Справа № 740/1722/24 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/79/26
Категорія - ч. 4 ст. 186 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 березня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретарів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

захисника ОСОБА_10 ,

захисника ОСОБА_11 (в режимі відеоконференції),

потерпілого ОСОБА_12 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Чернігові кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000074 від 21.01.2024, за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_13 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 20 січня 2025 року стосовно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ніжина Чернігівської області, громадянина України, із середньою освітою, не працюючого, неодруженого, дітей немаючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 122, ч. 4 ст. 186 КК України,

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Ніжина Чернігівської області, громадянина України, із середньою освітою, не працюючого, неодруженого, дітей немаючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 122, ч. 4 ст. 186 КК України,

У С Т А Н О В И Л А :

Вироком суду першої інстанції:

ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 122, ч. 4 ст. 186 КК України, та призначено йому покарання:

- за ч. 1 ст.122 КК України у виді позбавлення волі на строк 1 рік;

- за ч. 4 ст.186 КК України у виді позбавлення волі на строк 7 років.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_8 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_8 постановлено обчислювати з дня набуття вироком законної сили.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_8 в строк покарання, остаточно призначеного за цим вироком, строк попереднього ув`язнення з 21.01.2024 до дня набуття вироком законної сили, з розрахунку, що одному дню попереднього ув`язнення відповідає один день позбавлення волі.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_8 у виді тримання під вартою залишено без змін до набрання вироком законної сили.

ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 122, ч. 4 ст. 186 КК України, та призначено йому покарання:

- за ч. 1 ст. 122 КК України у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік;

- за ч. 4 ст.186 КК України у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_9 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_9 постановлено обчислювати з дня набуття вироком законної сили.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_9 в строк покарання, остаточно призначеного за цим вироком, строк попереднього ув`язнення з 21.01.2024 до дня набуття вироком законної сили, з розрахунку, що одному дню попереднього ув`язнення відповідає один день позбавлення волі.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_9 у виді тримання під вартою залишено без змін до набрання вироком законної сили.

Стягнуто в солідарному порядку із ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на користь держави 10 601 гривню 92 копійки витрат на залучення експертів.

Скасовано арешт, накладений ухвалою слідчого судді Ніжинського міськрайонного суду від 23.01.2024 з: мобільного телефона моделі Xiomi марки Redmi 7А, ІМЕІ 1 НОМЕР_1 ; ІМЕІ 2 НОМЕР_2 , м. т. НОМЕР_3 ; мобільного телефона моделі Xiomi білого кольору з наліпкою «Glory to Ukraine» та сімкартою оператора «Лайфселл» з цифровим написом НОМЕР_4 та чохлом для телефону; кейса для блютуз навушників марки Redmi чорного кольору.

Питання про долю речових доказів і документів вирішено у відповідності до вимог ст. 100 КПК України.

Судом першої інстанції установлено, що 20.01.2024 близько 05 год, перебуваючи по вул. Чернігівська м. Ніжина неподалік від буд. № 56, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 разом, з мотивів неприязних відносин до ОСОБА_12 , з метою помсти, маючи на меті спричинення шкоди здоров`ю останнього, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки у вигляді шкоди здоров`ю потерпілого та бажаючи їх настання, умисно, діючи спільно, нанесли ОСОБА_12 три удари в область голови, внаслідок яких спричинили ОСОБА_12 тілесні ушкодження у вигляді перелому нижньої щелепи в області кута зліва, ускладненого остеоміелітом та одонтогенною флегмоною лівої підщелепної та підборідної ділянок, закритої черепно-мозкової травми у вигляді струсу головного мозку, що відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості.

В подальшому, 20.01.2024 одразу після нанесення тілесних ушкоджень, перебуваючи на тому самому місці, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , вступивши в злочинну змову, з метою досягнення спільної мети та реалізуючи єдиний умисел на заволодіння майном ОСОБА_12 , в умовах воєнного стану, що введений із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 на всій території України Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, який неодноразово продовжувався, останній раз продовжено з 06.11.2023 № 734/2023 з 05 год. 30 хв. 16.11.2023 строком на 90 діб, з корисливих мотивів, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, відкрито заволоділи у ОСОБА_12 належним йому майном, а саме: мобільним телефоном марки Хіаоmі Redmi А6 вартістю 1736 грн 67 коп, кейсом для бездротових навушників Хіаоmі Redmi АіrDots 2 вартістю 250 грн 00 коп та грошовими коштами у сумі 100 грн у виді двох купюр по 50 грн, попередньо наказавши потерпілому дістати вказане майно з кишень.

Отримавши реальну можливість розпоряджатися викраденим майном на власний розсуд ОСОБА_8 та ОСОБА_9 зникли з місця злочину, чим завдали потерпілому матеріальної шкоди на суму 2086 грн 67 коп.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_13 в інтересах ОСОБА_8 просить вирок суду змінити і призначити йому покарання за ч. 1 ст. 122 КК України у виді позбавлення волі на строк 1 рік, за ч. 4 ст. 186 КК України, із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України, у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки. На підставі пп. 1,2 ч. 1 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_8 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

На думку захисту, призначене покарання ОСОБА_8 є занадто суворим, та за відсутності обставин, що обтяжують покарання, суд безпідставно не застосував більш м`якого покарання, передбаченого ст. 69 КК України. Вказує, що суд не врахував позицію потерпілого ОСОБА_12 , який претензій матеріального чи морального характеру не має, рідні повністю відшкодували спричинену шкоду, він його пробачив та просив звільнити від відбування покарання з випробуванням.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 просить вирок суду стосовно нього змінити. ОСОБА_9 визнати невинуватим та виправдати у пред`явленому йому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України за недоведеністю наявності в діянні складу кримінального правопорушення. ОСОБА_9 визнати винуватим за ч. 1 ст. 122 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік.

Сторона захисту пред`явлене обвинувачення за ч. 1 ст. 122 КК України не оспорює.

Вважає, що досліджені судом докази свідчать про недоведеність поза розумним сумнівом винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України. Зазначає, що між ОСОБА_12 та ОСОБА_9 мав місце конфлікт у зв`язку з давньою ситуацією, коли ОСОБА_12 образив дівчину ОСОБА_9 . Не отримавши вибачення за образу дівчини, ОСОБА_9 вдарив ОСОБА_12 , в нього не було умислу на протиправне заволодіння майном ОСОБА_12 , не було корисливого мотиву та корисливої мети, адже він не заволодівав особистими речами ОСОБА_12 , йому ОСОБА_12 нічого не винен, він ніяких речей у ОСОБА_12 не вимагав, вказані речі останній віддав сам на вимогу ОСОБА_14 в якості завдатку, повідомивши ОСОБА_12 , що той зможе забрати свої речі назад, коли поверне борг. Переконана, що вина ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, не доведена поза розумним сумнівом належними та допустимими доказами.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_9 просить визнати його невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, та закрити провадження в цій частині на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України за недоведеністю винуватості. За ч. 1 ст. 122 КК України призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців. На підставі ст. 75 КК України звільнити від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком.

