Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А

Іменем України

30 квітня 2026 року м. Рівне

Справа № 570/816/21

Провадження № 11-кп/4815/465/26

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду у складі :

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю :

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

потерпілої ОСОБА_6 ,

представника потерпілої адвоката ОСОБА_7 ,

особи, щодо якої вирішується клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру - ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції), захисника-адвоката ОСОБА_9 ,

розглянувши у закритому судовому засіданні матеріали судового провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 на ухвалу Рівненського районного суду Рівненської області від 20 березня 2026 року, якою продовжено ОСОБА_8 запобіжний захід у виді поміщення до закладу з надання психіатричної допомоги в умовах, що виключають її небезпечну поведінку, у кримінальному провадженні № 0000892 за клопотанням про застосування примусових заходів медичного характеру стосовно ОСОБА_8 щодо вчинення у стані неосудності суспільно небезпечних діянь, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 15, п. 2, 13 ч. 2 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі КК),

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 20 березня 2026 року відмовлено у задоволенні клопотання захисника адвоката ОСОБА_9 про зміну запобіжного заходу, задоволено клопотання прокурора Рівненської окружної прокуратури ОСОБА_5 та продовжено стосовно

ОСОБА_8 , котра народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Великі Селища Березнівського району Рівненської області, українки, громадянки України, раніше не судимої,

запобіжний захід у виді поміщення до закладу з надання психіатричної допомоги в умовах, що виключають її небезпечну поведінку строком на 60 днів, тобто до 19 травня 2026 року. Також вказаною ухвалою було вирішено питання про проведення судового засідання щодо розгляду кримінального провадження за клопотанням про застосування примусових заходів медичного характеру щодо ОСОБА_8 у режимі відеоконференції із Рівненською філією «Спеціальний заклад з надання психіатричної допомоги» ДУ «Інститут судової психіатрії МОЗ України».

В апеляційній скарзі захисник адвокат ОСОБА_9 просить вказане судове рішення скасувати та постановити нову ухвалу, якою змінити ОСОБА_8 запобіжний захід з поміщення до закладу з надання психіатричної допомоги в умовах, що виключають її небезпечну поведінку, на передання її на піклування ОСОБА_10 , який є її батьком, з обов`язковим лікарським наглядом.

В обґрунтування цих вимог ОСОБА_9 зазначила, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є незаконною, необґрунтованою та такою, що підлягає скасуванню через невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Вважає, що суд першої інстанції припустився формального підходу, не перевіривши актуальність ризиків втечі чи перешкоджання правосуддю. Акцентує на тривалості перебування особи в спеціалізованому закладі (вже шостий рік), що прямо суперечить ст. 5 Конвенції та прецедентній практиці ЄСПЛ щодо розумності строків обмеження волі.

Окремим доводом апелянта є твердження про свідоме затягування розгляду справи стороною потерпілої шляхом ініціювання численних повторних експертиз. Захисник піддає критиці Висновок спеціаліста №2 ОСОБА_11 , який став підставою для призначення чергової експертизи, вважаючи його недопустимим доказом, оскільки спеціаліст був залучений із порушенням таємниці закритого судового розгляду, а сам документ не містить посилань на конкретні методики та ґрунтується на припущеннях.

Також захисник вказує на наявність міцних соціальних зв`язків ОСОБА_8 , її позитивну характеристику та відсутність попередніх судимостей, що, на думку апелянта, дає достатні підстави для зміни запобіжного заходу на більш м`який, а саме передачу ОСОБА_8 на піклування її батькові з обов`язковим лікарським наглядом.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи захисника адвоката ОСОБА_9 на підтримання апеляційної скарги, думку прокурора ОСОБА_5 , потерпілої ОСОБА_6 та її представника адвоката ОСОБА_7 про безпідставність апеляційних вимог та залишення ухвали суду без змін, показання допитаної у судовому засіданні лікуючого лікаря ОСОБА_12 , перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Згідно імперативних вимог ст. 52, 506, 507 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), у кримінальних провадженнях щодо застосування примусових заходів медичного характеру участь захисника є обов`язковою. У судовому засіданні апеляційної інстанції інтереси ОСОБА_8 представляла професійний захисник адвокат ОСОБА_9 , яка займала активну правову позицію та повною мірою здійснювала захист прав своєї довірительки. Крім того, сама ОСОБА_8 брала безпосередню участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, висловлювала свою думку та підтримувала апеляційну скаргу. З огляду на наведене, а також враховуючи положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права на ефективну правову допомогу, відсутність законного представника в судовому засіданні не призвела до порушення права ОСОБА_8 на захист, не обмежила доступу до правосуддя, не звузила обсяг її процесуальних прав та не вплинула на законність і об`єктивність апеляційного розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно приписів ст. 508 КПК, до особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного характеру або вирішувалося питання про їх застосування, можуть бути застосовані судом такі запобіжні заходи: 1) передання на піклування опікунам, близьким родичам чи членам сім`ї з обов`язковим лікарським наглядом; 2) поміщення до закладу з надання психіатричної допомоги в умовах, що виключають її небезпечну поведінку.

