ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2026 року

м. Київ

справа № 161/5349/20

провадження № 51-3048км20

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

у режимі відеоконференції:

захисника ОСОБА_6 ,

адвоката ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_8 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 лютого 2024 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 05вересня 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000643, за обвинуваченням

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Кременець Рожищенського району Волинської області та жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Луцький міськрайонний суд Волинської області вироком від 19 лютого 2024 року визнав ОСОБА_9 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК (у редакції Закону від 15 квітня 2008 року № 270-VI), і призначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

Вирішив питання, які стосуються: запобіжного заходу; початку строку відбування покарання; зарахування строку попереднього ув`язненняу кримінальному провадженні.

За вироком суду ОСОБА_9 визнано винуватим і засуджено за вчинення заволодіння чужим майном шляхом обману, за попередньою змовою групою осіб, шляхом незаконних операцій з використанням електронно-обчислювальної техніки за таких обставин.

Так, ОСОБА_9 спільно з особами, матеріали щодо яких виділені в окреме провадження, діючи умисно, за попередньою змовою групою осіб, керуючись корисливим мотивом та метою отримання незаконних прибутків, маючи умисел на незаконне заволодіння грошима громадян, шляхом їх обману, під виглядом продажу їм через мережу Інтернет транспортного засобу, якого насправді у них не було, використовуючи невстановлену під час досудового розслідування електронно-обчислювальну техніку, яка була підключена до мережі Інтернет, 15 липня 2019 року розмістили на сайті «https://auto.ria.com» повідомлення про продаж автомобіля марки «Skoda Octavia A5», вартістю 4900 дол. США, не маючи його в наявності та мети його продавати.

18 липня 2019 року, користуючись мережею Інтернет, на сайті «https://auto.ria.com», цим оголошенням зацікавився ОСОБА_10 , який зателефонував за номером телефону, що був указаний на зазначеній сторінці, з метою придбання цього автомобіля та у подальшому на вказані йому співучасниками карткові рахунки, відкриті в АТ «Акцент-Банк» на ім`я ОСОБА_11 та ПАТ КБ «Приватбанк» на ім`я ОСОБА_12 , декількома платежами перерахував гроші в сумі 54 900 грн.

Отримавши від ОСОБА_10 та знявши їх, ОСОБА_9 спільно з іншими особами, матеріали щодо яких виділено в окреме провадження, на телефонні дзвінки від потерпілого не відповідали, після чого вимкнули мобільні телефони, а отримані кошти розподілили між собою.

Отже, ОСОБА_9 , спільно з іншими особами, матеріали щодо яких виділено в окреме провадження, заподіяли ОСОБА_10 майнову шкоду на суму 54 900 грн.

ОСОБА_8 , не погоджуючись із зазначеним вироком суду, поза межами строку на апеляційне оскарження звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою та клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження.

Рівненський апеляційний суд ухвалою від 05 вересня 2025 року відмовив у задоволенні клопотання ОСОБА_8 про поновлення строку на апеляційне оскарження вироку Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 лютого 2024 року та повернув останньому його апеляційну скаргу.

Своє рішення суд апеляційної інстанції мотивував тим, що ОСОБА_8 не є особою, наділеною правом на апеляційне оскарження зазначеного вище вироку суду, постановленого стосовно ОСОБА_9 .

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу, і заперечення інших учасників провадження

У касаційній скарзі ОСОБА_8 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Зазначає, що у мотивувальній частині вироку суду, ухваленого стосовно ОСОБА_9 , зокрема у пунктах 25 і 26 міститься посилання на використання ним засобів зв`язку у своїй протиправній діяльності.

На думку ОСОБА_8 , ці обставини були встановлені без його участі, що порушує право на захист, передбачене ст. 42 Кримінального процесуального кодексу України (далі- КПК), а також вимоги ст. 318 цього Кодексу щодо обов`язкової участі сторін кримінального провадження.

У зв`язку з наведеним касатор не погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що він не належить до кола осіб, які мають право на апеляційне оскарження.