Вважає, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, а вирок ухвалений з істотним порушенням норм кримінального процесуального закону і неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Вказує, що згідно слідчого експерименту ОСОБА_8 запитав потерпілого що він має з собою, чи є гроші, телефон, потерпілий відповів, що є телефон і під чохлом телефону 100 грн, сказав, що можуть їх забрати. Під час судового розгляду ОСОБА_8 повідомив, що він діяв самостійно відносно повернення боргу, а ці речі віддав ОСОБА_8 в заставу. Вважає, що суд у вироку не зазначив повноту показань обвинуваченого ОСОБА_8 та не вжив заходів для перевірки достовірності доказів потерпілого ОСОБА_12 , чим виявив неповноту судового розгляду. Вказує, що безпідставно не було проведено слідчого експерименту за його участю. Наголошує на відсутності доказів по справі, які б вказували на його бажання спільно з іншим обвинуваченим вчинити умисне заволодіння майном з корисливих мотивів.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 просить вирок суду стосовно нього змінити, призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, застосувавши до нього ст. 69 КК України, та звільнити від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України. Звертає увагу, що має ряд пом`якшуючих покарання обставин, відсутність обставин, що його обтяжують, надавав слідству всі правдиві показання, потерпілий жодних претензій не має та просив, щоб його суворо не карали. Зазначає, що має постійне місце проживання, має намір вступити до лав Збройних Сил України, з 2022 року працював у волонтерській організації, має позитивну характеристику за місцем проживання та роботи.

Заслухавши доповідача, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг та наполягав на законності і обґрунтованості вироку суду, позицію обвинувачених та їх захисників, які наполягали на задоволенні їх апеляційних скарг з викладених в них підстав, думку потерпілого ОСОБА_12 , який заявив, що ніяких претензій до обвинувачених не має, дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що останні задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 337 КПК України судовий розгляд судом першої інстанції проводився щодо обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

У відповідності з вимогами ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, яке ухвалено згідно з нормами матеріального права з дотримання вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження з`ясовано, що судовий розгляд у ньому проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, таких порушень цього закону, котрі були б суттєвими і тягли за собою скасування вироку, у провадженні не допущено.

Вивченням матеріалів кримінального провадження не встановлено даних, які б свідчили про неповноту чи необ`єктивність дослідження органами досудового розслідування та судом обставин кримінального провадження. Свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_8 та ОСОБА_9 місцевий суд зробив на підставі належно досліджених доказів у встановленому законом порядку і, згідно із ст. ст. 370, 374 КПК України, у вироку навів докладні мотиви прийнятого рішення.

У судовому засіданні суду першої та апеляційної інстанцій ОСОБА_8 вину за пред`явленим обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 122, ч. 4 ст.186 КК України, визнав повністю та надав показання про те, що 20 числа біля 5 ранку він з ОСОБА_9 їхали на таксі по вул. Широкомагерській у Ніжині. Він сидів на передньому пасажирському сидінні, а ОСОБА_9 позаду. За кермом перебував таксист. Доїжджаючи до перехрестя з вул. Чернігівська побачив ОСОБА_12 , який йому заборгував гроші. Попросив таксиста зупинитися. ОСОБА_9 у цей час залишався у автомобілі, а він вийшов з автомобіля і побіг за ОСОБА_12 та нецензурно кричав, що ОСОБА_12 винен йому гроші і щоб ОСОБА_12 зупинився, але останній не зупинявся. Наздогнавши ОСОБА_12 , почав його бити, від чого ОСОБА_12 впав. Потім під`їхав автомобіль таксі і з нього вийшов ОСОБА_9 . Підвели ОСОБА_12 , з яким виник словесний конфлікт. Сказав ОСОБА_12 віддати в якості забезпечення боргу наявне при собі майно. Після завершення розмови з ОСОБА_12 ОСОБА_9 ударив рукою в обличчя ОСОБА_12 , здається, вже після того, як ОСОБА_12 віддав телефон з коробочкою з-під навушників, але точно не пригадує, чи бив ОСОБА_9 ОСОБА_12 до передачі останнім даних речей, чи після цього. Від ударів ОСОБА_9 ОСОБА_12 не падав. Ще поговорив з ОСОБА_12 і сказав йому, щоб після отримання ОСОБА_12 заробітної плати останній повернув борг і тоді віддасть ОСОБА_12 майно. ОСОБА_12 віддавав телефон і коробочку з-під навушників йому у руки, у безпорадному стані не перебував. Він знімав чохол з телефону і хотів вийняти сім-карту і віддати її ОСОБА_12 , але не зміг цього зробити, так як для цього потрібна була голочка, якої не мав, а тому сім-карта залишалася у телефоні допоки він його не видав поліцейським. Грошей під чохлом він не бачив, можливо вони випали непомітно для нього коли знімав чохол. Не пам`ятає, чи передавав потримати на місці вказані речі ОСОБА_9 . Надані ОСОБА_12 речі забрав собі і вони перебували у нього, допоки не приїхали поліцейські за місцем його проживання і він їм їх видав. У скоєному кається. Зазначає, що хотів лише домогтися повернення боргу ОСОБА_12 . Суму боргу на час надання показань у суді не пам`ятає. Зазначає, що на час події суму боргу пам`ятав. Борг виник, оскільки ОСОБА_12 певний час проживав у нього вдома, забирав не свої речі, він також позичав ОСОБА_12 свої гроші.

