інтересами слід розуміти інтереси, які забезпечуються нормами закону (до яких можна застосувати нормативний критерій), а також ті, що не суперечать чинному законодавству. Згідно з роз`ясненнями, які містяться в Рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004, незаконний інтерес, на відміну від правоохоронюваного, не захищається ні законом, ні правом і не повинен задовольнятись чи забезпечуватись ним.

Таким чином, вимагання неправомірної вигоди як ознака може бути поставлена за вину лише в тому випадку, якщо винна особа з метою одержання неправомірної вигоди погрожує вчиненням або невчиненням таких дій, які можуть завдати шкоди, що є визначальним, правам чи законним інтересам того, хто дає неправомірну вигоду, або створює такі умови, за яких особа не повинна була, а вимушена дати неправомірну вигоду з метою запобігання шкідливим наслідкам чи законним інтересам. Тобто законність прав й інтересів, які особа, що надає неправомірну вигоду, захищає шляхом дачі неправомірної вигоди, має бути однією з основних й обов`язкових ознак вимагання. На відміну від цього, у разі, якщо особа, яка надає неправомірну вигоду, зацікавлена в незаконній, неправомірній поведінці службової особи, прагне обійти закон, домогтися своїх незаконних інтересів тощо, то вимагання неправомірної вигоди виключається.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 07 червня 2018 року у справі № 487/8326/15-к (провадження № 51-903 км 18).

Тому для прийняття рішення про наявність чи відсутність такої кваліфікуючої ознаки, як вимагання неправомірної вигоди, у діях ОСОБА_7 суду першої інстанції необхідно було встановити: чи створив ОСОБА_7 такі умови, за яких ОСОБА_9 був вимушений дати неправомірну вигоду; законність прав й інтересів, які у цій ситуації ОСОБА_9 захищав шляхом надання неправомірної вигоди; зацікавленість ОСОБА_9 у незаконній та неправомірній поведінці ОСОБА_11 як службової особи.

Натомість суд першої інстанції оцінки діям ОСОБА_7 в частині створення чи нестворення ним таких умов, за яких ОСОБА_9 був змушений дати неправомірну вигоду, не надав, зазначивши лише, що документи для укладення договору оренди на 30 кв.м. були підготовлені для ОСОБА_9 юристконсульткою за вказівкою ОСОБА_7 для подання у Регіональне відділення ФДМУ по Львівській, Закарпатській та Волинській областях; обвинувачений ОСОБА_7 жодного впливу для позитивного прийняття рішення по оренді 30 кв.м. у Фонді держмайна за процедурою проведення аукціону на право оренди не мав.

Водночас, свої висновки про відсутність у діях ОСОБА_7 такої кваліфікуючої ознаки, як вимагання неправомірної вигоди, суд мотивував виключно особистою зацікавленістю ОСОБА_9 у вчиненні на його користь незаконних дій та можливістю ОСОБА_9 відмовитись від пропозиції ОСОБА_7 . При цьому зацікавленість ОСОБА_9 у незаконних діях ОСОБА_7 суд у вироку констатував формально, без надання оцінки кожному доказу з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Формально перелічивши у вироку досліджені докази, суд залишив поза увагою, що, як слідує з протоколів за результатами проведення аудіо-, відеоконтролю особи від 18 серпня 2023 року, ОСОБА_9 прийшов до ОСОБА_7 , як заступника директора з адміністративно-господарської робот ВСП «Львівський фаховий коледж харчової і переробної промисловості НУХТ», з метою укладення договору оренди нежитлового приміщення площею 100 кв.м., на що ОСОБА_7 сказав «що ти не береш таку велику площу, а береш собі 30 кв.м. в приміщенні підвалу, а будеш мати там і дальше… будеш користуватись скільки тобі треба 130-120 метрів, скільки ми вже домовимось»; «дальше ти офіційно платиш за ті 30 метрів… а остальне кеш»; «та буде все нормально, укладемо 30 кв.м., ти будеш офіційно платити як положено, а решту ми зараз обговоримо, скільки, що за метр…»; «30 метрів ти платиш офіційно, в разі хтось прийшов, - є договір», «100 квадратів ти береш, ти казав 350, два нулі дописуємо, виходить 35… тисяч, ну не доларів».

Таким чином, під час розгляду кримінального провадження місцевий суд, всупереч вимог п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, належним чином не встановив фактичних обставин кримінального правопорушення, не надав оцінку наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності та взаємозв`язку, належним чином не перевірив наявність чи відсутність у діях ОСОБА_7 такої кваліфікуючої ознаки ст. 368 КК України, як вимагання неправомірної вигоди.

За наведеного, вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню, а справа направленню на новий судовий розгляд.

Відповідно до ч. 2 ст. 415 КПК України, призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.

Оскільки вирок суду із зазначених вище підстав підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції, колегія суддів не здійснює оцінки доводів апеляційної скарги, які підлягають перевірці при новому розгляді в суді першої інстанції.

Під час нового судового розгляду, суду першої інстанції необхідно врахувати зазначене у цій ухвалі апеляційного суду, усунути порушення вимог кримінального процесуального закону, які стали підставами для скасування вироку суду та призначення нового судового розгляду, перевірити усі доводи викладені в апеляційних скаргах і за результатами розгляду ухвалити мотивоване, законне та обґрунтоване рішення.

З огляду на викладене, апеляційна скарга прокурора підлягає до задоволення частково, а вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню з призначенням нового судового розгляду кримінального провадження в іншому складі суду.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 412, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

апеляційну скаргу прокурора Львівської обласної прокуратури ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Франківського районного суду м. Львова від 18 серпня 2025 року щодо ОСОБА_7 скасувати.

Призначити новий розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 368 КК України у Франківському районному суді м. Львова.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4