Передбачені частиною першою цієї статті запобіжні заходи застосовуються судом до особи з моменту встановлення факту розладу психічної діяльності чи психічної хвороби.

Застосування вказаних запобіжних заходів здійснюється згідно із загальними правилами, передбаченими цим Кодексом.

Так, положеннями ч. 1, 2 ст. 331 КПК визначено, що під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. При цьому, як передбачено ст. 177 КПК, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

Як убачається з матеріалів цієї судової справи, у провадженні Рівненського районного суду Рівненської області перебуває кримінальне провадження №0000892 за клопотанням про застосування примусових заходів медичного характеру стосовно ОСОБА_8 щодо вчинення у стані неосудності суспільно небезпечних діянь, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 15, п. 2, 13 ч. 2 ст. 115 КК. При цьому, 05 вересня 2020 року ОСОБА_8 була затримана в порядку ст. 208 КПК та повідомлена про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 15, п. 2, 13 ч. 2 ст. 115 КК, а саме умисному протиправному заподіянні смерті іншій особі та закінченому замаху на умисне протиправне заподіяння смерті малолітньої дитини.

16 березня 2026 року захисник ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_9 звернулася до суду першої інстанції з клопотанням про зміну запобіжного заходу ОСОБА_8 із поміщення до закладу з надання психіатричної допомоги в умовах, що виключають її небезпечну поведінку на передання на піклування її батькові, ОСОБА_10 , з обов`язковим лікарським наглядом.

18 березня 2026 року прокурором Рівненської окружної прокуратури ОСОБА_5 подано клопотання про продовження стосовно ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді поміщення до закладу з надання психіатричної допомоги в умовах, що виключають її небезпечну поведінку.

Вирішуючи питання про продовження ОСОБА_8 запобіжного заходу, суд першої інстанції встановив наявність ризиків, передбачених п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 177 КПК.

Проте колегія суддів не погоджується з висновком місцевого суду про те, що більш м`які запобіжні заходи не зможуть забезпечити належну процесуальну поведінку ОСОБА_8 . Суд першої інстанції залишив поза увагою ту обставину, що ймовірність настання вказаних прокурором ризиків суттєво й об`єктивно зменшується з плином часу, зважаючи на безперервне утримання особи у спеціалізованих психіатричних медичних закладах понад п`ять років.

Так, згідно даних, які містить відповідь Рівненської філії «Спеціальний заклад з надання психіатричної допомоги» ДУ «Інститут судової психіатрії МОЗ України» на адвокатський запит захисника ОСОБА_9 №30 від 02.03.2026, в період з 14.07.2025 по 25.07.2025 ОСОБА_8 перебувала у Львівській філії судових експертиз ДУ «Інститут судової психіатрії МОЗ України», де за результатами проведення додаткової стаціонарної судово-психіатричної експертизи щодо неї було рекомендовано застосування амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку.

Крім того, під час апеляційного розгляду у судовому засіданні була допитана лікуючий лікар ОСОБА_8 - ОСОБА_12 , яка надала пояснення щодо медичного стану пацієнтки на даний час, зазначивши при цьому, що внаслідок отримуваного лікування стан ОСОБА_8 значно покращився і наразі вона перебуває в стадії ремісії. Лікар наголосила, що за умов отримання аналогічного належного лікування за місцем проживання, стан пацієнтки ОСОБА_8 і надалі залишатиметься стабільним.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що подальша сувора ізоляція особи від суспільства не обумовлена медичними показаннями.

Відповідно до усталеної практики Верховного Суду, сама по собі тяжкість інкримінованого кримінального правопорушення не може розглядатися як єдина та безумовна підстава для застосування чи продовження найсуворіших запобіжних заходів, пов`язаних із позбавленням або істотним обмеженням свободи особи. У кожному випадку сторона обвинувачення зобов`язана довести наявність конкретних ризиків, передбачених кримінальним процесуальним законом, а також обґрунтувати недостатність застосування більш м`яких заходів для забезпечення належної процесуальної поведінки особи.