У суді першої та апеляційної інстанцій обвинувачений ОСОБА_9 вину за пред`явленим обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України визнав, а за ч. 4 ст.186 КК України не визнав. Надав показання про те, що при русі в автомобілі таксі ОСОБА_8 сидів на місці пасажира спереду, а він позаду. ОСОБА_8 побачив ОСОБА_12 та побіг за ним, кричав, що ОСОБА_12 заборгував йому. Він вийшов із заднього сидіння і пересів на місце пасажира спереду і сказав таксисту їхати за ними. Коли під`їхали до ОСОБА_8 , то поряд біля узбіччя лежав ОСОБА_12 без свідомості. Сказав ОСОБА_8 обтерти обличчя ОСОБА_12 снігом, щоб привести у свідомість, що ОСОБА_8 і зробив. Після цього ОСОБА_12 підвівся. Так як ОСОБА_12 раніше образив його дівчину, то запитав у ОСОБА_12 , чи не хоче ОСОБА_12 вибачитися перед нею, сказавши, що хоча дівчини на місці не має, але він передасть їй вибачення ОСОБА_12 . Проте ОСОБА_15 відмовився, а тому він рукою вдарив його в обличчя, а потім також вдарив лобом в область переносиці. Від його ударів ОСОБА_12 не падав. Здається, він вдарив ОСОБА_12 до того як ОСОБА_12 віддав свої речі ОСОБА_16 . Таксист перебував у автомобілі на місці приблизно одну чи півтори хвилини, а потім поїхав, та з ним ніхто не розраховувався. Не говорив ОСОБА_12 віддавати майно ОСОБА_8 . Щодо боргу ОСОБА_12 перед ОСОБА_8 не знав. ОСОБА_8 зазначав ОСОБА_12 про необхідність повернення боргу. ОСОБА_12 говорив, що має отримати заробітну плату і поверне борг. ОСОБА_8 сказав, що так ОСОБА_12 вже багато разів обіцяв, але не виконав обіцянок, а тому має залишити щось в якості застави. ОСОБА_12 віддав ОСОБА_8 телефон і кейс з-під навушників. ОСОБА_8 їх взяв і сказав, що коли ОСОБА_12 отримає заробітну плату, то щоб прийшов до нього і повернув борг, а він поверне речі. ОСОБА_12 не говорив, щоб він приніс по 5 тисяч гривень. У спричиненні ОСОБА_12 тілесних ушкоджень кається, хотів лише, щоб ОСОБА_12 вибачився за те, що ображав його дівчину.

Попри невизнання обвинуваченим ОСОБА_17 вини за ч. 4 ст.186 КК України, його показання спростовуються зібраними у кримінальному провадженні іншими доказами.

Так, потерпілий ОСОБА_12 надав показання про те, що він близько 05 години ранку 20.01.2024 йшов у Ніжині по вул. Чернігівській на роботу вантажника. Коли перетнув перехрестя вул. Чернігівської та вул. Широкомагерська, чорний автомобіль Шкода Октавія, який їхав по вул. Широкомагерська, зупинився і з переднього пасажирського сидіння вийшов ОСОБА_8 та із заднього правого пасажирського сидіння вийшов ОСОБА_9 . У цей час він знаходився на тротуарі вул. Чернігівська на відстані до автомобіля кілька метрів. ОСОБА_8 йому крикнув стояти, йти до нього, почав бігти до нього, за зовнішнім видом було видно його дуже агресивне налаштування, а тому почав від нього бігти по вулиці Чернігівська. Коли пробіг певну відстань ОСОБА_8 його наздогнав. Обернувшися до ОСОБА_8 передом і обличчям, та відходячи назад від нього, говорив йому, що все можливо з`ясувати і вирішити по хорошому. ОСОБА_8 , підходячи до нього, сказав: «Ти заяви будеш писати», і рукою вдарив у нижню щелепу зліва. Від удару впав і втратив на певний час свідомість. Коли отямився, то ОСОБА_8 обтирав снігом йому обличчя, відчував біль у щелепі, запаморочення, нудоту. Тоді ж під`їхав чорний автомобіль та вийшов з нього ОСОБА_9 , який підійшов і також був агресивно налаштований. ОСОБА_8 йому сказав, що не потрібно більше бити, адже ОСОБА_18 вже «йому дав». Однак коли встав, ОСОБА_9 сказав: «Бігати вмієш» та щось говорив про дівчину, і вдарив його, як перед цим і ОСОБА_8 , знову у нижню щелепу зліва та лобом в голову, від чого знову впав і на певний час знепритомнів. Коли отямився і встав, відчував ще сильніший біль в щелепі, а ОСОБА_8 сказав дістати і віддати, що є в кишенях. ОСОБА_9 підтримав вимогу ОСОБА_8 , і говорив: «Да, діставай». Через страх за своє здоров`я дістав мобільний телефон в чохлі, у якому під телефоном було дві купюри по 50 грн, коробку з під навушників, та віддав їх в руки ОСОБА_8 , який коробку з під навушників передав ОСОБА_9 , який її взяв. Потім чорний автомобіль поїхав. ОСОБА_8 сказав, щоб він ввечері приніс п`ять тисяч гривень і тоді забере свої речі, а ОСОБА_9 додав: «по п`ять тисяч». У подальшому з місця події вони розійшлися. До лікарні він звернувся на наступний день чи ще через день. На час висунення йому вимоги віддати наявні в нього речі, він був у свідомості і розумів, що відбувається. Вимогу віддати речі він сприймав як таку, що висувалася від обох обвинувачених спільно, як від ОСОБА_8 , так і від ОСОБА_9 , так як ОСОБА_19 сказав віддати що є, а ОСОБА_9 підтримав цю вимогу. Вони щось говорили між собою, але через спантеличеність та запаморочення від побиття він не чув що саме.

Судом першої інстанції на вимогу процесуального закону було в повному обсязі з`ясовано обставини кримінального провадження та перевірено їх доказами, якими об`єктивно доведена вина обвинувачених.

Даними протоколу огляду місця події від 21.01.2024 з фототаблицею, згідно якого слідчим за участі спеціаліста та двох понятих здійснено огляд ділянки дороги по АДРЕСА_3 , де наявний недобудований будинок, біля якого сталися події 20.01.2024, про які заявив ОСОБА_12 (т.1 а.п. 83-85).

Даними протоколу затримання ОСОБА_9 від 21.01.2024, з якого вбачається, що ОСОБА_9 був фактино затриманий працівниками поліції 21.01.2024 о 15 годині 16 хвилин (т.1 а.п. 118-120).

Даними протоколу затримання ОСОБА_8 від 21.01.2024, з якого вбачається, що ОСОБА_8 був фактично затриманий працівниками поліції 21.01.2024 о 15 годині 16 хвилин. Під час обшуку у ОСОБА_8 виявлено та вилучено: мобільний телефон Хіаоmі Redmi 7А, мобільний телефон Хіаоmі білого кольору з наліпкою "Glory to Ukraine" з сім-картою «Лайфселл» та чохлом, кейс для блютуз навушників марки Redmi чорного кольору, сліди папілярних узорів з мобільного телефону Хіаоmі білого кольору (т.1 а.п. 105-107).