У письмовому запереченні на касаційну скаргу ОСОБА_8 прокурор, посилаючись на безпідставність наведених доводів, просить залишити її без задоволення, а оскаржені судові рішення - без зміни.

Позиції учасників судового провадження

У судовому засіданні адвокат ОСОБА_7 підтримав подану ОСОБА_8 касаційну скаргу.

Прокурор ОСОБА_5 , надавши відповідні пояснення, частково погодилася з доводами касаційної скарги ОСОБА_8 та просила ухвалу апеляційного суду скасувати.

Захисник ОСОБА_6 не заперечував проти задоволення касаційної скарги ОСОБА_8 .

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження і доводи, викладені в касаційній скарзі, Суд дійшов висновку,що касаційну скаргу ОСОБА_8 необхідно залишити без задоволення з огляду на таке.

Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За частиною 2 вказаної статті суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Згідно з приписами п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК підставою для скасування або зміни судових рішень за результатами розгляду справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення (ч. 1 ст. 412 КПК).

Доводи, наведені в касаційній скарзі ОСОБА_8 щодо істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які полягають у безпідставному поверненні його апеляційної скарги, колегія суддів вважає необґрунтованими з огляду на таке.

Зі змісту рішення апеляційного суду вбачається, що суд апеляційної інстанції під час розгляду клопотання ОСОБА_8 про поновлення строку на апеляційне оскарження вироку від 19 лютого 2024 року встановив, що апеляційну скаргу подано особою, яка не наділена правом на апеляційне оскарження зазначеного вироку, а тому дійшов висновку про необхідність її повернення.

Такий висновок апеляційного суду ґрунтується на вимогах кримінального процесуального закону з огляду на таке.

Положеннями ст. 393 КПК визначено перелік осіб, які мають право на апеляційне оскарження.

Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 399 КПК апеляційна скарга повертається, якщо апеляційну скаргу подала особа, яка не має права подавати апеляційну скаргу.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 КПК кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом. Частиною 2 вказаної статті гарантується право на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується прав, свобод чи інтересів особи, судом вищого рівня в порядку, передбаченому цим Кодексом, незалежно від того, чи брала така особа участь у судовому розгляді.

З матеріалів кримінального провадження № 0000643 вбачається, що вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 лютого 2024 року визнано ОСОБА_9 винуватим за вчинення заволодіння чужим майном шляхом обману, за попередньою змовою групою осіб, матеріали щодо яких виділені в окреме провадження, шляхом незаконних операцій з використанням електронно-обчислювальної техніки.

ОСОБА_8 звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою в якій просив скасувати наведений вище вирок суду в частині установлення фактів використання ним засобів мобільного зв`язку в протиправній діяльності разом із ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_9 .

Своє рішення апеляційний суд мотивував тим, що матеріали провадження не містять жодний відомостей щодо обмеження конституційних прав і свобод ОСОБА_8 , які б давали підстави йому для оскарження вироку Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 лютого 2024 року.

З таким рішенням апеляційного суду погоджується і колегія суддів.

Так, з наявного у матеріалах справи вироку Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 лютого 2024 року, ухваленого стосовно ОСОБА_9 , вбачається, що він складається із вступної, мотивувальної та резолютивної частин.

Мотивувальна частина вироку, у свою чергу, складається з формулювання обвинувачення, яке визнане судом доведеним, позиції сторони захисту, допиту обвинуваченого, доказів на підтвердження встановлених судом обставин, показань потерпілого та свідків, письмових доказів, оцінки доказів судом та мотивів суду, обставин, які пом`якшують або обтяжують покарання, а також мотивів ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом під час ухвалення вироку, та положень закону, яким керувався суд.

Однак ні встановлені обставини формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, ні оцінка судом доказів, покладених на доведення обвинувачення, та мотиви суду не містять посилань на прізвище ОСОБА_8 .