Разом із тим, оскільки запобіжний захід у виді поміщення до закладу з надання психіатричної допомоги в умовах, що виключають небезпечну поведінку особи, пов`язаний із фактичним позбавленням свободи, суд керується правовими висновками ЄСПЛ у справах «Winterwerp v. the Netherlands» («Вінтерверп проти Нідерландів») та «Stanev v. Bulgaria» («Станєв проти Болгарії»). Відповідно до зазначеної практики, правомірність такої ізоляції залежить від доведеності трьох обов`язкових умов: розлад має бути достовірно встановлений; мати характер і ступінь, що виправдовує примусове утримання; та зберігатися протягом усього періоду обмеження свободи.

З урахуванням наведеного, беручи до уваги показання лікуючого лікаря щодо досягнення ОСОБА_8 стану ремісії, а також відповідь Рівненської філії «Спеціальний заклад з надання психіатричної допомоги» ДУ «Інститут судової психіатрії МОЗ України» на адвокатський запит захисника №30 від 02.03.2026, колегія суддів доходить висновку про відсутність на даний час достатніх підстав вважати, що психічний стан особи зберігається у такому ступені, який об`єктивно виправдовує подальше застосування суворого заходу у вигляді примусової ізоляції.

Окрім того, колегія суддів враховує правову позицію Великої Палати ЄСПЛ, викладену в рішенні у справі «Руман проти Бельгії» (Rooman v. Belgium), відповідно до якої законність позбавлення волі особи з психічним розладом передбачає наявність зв`язку між підставами такого утримання та умовами його здійснення, зокрема забезпеченням належного та реального лікування. ЄСПЛ наголошує, що утримання особи у психіатричному закладі має бути обґрунтованим не лише з огляду на стан здоров`я, а й з урахуванням забезпечення відповідного терапевтичного середовища, спрямованого на поліпшення її стану. За відсутності належного лікування або у разі, якщо фактичні обставини свідчать про відсутність необхідності у подальшому застосуванні саме стаціонарного лікування, подальше тримання особи у закладі з надання психіатричної допомоги може втратити своє обґрунтування та не відповідати вимогам статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Ці висновки ЄСПЛ повністю узгоджуються з міжнародними стандартами, викладеними у витягу з Восьмої загальної доповіді про діяльність Європейського комітету з питань запобігання катуванням чи нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню (КЗК) за період з 1 січня по 31 грудня 1997 року (документ CPT/Inf (98) 12). Згідно з позицією Комітету, примусове поміщення до спеціалізованого психіатричного закладу є винятковим, крайнім заходом і може бути виправданим та законним лише у тих випадках, коли особа становить реальну і доведену небезпеку для себе чи оточуючих, а її клінічний стан вимагає виключно стаціонарного лікування. Якщо ж медичний стан пацієнта дозволяє отримувати ефективне лікування у менш обмежувальних умовах, зокрема амбулаторно за місцем проживання у соціумі, подальше примусове утримання в закладі стає непропорційним і невиправданим втручанням у фундаментальне право особи на свободу та особисту недоторканність.

Поряд з цим, колегія суддів наголошує, що за змістом ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод примусове поміщення особи до психіатричного закладу за своїм характером та правовими наслідками становить позбавлення волі. Відтак, на цей запобіжний захід поширюються ті ж самі фундаментальні гарантії захисту від свавілля, що й на тримання під вартою. Як неодноразово констатував ЄСПЛ, зокрема у справах «Рідкодубський та інші проти України» (Ridkodubskyy and Others v. Ukraine) та «Харченко проти України» (Kharchenko v. Ukraine), використання національними судами шаблонних формулювань для продовження строків обмеження свободи без належного індивідуального аналізу та розгляду альтернативних запобіжних заходів є порушенням вимог Конвенції. Цей високий стандарт якості судового рішення повною мірою застосовується і до примусової психіатричної ізоляції. Більше того, в рішенні у справі «Анатолій Руденко проти України» (Anatoliy Rudenko v. Ukraine), ЄСПЛ акцентував на недопустимості формального підходу національних судів до продовження примусових заходів медичного характеру без ретельної перевірки актуального стану здоров`я особи.