Висновком експерта Чернігівського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України № СЕ-19/125-24/1255-Д від 31.01.2024, згідно з яким слід пальця руки розмірами 16х20 мм, зафіксований на таблиці до протоколу затримання ОСОБА_8 з поверхні телефону, залишений вказівним пальцем правої руки особи, дактилокарта якої заповнена на ім`я ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (т.1 а.п. 182-190);

Постановою слідчого про визнання предметів речовими доказами та визначення місця їх зберігання від 21.01.2024, згідно з якою вилучені: мобільний телефон Хіаоmі Redmi 7А, мобільний телефон Хіаоmі білого кольору з наліпкою "Glory to Ukraine" з сім-картою «Лайфселл» та чохлом, кейс для блютуз навушників марки Redmi чорного кольору, визнано речовими доказами та постановлено зберігати у матеріалах кримінального провадження (т.1 а.п. 108-109);

Даними протоколу огляду речей від 21.01.2024 з фототаблицею до нього, згідно з яким потерпілий ОСОБА_12 впізнав як свої речі мобільний телефон Хіаоmі Redmi 6А та кейс для блютуз навушників, які були вилучені під час обшуку при затриманні ОСОБА_8 . Згідно з протоколом, ОСОБА_12 зазначив, що навушники у кейсі були, до того як кейс у нього відібрали (т.1 а.п. 129-131).

Даними протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 21.01.2024, згідно з яким ОСОБА_12 впізнав ОСОБА_9 , як особу на прізвисько « ОСОБА_20 » (т.1 а.п. 99-101).

Даними протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 21.01.2024, згідно з яким ОСОБА_12 впізнав ОСОБА_8 , як чоловіка який 20.01.2024 наносив йому удари по голові та тулубу та забрав особисті речі (т.1 а.п. 102-104).

Даними протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 22.01.2024, згідно з яким свідок ОСОБА_21 впізнав ОСОБА_8 як хлопця, який 20.01.2024 о 05.00 годині сів до нього в автомобіль (т.1 а.п.169-171).

Даними протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 22.01.2024, згідно з яким свідок ОСОБА_21 впізнав ОСОБА_9 як хлопця, який 20.01.2024 о 05.00 годині сів до нього в автомобіль (т.1 а.п. 172-174).

Даними протоколу проведення слідчого експерименту від 27.01.2024 за участю підозрюваного ОСОБА_8 з додатком до протоколу - оптичним диском з відеозаписом, з якого вбачається, що підозрюваний ОСОБА_8 за участю захисника - адвоката ОСОБА_22 розповів про обставини вчинення кримінального правопорушення та показав місце вчинення злочину і відтворив обставини події.

Так, ОСОБА_8 зазначив, що ОСОБА_12 є другом його батька, і заборгував йому гроші, які позичав, але не повертав борг. Крім того, коли ОСОБА_12 упродовж близько півроку проживав у будинку їх сім`ї, виносив з дому не свої речі, тобто викрадав їх. Суму боргу ОСОБА_12 він визначив у розмірі 1400 грн, з них - 400 грн позичених ним ОСОБА_12 , 1000 - вартість викраденого майна. ОСОБА_12 не повертав борг упродовж останніх двох місяців. Спочатку говорив, що поверне, а згодом почав ображати його некультурними словами. Він погрожував по телефону і віч-на-віч ОСОБА_12 фізичною розправою у разі неповерненя боргу, але борг ОСОБА_12 не повертав, хоча і мав дохід, так як працював. Про наявність у нього конфлікту з ОСОБА_12 ОСОБА_23 знав, але не знав його причини і за що саме ОСОБА_12 був винен гроші, тобто знав поверхово, "не всю ситуацію".

Він 20.01.2024 близько 05 години ранку був разом зі своїм знайомим ОСОБА_9 . Викликав з свого телефону таксі, а коли таксі під`їхало сіли в автомобіль таксі і поїхали прямо по вулиці. Під час руху автомобіля таксі він перший побачив ОСОБА_12 та сказав таксисту зупинитися і виліз з таксі та крикнув ОСОБА_12 , щоб він стояв, але останній почав тікати, тому він почав гнатися за ОСОБА_12 , а ОСОБА_9 залишався в автомобілі. Коли наздогнав ОСОБА_12 , сказав йому віддати гроші, на що останній відповів, що грошей немає. Він наніс близько 6-7 ударів ОСОБА_12 руками по грудній клітці, в область печінки, селезінки, почок. В обличчя не бив. Від цих ударів ОСОБА_12 свідомості не втрачав. Потім через хвилину чи дві під`їхав ОСОБА_9 , а таксист поїхав. ОСОБА_9 висловлював ОСОБА_12 якісь претензії щодо дівчини, і ударив ОСОБА_12 "у бороду", та ОСОБА_12 впав, втратив свідомість. Сам цей удар він не бачив, а лише замах ОСОБА_9 , оскільки відвернувся і подивився на перехожого чоловіка, який йшов назустріч, а коли повернувся ОСОБА_12 вже лежав. Потім він привів ОСОБА_12 до тями і сказав дати телефон під заставу заборгованих грошей. ОСОБА_15 дістав телефон та кейс від наушників і віддав йому. У чохлі під телефоном він на місці бачив дві купюри по 50 грн, але надалі їх не знайшов, припускає, що гроші непомітно випали коли оглядав телефон і одягав назад чохол. У кейсі з-під навушників самих навушників не було. Мабуть вони повипадали коли ОСОБА_12 біг, тікаючи від нього. Він сказав ОСОБА_12 , що поверне телефон, коли ОСОБА_12 віддасть гроші, та вони розійшлися. На наступний день до нього до дому приїхали поліцейські (т.1 а.п. 175-179).

Даними протоколу проведення слідчого експерименту від 20.02.2024 за участю потерпілого ОСОБА_12 з додатком до протоколу - оптичним диском з відеозаписом, з якого вбачається, що потерпілий ОСОБА_12 на місці розповів про обставини вчинення кримінального правопорушення та показав місце вчинення злочину і відтворив обставини події.