Водночас у викладених у вироку письмових доказах, на які посилається касатор та якими суд обґрунтовував винуватість ОСОБА_9 , а саме у протоколі тимчасового доступу до речей і документів від 23 березня 2020 року (п. 26), відповідно до якого на підставі ухвали слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 березня 2020 року (п. 25) отримано доступ до інформації про вхідні та вихідні дзвінки, sms-повідомлення, а також з`єднання нульової тривалості абонентів мобільного зв`язку, зокрема до документів, що перебувають у володінні оператора мобільного зв`язку ПрАТ «ВФ Україна» та містять інформацію про трафік з`єднань зазначених в ухвалі номерів абонентів, які використовували у протиправній діяльності, зокрема ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , суд по суті відтворив зміст інформації, зафіксованої в наявній у матеріалах справи ухвалі слідчого судді (т. 8, а. п. 2-3).

Із наведених письмових доказів убачається, що вони містять лише зафіксовані підстави та результати проведення процесуальної дії.

Зміст наданої у вироку суду оцінки цих письмових доказів, здійсненої відповідно до статей 84-89, 94 КПК, не дає підстав вважати, що указане судове рішення, стосується прав, свобод чи інтересів ОСОБА_8 .

Зазначені в ухвалі слідчого судді обставини, на яких акцентує ОСОБА_8 , а саме те, що він використовував засоби зв`язку у протиправній діяльності разом, зокрема з ОСОБА_9 , не встановлюють його винуватості, а є лише викладом відомостей, які перевірялися під час досудового розслідування. Тому колегія суддів вважає, що сама по собі згадка прізвища касатора в цих доказах не може розцінюватися як порушення, яке зумовлює скасування судового рішення, ухваленого стосовно іншої особи.

Такий підхід не суперечить вимогам КПК та співвідноситься з висновком об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду про те, що дані, які містяться у процесуальних документах, складених слідчим або прокурором (обвинувальний акт, повідомлення про підозру, тощо), не можуть слугувати підставою для визнання вироку на підставі угоди про визнання винуватості однієї особи таким, що стосується прав, свобод та інтересів інших осіб. (постанова від 18 травня 2020 року в справі № 639/2837/19).

Верховний Суд неодноразово підкреслював, що обставини, встановлені в рішеннях щодо інших осіб, не є преюдиційними для суду, який розглядає обвинувачення проти заявника, оскільки він має оцінити докази, надані сторонами, з метою встановлення обставин, важливих для вирішення питання про його винуватість.

Отже, колегія суддів підсумовує, що вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 лютого 2024 року, ухвалений стосовно ОСОБА_9 , має правові наслідки виключно для останнього та не зумовлює преюдиціального значення щодо інших осіб (співучасників), винуватість чи невинуватість яких підлягає встановленню в межах інших кримінальних проваджень.

Крім того, Верховний Суд не залишає поза увагою і ту обставину, що Європейський суд з прав людини у справі «Навальний і Офіцеров проти Росії» (рішення від 23 лютого 2016 року) зазначив, що обставини, встановлені у провадженні, в якому не беруть участь інші обвинувачені, не повинні мати преюдиційного значення для їх справ. Статус доказів, використаних в одній справі, повинен залишатися суто відносним, а їх чинність обмежуватися конкретним провадженням.

Доводи, наведені в касаційній скарзі скаржника, не свідчать про порушення його прав на захист, гарантованих статтями 42 і 318 КПК, оскільки обставини, визнані судом доведеними у вироку щодо ОСОБА_9 , не мають значення для кримінального провадження стосовно ОСОБА_8 .

Ураховуючи викладене, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що ухвала апеляційного суду про повернення апеляційної скарги ОСОБА_8 постановлена з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, є належно вмотивованою й обґрунтованою і за змістом відповідає приписам статей 370, 419 КПК. У цьому рішенні указані мотиви, з яких виходив суд, та положення закону, якими він керувався.

Отже, зважаючи на наведене вище, касаційну скаргу ОСОБА_8 , подану на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 лютого 2024 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 05 вересня 2025 року стосовно ОСОБА_9 , необхідно залишити без задоволення.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 лютого 2024 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 05 вересня 2025 року стосовно ОСОБА_9 - без зміни.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3