З огляду на об`єктивну тривалість перебування ОСОБА_8 у спеціалізованому медичному закладі (понад п`ять років), підтверджену лікуючим лікарем стабільність стану її здоров`я внаслідок досягнення ремісії, а також готовність батька здійснювати за нею постійний піклувальний догляд з обов`язковим забезпеченням медичного нагляду, колегія суддів вважає доводи сторони захисту повністю обґрунтованими. За таких обставин, продовження дії найсуворішого запобіжного заходу не відповідає вимозі пропорційності втручання у право особи на свободу, гарантоване статтею 5 Конвенції. Водночас обрання більш м`якого запобіжного заходу у вигляді передання на піклування близькому родичу з обов`язковим лікарським наглядом є достатнім для досягнення цілей кримінального провадження і здатним повною мірою забезпечити належну процесуальну поведінку особи.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги щодо тривалості судового розгляду, колегія суддів бере до уваги об`єктивний перебіг кримінального провадження. З матеріалів судового провадження вбачається, що під час судового розгляду за ініціативою сторони потерпілої неодноразово ініціювалися питання про призначення повторних судово-психіатричних експертиз, залучалися фахівці для оцінки експертних висновків, а також заявлялися відводи складу суду. Колегія суддів зазначає, що реалізація учасниками провадження своїх законних процесуальних прав є невід`ємною гарантією змагального процесу. Разом з тим, здійснення таких процесуальних дій об`єктивно потребує значного часу, що безпосередньо впливає на загальні строки розгляду кримінального провадження.

Так, відповідно до вимог ст. 28 КПК та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кримінальне провадження має бути розглянуто впродовж розумного строку. Враховуючи, що ОСОБА_8 перебуває у спеціалізованих медичних закладах понад п`ять років, подальше з`ясування обставин справи та реалізація процесуальних прав іншими учасниками не може виправдовувати продовження застосування найсуворішого в розумінні ст. 508 КПК запобіжного заходу. Тягар об`єктивної тривалості судового розгляду не повинен призводити до надмірного та непропорційного обмеження права особи на свободу, особливо за умови, коли відсутні переконливі медичні підстави для її подальшої суворої ізоляції.

Визначаючи межі скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить із імперативних приписів ст. 404 КПК, згідно з якими суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції виключно в межах апеляційної скарги. Оскаржуваною ухвалою від 20 березня 2026 року судом першої інстанції було одночасно вирішено декілька самостійних питань - відмовлено в задоволенні клопотання захисника про зміну запобіжного заходу, задоволено клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу, а також постановлено провести судове засідання з розгляду кримінального провадження за участю ОСОБА_8 в режимі відеоконференції. Вимоги апеляційної скарги захисника безпосередньо спрямовані виключно на оскарження рішення місцевого суду в частині вирішення питання про запобіжний захід і стосуються необхідності його зміни. Водночас рішення місцевого суду про призначення судового засідання в режимі відеоконференції є заходом організаційно-процесуального характеру, який спрямований на забезпечення оперативності судового розгляду та дотримання процесуальних строків. Воно жодним чином не впливає на законність обрання чи продовження запобіжного заходу, не порушує обсяг прав особи і жодним з учасників кримінального провадження в апеляційному порядку не оскаржується.

Зважаючи на наведене, повною мірою задовольняючи вимоги апеляційної скарги захисника, суд апеляційної інстанції скасовує ухвалу Рівненського районного суду Рівненської області від 20 березня 2026 року лише в частині вирішення питань щодо запобіжного заходу, залишаючи при цьому незмінною ту її частину, якою вирішено питання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419, 508, 514 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 задовольнити.

Ухвалу Рівненського районного суду Рівненської області від 20 березня 2026 року, якою продовжено ОСОБА_8 запобіжний захід у виді поміщення до закладу з надання психіатричної допомоги в умовах, що виключають її небезпечну поведінку, в частині вирішення запобіжного заходу, скасувати.

Клопотання захисника адвоката ОСОБА_9 про зміну запобіжного заходу стосовно ОСОБА_8 задовольнити.

У задоволенні клопотання прокурора ОСОБА_5 про продовження

строку запобіжного заходу у виді поміщення до закладу з надання психіатричної допомоги в умовах, що виключають її небезпечну поведінку відмовити.

Обрати ОСОБА_8 , котра народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Великі Селища Березнівського району Рівненської області, українки, громадянки України, запобіжний захід у виді передання її на піклування ОСОБА_10 , який є її батьком, з обов`язковим лікарським наглядом.

Термін дії ухвали встановити до 19 травня 2026 року.

Ця ухвала остаточна, оскарженню не підлягає.

С у д д і :

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3