Так, потерпілий ОСОБА_12 зазначив, що 20.01.2024 йшов по вул. Чернігівська в бік вул. Космонавтів, коли він дійшов до перехрестя вулиць Чернігівська і Широкомагерська, та перейшов вул. Широкомагерську, зупинився чорний автомобіль Шкода Октавія, та з нього вибіг ОСОБА_8 і нецензурними словами почав кричати йому "стій". Хотів втекти від ОСОБА_8 , думав, що ОСОБА_8 за ним не побіжить, але ОСОБА_8 побіг за ним та продовжував нецензурно кричати, щоб він зупинився, і погрожував фізичною розправою. Також з автомобіля вийшов ОСОБА_9 , але він не побіг, а стояв біля автомобіля, який зупинився на перехресті. Коли ОСОБА_8 його наздогнав біля недобудованого будинку, він розвернувся до ОСОБА_8 обличчям і відходив назад та просив не бити його і говорив, що можливо все пояснити словами, адже він все розуміє. Проте ОСОБА_8 сказав "та що ти розумієш" і вдарив кулаком в щелепу, від чого він впав і втратив свідомість та не пам`ятає, що було в наступні хвилини, зокрема не знає, чи нишпорили у нього по кишенях у цей час. Пам`ятає, що прийшов до тями, підвівся і вже стояв поряд ОСОБА_9 , який під`їхав на автомоіблі, та якому ОСОБА_8 сказав не бити, бо ОСОБА_8 "йому вже дав". Вже після удару ОСОБА_8 він відчував біль у нижній щелепі зліва і труднощі говорити. ОСОБА_9 сказав "да як це", що він і не дасть. ОСОБА_8 і ОСОБА_9 почали говорити, що він пише якісь заяви до поліції, хоча це їх не стосувалося, а мало відношення до іншого хлопця, про що він їм і сказав. Після чого ОСОБА_9 сказав "так що, ти заяву писати будеш" і вдарив його в ту ж область нижньої щелепи і лобом в обличчя, від чого він знову впав і втратив свідомість. Згодом отямився і встав, і тоді ОСОБА_8 спитав, що він має з собою, чи є гроші, телефон. Він відповів, що є телефон, і під чохлом телефона 100 грн, сказав, що можуть їх забирати. В наказовому порядку ОСОБА_8 йому сказав викласти все на землю. Під час цього він боявся за своє життя і здоров`я, висовлені йому погрози сприймав реально. Віддав телефон в чохлі, з грошима під телефоном, і кейс з-під навушників. Потім йому сказали, щоб увечері він заїхав і приніс 5 тис грн, одному і другому, тобто і ОСОБА_8 , і ОСОБА_9 . Вимога віддати наявні при собі речі і принести потім по 5 тис. грн виходила як від ОСОБА_8 , так і від ОСОБА_9 . Після події пішов на робту. За медичною допомогою звернувся 21 чи 22.01.2024. Стаціонарно лікувався у обласній лікарні. Щодо тверджень ОСОБА_8 про наявність боргу зазначив, що упродовж 4-х місяців у будинку сім`ї ОСОБА_8 дійсно проживав, але перед ОСОБА_8 ніяких боргів не мав, грошей у нього не позичав. Дівчини ОСОБА_9 ніколи не ображав. Вважає, що це надумані приводи для висловлення йому претензій щодо надання ним майна нападникам (т.1 а.п. 56-60).

Даними протоколу проведення слідчого експерименту від 22.01.2024 за участю свідка ОСОБА_21 з додатком до протоколу - оптичним диском з відеозаписом, з якого вбачається, що свідок ОСОБА_21 на місці розповів про обставини події та показав її місце і відтворив обставини.

Свідок ОСОБА_21 зазначив, що прийняв замовлення на перевезення від десятої школи до п`ятої школи. До нього сіли 2 молодих чоловіки біля десятої школи біля "Нової пошти". Почали їхати. Доїжджаючи до перехрестя вулиць Чернігівської і Широкомагерська, ці два молодих чоловіки побачили ще одного молодого чоловіка, який рухався в напрямку вул. Чернігівська. Почали відкривати двері і вибігати з автомобіля та бігти за ним, нецензурно кричали стояти, що він винен кучу грошей. Що було далі він не бачив, відмінив замовлення і поїхав. Раніше нікого із зазначених чоловіків він не знав і не бачив (т.2 а.п. 60-64).

Даними висновоку експерта КЗ «Чернігівське обласне бюро судово-медичної експертизи» № 33 від 07.03.2024, згідно з яким відповідно до записів у наданій медичній документації у громадянина ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , мались наступні тілесні ушкодження: перелом нижньої щелепи в області кута зліва, ускладнений остеоміелітом та одонтогенною флегмоною лівої підщелепної та підборідної ділянок. Закрита черепно-мозкова травма у вигляді струсу головного мозку. По механізму спричинення всі виявлені тілесні ушкодження могли утворитись внаслідок удару (ударів) тупим предметом (предметами), або об такий. По ступеню тяжкості: оскільки під час утворення черепно-мозкової травми кожне наступне тілесне ушкодження може збільшувати її прояви в цілому, тому оцінка ступеню тяжкості цих ушкоджень також проводиться в комплексі. Отже весь описаний вище комплекс тілесних ушкоджень за ознакою тривалості розладу здоров`я на строк більше ніж 21 добу, відносяться до категорії середнього ступеню тяжкості. Всі вищевказані тілесні ушкодження могли бути заподіяні одночасно. Наявні у ОСОБА_12 тілесні ушкодження могли виникнути не менше як від однієї травматичної дії. Тілесні ушкодження, виявлені у ОСОБА_12 , могли виникнути від падіння з висоти власного зросту на тверду поверхню типу тверда земля, в тому числі, за умови удару ділянкою нижньої щелепи об тверду поверхню чи виступаючий предмет. Тілесні ушкодження, виявлені у ОСОБА_12 , могли виникнути в тому числі за обставин на які вказує ОСОБА_12 : «… один раз вдарив його правим кулаком в нижню ліву частину щелепи, від чого ОСОБА_12 відчув різкий біль та втратив на мить свідомість і впав ..... вдарив своїм лобом в область лоба потерпілого, та також наніс один удар правою рукою в нижню ліву частину щелепи, від чого потерпілий знову відчув біль та на мить втратив свідомість і впав» (т.1 а.п. 221-226).

Повідомленням про зміну раніше повідомленої підозри та повідомленням нової підозри від 13.03.2024, яким ОСОБА_8 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 122, ч. 4 ст.186 КК України (т. 1 а.п. 237-240).

Повідомленням про зміну раніше повідомленої підозри та повідомленням нової підозри від 13.03.2024, яким ОСОБА_9 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 122 , ч. 4 ст. 186 КК України (т.1 а.п. 241-243).

Наведені вище і досліджені судом першої інстанції докази отримані у порядку, встановленому КПК України, підтверджують існування обставин, які відповідно до статті 91 КПК України підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, зокрема подію кримінального правопорушення (час, місце, спосіб, наслідки вчинення злочину) та інші обставини, які мають значення для кримінального провадження, а відтак в силу положень статей 84, 85, 86 КПК України є належними, допустимими, достовірними. Всі докази взаємодоповнюють один одного і в сукупності підтверджують вину обвинувачених у вчиненні інкримінованих їм кримінальних правопорушень.

Відповідно до положень статті 84 КПК доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Згідно статей 85 та 86 КПК належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Як слідує з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції надретельно перевіривши зібрані під час досудового розслідування та надані прокурором докази, на підставі яких ОСОБА_8 та ОСОБА_9 були пред`явлені обвинувачення, навів детальний аналіз усіх досліджених доказів і дав належну оцінку кожному з них та їх сукупності у взаємозв`язку. При цьому констатував, що за встановлених фактичних обставин провадження дії останніх охоплюються складами злочинів, визначених ч. 1 ст. 122, ч. 4 ст. 186 КК України. З позицією місцевого суду погодився і суд апеляційної інстанції.

Дії ОСОБА_8 та ОСОБА_9 правильно кваліфіковані і містять склад кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 122, ч. 4 ст. 186 КК України, а саме умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 КК України, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я, а також відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений за попередньою змовою групою осіб, в умовах воєнного стану.

Колегією суддів визнаються безпідставними аргументи сторони захисту щодо недоведеності винуватості ОСОБА_9 у вчиненні ним грабежу.

Не можна погодитися з твердженнями ОСОБА_9 та його захисника про відсутність доказів його попередньої змови із ОСОБА_8 на вчинення грабежу, та його участі у вчиненні грабежу, відсутності доказів наявності у нього умислу і мети заволодіння майном потерпілого і корисливого мотиву.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, під час досудового розслідування у даному кримінальному провадженні повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри та повідомлено про нову підозру від 13.03.2024, яким ОСОБА_9 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 122 , ч. 4 ст. 186 КК України (т.1 а.п. 241-243).

Відповідно до диспозиції ст. 186 КК України, об`єктивна сторона даного злочину характеризується вилученням майна в присутності власника або інших осіб, які усвідомлюють вчинення викрадення.

Суб`єктивна сторона злочину характеризується прямим умислом, направленим на відкрите викрадення та прагнення одержати у зв`язку з цим матеріальні блага для себе або інших осіб, уникнути матеріальних витрат чи обов`язків, досягти іншої матеріальної вигоди, в основі якого лежить бажання протиправно збагатитися за рахунок чужого майна та спеціальна мета - безоплатно обернути його на свою або іншої особи користь.

В пункті 2 Постанови Пленуму Верховного суду України № 10 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику у правах про злочини проти власності» роз`яснюється, що предметом злочинів проти власності є майно, яке має певну вартість і є чужим для винної особи: речі (рухомі й нерухомі), грошові кошти, цінні метали, цінні папери тощо, а також право на майно та дії майнового характеру, тощо.

Згідно роз`яснень, що містяться в пункті 3 зазначеної Постанови, грабіж як відкрите викрадення чужого майна у присутності потерпілого або інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер дій винної особи, яка у свою чергу усвідомлює, що її дії помічені і оцінюються як викрадення. Окрім того, грабіж можливо вчинити лише з прямим умислом. Прямий умисел при вчиненні грабежу виражається у тому, що винний усвідомлює, що вчиняє відкрите вилучення чужого майна, усвідомлює неминучість настання суспільно небезпечних наслідків у виді майнової шкоди для потерпілого та бажає їх настання. Тому мотив грабежу завжди є корисливим по відношенню до його предмету, тобто вчиняється з метою збагачення, матеріальної вигоди. Крім того, мета злочину це бажання особи, яка вчиняє суспільно небезпечне діяння, досягти певних шкідливих наслідків. Вона є характерною ознакою умисних злочинів, що вчиняються з прямим умислом. Мета грабежу полягає у заволодінні (привласненні) чужого майна, отриманні майнової вигоди.

Як установлено із досліджених доказів, під час слідчого експерименту за участю ОСОБА_8 у якості підозрюваного останній повідомив, що про наявність у нього конфлікту з ОСОБА_12 ОСОБА_9 знав, але не знав його причини і за що саме ОСОБА_12 був винен гроші, тобто знав поверхово, "не всю ситуацію".

Свідок ОСОБА_21 у своїх показаннях суду та під час слідчого експерименту за його участю повідомив, що коли він віз у таксі ОСОБА_8 і ОСОБА_9 та вони побачили перехожого, суть їх метушні і криків зводилася до того, що перехожий винен "кучу грошей".

Під час слідчого експерименту за участю потерпілого ОСОБА_12 останній повідомив, що коли він після ударів ОСОБА_8 прийшов до тями і підвівся, то вже стояв поряд ОСОБА_9 , який під`їхав на автомоіблі, та якому ОСОБА_8 сказав не бити, бо ОСОБА_8 "йому вже дав".

Отже, на самому початку розвитку події ОСОБА_9 знав, що ОСОБА_8 має не будь-які невизначені, а саме майнові претензії до ОСОБА_12 і бачив, що ОСОБА_8 погнався за ОСОБА_12 , висловлючи перед цим обурення в сторону ОСОБА_12 саме як до боржника. Коли ж через незначний час ОСОБА_9 прибув на місце, де ОСОБА_8 наздогнав ОСОБА_12 , він за обстановкою на місці і спілкуванняі із ОСОБА_8 розумів, що ОСОБА_12 щойно був побитий ОСОБА_8 через борг. В свою чергу, ОСОБА_9 і сам наніс кілька ударів в обличчя ОСОБА_12 , чого ОСОБА_9 не заперечує, вказуючи, що вчинив так тому, що ОСОБА_12 не вибачився за те, що ображав його дівчину. Ту обставину, що перед нанесенням цих ударів ОСОБА_9 висував до ОСОБА_12 претензії щодо образ в минулому останнім дівчини ОСОБА_9 , підтвердили у своїх показаннях як ОСОБА_8 , так і потерпілий ОСОБА_12 , але це стосується саме спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_9 потерпілому, що не заперечується захистом.

Як видно, ОСОБА_9 був на місці разом із ОСОБА_8 у момент, коли ОСОБА_8 висунув вимогу ОСОБА_12 викласти наявні речі, та коли ОСОБА_8 відібрав у потерпілого майно. Дана обставина підтверджується показаннями усіх учасників події, а саме, ОСОБА_12 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 .

Твердження ОСОБА_9 про те, що при цьому він не підтримував і не допомагав ОСОБА_8 вчиняти грабіж спростовується показаннями потерпілого ОСОБА_12 та відомостями слідчого експерименту за участю потерпілого ОСОБА_12 .

Так, потерпілий ОСОБА_12 повідомив, що коли отямився вже після ударів ОСОБА_9 , ОСОБА_8 сказав дістати і віддати, що є в кишенях. ОСОБА_9 підтримав вимогу ОСОБА_8 , і говорив: «Да, діставай». Через страх за своє здоров`я дістав мобільний телефон в чохлі, у якому під телефоном було дві купюри по 50 грн, коробку з під навушників, та віддав їх в руки ОСОБА_8 , який коробку з під навушників передав ОСОБА_9 , який її взяв. ОСОБА_8 сказав, щоб він ввечері приніс п`ять тисяч грн. і тоді забере свої речі, а ОСОБА_9 додав: «по п`ять тисяч». У подальшому з місця події вони розійшлися.

Під час слідчого експерименту за участю потерпілого ОСОБА_12 останній повідомив, що коли отямився після ударів ОСОБА_9 , тоді ОСОБА_8 спитав, що він має з собою, чи є гроші, телефон. Він відповів, що є телефон, і під чохлом телефона 100 грн, сказав, що можуть їх забирати. В наказовому порядку ОСОБА_8 йому сказав викласти все. Під час цього він боявся за своє життя і здоров`я, висловлені йому погрози сприймав реально. Віддав телефон в чохлі, з грошима під телефоном, і кейс з-під навушників. Потім йому сказали, щоб увечері він заїхав і приніс 5 тис. грн, одному і другому, тобто і ОСОБА_8 , і ОСОБА_9 . Вимога віддати наявні при собі речі і принести потім по 5 тис. грн виходила як від ОСОБА_8 , так і від ОСОБА_9 . Після події пішов на робту.

Отже, ОСОБА_9 безпосередньо підтримав вимогу ОСОБА_8 до ОСОБА_12 віддати речі, що свідчить про те, що він із ОСОБА_8 діяв разом, безпосередньо брав участь у вчиненні злочину, а відтак є співвиконавцем злочину. Попри розуміння і сприйняття із самого початку ОСОБА_9 , що майно потерпілого ОСОБА_24 вилучається і було вилучено у розпорядження не його особисто, а іншого співучасника злочину - ОСОБА_8 , за встановлених обставин справи, які полягають і у тому, що після відібрання у потерпілого майна, ОСОБА_9 підтримав також вимогу до потерпілого сплатити гроші як ОСОБА_8 , так і йому особисто, а саме, по 5 тисяч грн. для повернення викраденого, тому дії ОСОБА_9 свідчать про наявність у нього умислу та мети заволодіння майном і корисливого мотиву.

Аналізуючи сукупність доказів, колегія суддів доходить висновку про доведеність вчинення ОСОБА_9 разом із ОСОБА_8 грабежу щодо потерпілого ОСОБА_12 .

Отже, з урахуванням вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції судовий розгляд проведено в повному обсязі, висновки суду відповідають фактичним обставинам кримінального провадження. Показання потерпілого ОСОБА_12 узгоджуються з показаннями обвинувачених. Показання обвинувачених та потерпілого підтверджуються дослідженим в ході судового розгляду висновками експертиз, слідчими експериментами за участі потерпілого ОСОБА_12 та обвинуваченого ОСОБА_8 , іншими доказами.

Як видно, поведінка ОСОБА_8 і ОСОБА_9 під час скоєння грабежу була узгодженою та послідовною, а обопільність їх умислу підтверджується також діями обвинувачених. Так, у своїх показаннях ОСОБА_12 повідомив, що через страх за своє здоров`я дістав мобільний телефон в чохлі, у якому під телефоном було дві купюри по 50 гривень, коробку з-під навушників, та віддав їх в руки ОСОБА_8 , який коробку з-під навушників передав ОСОБА_9 , який її взяв. Тому ОСОБА_9 не був стороннім спостерігачем того, як його знайомий ОСОБА_8 після нанесення тілесних ушкоджень потерпілому, а також після нанесення ним самим тілесних ушкоджень потерпілому, відкрито викрадав майно потерпілого і при цьому сам ОСОБА_9 не перешкоджав, не завадив, не припинив чи не відсторонився від дій ОСОБА_8 щодо викрадення майна, а підтримав вимогу до потерпілого віддати майно, як і вимогу сплатити гроші за його повернення.

Ураховуючи обставини початку розвитку події саме на грунті майнових претензій, що було відомо обом обвинуваченим, місцевий суд дійшов об`єктивного висновку, що обвинувачені ОСОБА_8 і ОСОБА_9 через свою поведінку безпосередньо перед вчиненям грабежу, з якої слідував висновок про намір відкрито заволодіти майном ОСОБА_12 , дійшли згоди щодо вчинення грабежу безпосередньо перед моментом виконання його об`єктивної сторони.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_9 про те, що судом у вироку не зазначено повноту показань обвинуваченого ОСОБА_8 колегія суддів не бере до уваги, оскільки останнім не наведено з цього приводу жодних конкретних даних, при цьому яких-небудь істотних протиріч під час слідчого експерименту у показаннях ОСОБА_8 та наданих ним під час судового розгляду у матеріалах провадження не міститься.

Твердження обвинуваченого ОСОБА_9 про відсутність у нього умислу на мотивів заволодіння майном потерпілого не є слушними.

За змістом ст. 24 КК України наявність вини у формі умислу передбачає, що особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала або свідомо припускала їх настання.

Умисел має дві характерні ознаки - інтелектуальну і вольову. Інтелектуальна - це усвідомлення особою суспільно небезпечного характеру своєї дії чи бездіяльності та передбачення її суспільно небезпечних наслідків. Вольова - наявність у суб`єкта бажання настання суспільно небезпечних наслідків від вчиненого ним діяння чи свідоме їх допущення.

Питання про спрямованість умислу необхідно вирішувати з огляду на сукупність всіх обставин вчиненого діяння, зокрема, враховувати спосіб вчинення дій, обстановку, поведінку обвинуваченого до, під час і після події, його взаємини з потерпілим, що передували події. Визначальним при цьому є і суб`єктивне ставлення винного до своїх дій.

Змістом умислу грабіжника охоплюється усвідомлення того факту, що вчинювані ним дії здійснюються в умовах очевидності вони мають відкритий для потерпілого або інших осіб характер. При цьому винний ігнорує цю обставину.

Основним безпосереднім об`єктом грабежу є право власності, а у разі вчинення грабежу, поєднаного з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або з погрозою застосування такого насильства, додатковим безпосереднім об`єктом виступають здоров`я, життя, психічна або фізична недоторканність людини.

Суспільна небезпечність даного злочину полягає в тому, що він порушує право громадян на власність та полягає у протиправному безоплатному вилученні чужого майна і оберненні його на користь винної особи, що завдає шкоди власникові.

Всупереч доводам апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_9 , суд першої інстанції належним чином перевірив його версію щодо не підтримання ОСОБА_8 вчиняти грабіж, з чим погоджується і колегія суддів, адже ОСОБА_9 був на місці разом із ОСОБА_8 у момент коли ОСОБА_8 висунув вимогу ОСОБА_12 викласти наявні речі, та коли ОСОБА_8 відібрав у потерпілого майно, що в повному обсязі підтверджується показаннями усіх учасників події.

Твердження у скарзі ОСОБА_9 щодо безпідставного не проведення слідчого експерименту за його участю не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 240 КПК України з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань. Проте, чинне законодавство не передбачає обов`язку слідчого щодо проведення слідчого експерименту.

За наведених обставин докази, на яких ґрунтується обвинувачення ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , було отримано в порядку, визначеному кримінальним процесуальним законом, вони узгоджуються між собою, були предметом безпосереднього дослідження суду і не викликають сумніву в законності їх збирання (формування) та процесуального закріплення. При перевірці вироку колегією суддів не установлено обставин, які б ставили під сумнів законність і обґрунтованість висновків суду першої інстанції про винуватість обвинувачених у вчиненні кримінальних правопорушень, за які їх засуджено.

Отже, з урахуванням вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно установив фактичні обставини справи, надав належну оцінку зібраним та перевіреним під час судового розгляду доказам, які поза будь-яким розумним сумнівом свідчать про доведеність вини обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 122, ч. 4 ст. 186 КК України.

Наразі, колегією суддів у ході апеляційного перегляду судового рішення щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_9 не установлено обставин, які б свідчили про помилковість висновків суду першої інстанції щодо доведеності в судовому засіданні винуватості останніх у вчиненні кримінальних правопорушень, та наявність підстав для закриття кримінального провадження, як того фактично вимагають в апеляційних скаргах обвинувачений ОСОБА_9 та його захисник.

Водночас колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при постановленні вироку та вирішенні питання про вид і розмір покарання обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у повному обсязі враховані вимоги ст. ст. 50, 65 КК України та роз`яснення, що містяться у п.п. 1,9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання».

Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України метою покарання є не тільки кара, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ст. 65 КК України суд, призначаючи покарання, повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності, індивідуалізації.

Призначаючи покарання обвинуваченим, суд першої інстанції врахував характер та ступінь суспільної небезпеки, тяжкість вчинених кримінальних правопорушень, які згідно із ст. 12 КК України відносяться до нетяжких (ч.1 ст.122 КК) та тяжких (ч.4 ст.186 КК) злочинів, відомості про особу винних, конкретні обставини вчинення злочинів, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , суд першої інстанції врахував характер та ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, особу обвинуваченого, який є молодим чоловіком 19 років на час вчинення злочинів, в силу ст. 89 КК України не судимий, із середньою освітою, не працюючий, неодружений, дітей немає, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, скарг на нього до органу місцевого самоврядування за місцем проживання не надходило, надає матеріальну допомогу на потреби Збройних Сил України, врахував обставини, що пом`якшують покарання, а саме, щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, добровільне відшкодування завданого збитку, критичну оцінку своєї протиправної поведінки, бажання загладити провину, від початку досудового розслідування надавав показання, погодився і взяв участь у слідчому експерименті, думку потерпілого ОСОБА_12 про те, що завданий йому збиток і заподіяну шкоду відшкодовано і претензій матеріального чи морального характеру до ОСОБА_8 він немає, відсутність обставин, що обтяжують покарання за вчинення злочинів, та обґрунтовано визнав за необхідне призначити покарання обвинуваченому у виді позбавлення волі у мінімальних межах санкцій ч. 1 ст. 122, ч. 4 ст. 186 КК України, а остаточне покарання призначити за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_9 , суд першої інстанції врахував характер та ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, особу обвинуваченого, який. є молодим чоловіком 26 років на час вчинення злочинів, до кримінальної відповідальності раніше не притягався, із середньою освітою, не працюючий, неодружений, дітей не має, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, скарг на нього до органу місцевого самоврядування за місцем проживання не надходило, врахував обставини, що за ч. 1 ст. 122 КК пом`якшують покарання, а саме, щире каяття, оскільки він визнав свою провину, надав правдиві показання за цим епізодом обвинувачення, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, його бажання виправити ситуацію, співчуття потерпілому, і відсутності обставин, що обтяжують покарання, та відношення ОСОБА_9 до скоєного ним у співучасті грабежу і його менш активної ролі у протиправному відкритому заволодінні майном потерпілого, притягнення до кримінальної відповідальності вперше, та обгрунтовано визнав за необхідне призначити покарання у виді позбавлення волі у мінімальних межах санкцій ч. 1 ст. 122, ч. 4 ст. 186 КК України, а остаточне покарання призначити за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим.

Надавши правову оцінку зазначеним судом відомостям та доказам на їх підтвердження, що містяться в матеріалах кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку про те, що призначене обвинуваченим покарання відповідає вимогам ст. 65 КК України і є необхідним і достатнім для їх виправлення та попередження вчинення ними нових кримінальних правопорушень.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_9 про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості та особі обвинуваченого через суворість є безпідставними, оскільки судом ОСОБА_9 обране мінімальне покарання у межах санкції ч.4 ст.186 КК України, і таке покарання колегія суддів вважає домірним вчиненому кримінальному правопорушенню та особі обвинуваченого. Також судом вірно призначено покарання і за сукупністю кримінальних правопорушень за правилами ст.70 КК України.

У апеляційних скаргах обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник ставлять питання про пом`якшення покарання і безпідставне не застосування ст. 69 КК України, а також не врахування позиції потерпілого ОСОБА_12 .. Щодо запропонованого стороною захисту виду та міри покарання із застосуванням положень ст. ст. 69, 75 КК України, суд апеляційної інстанції зауважує наступне.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у справі № 629/2739/18 від 03.02.2021, частина 1 статті 69 КК надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Тобто такі обставини або сукупність обставин мають одночасно відповідають двом умовам: вони визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 статті 66 КК та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватої особи.

При визначенні поняття та змісту обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд має виходити з системного тлумачення статей 66 та 69 КК України та тих статей Особливої частини Кодексу, що визначають певні обставини, як ознаки привілейованих складів злочину, що істотно зменшують їх суспільну небезпечність, наслідком чого є зниження ступеню тяжкості вчиненого злочину. Ці обставини в своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим.

Відповідно до статті 414 КПК України невідповідним тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін явно несправедливе покарання означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Кримінальний закон передбачає у виключних випадках можливість застосування положення ст. 69 КК України лише за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Суд, застосовуючи положень ст. 69 КК України при призначенні покарання, зобов`язаний не лише перерахувати обставини, що його пом`якшують, а й обґрунтувати яким чином такі обставини істотно знизили чи мали би знизити ступінь тяжкості вчиненого злочину.

В той час, встановлені у даному кримінальному провадженні обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_8 - щире каяття, активне сприяння розкриттю злочинів, добровільне відшкодування завданого збитку за своєю суттю не є тими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчинених обвинуваченим діянь. Їх наявність сама по собі не тягне за собою безумовного застосування ст.69 КК України та призначення обвинуваченому покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті кримінального закону.

Крім того, таке рішення приймається не тільки за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання, як помилково вважає сторона захисту, а й з урахуванням особи винуватого, адже саме ОСОБА_8 з-поміж співвиконавців більш активно діяв при вчиненні злочинів, з урахуванням конкретних обставин і умов вчинення злочину, що у даному разі характеризується, застосуванням ОСОБА_8 спочатку, хоча й не з корисливого мотиву, безпосередньо перед грабежем фізичного насильства до потерпілого, що призводило до втрати потерпілим свідомості. Позиція потерпілого щодо міри покарання за даних обставин не є визначальною. Для такого злочину, як грабіж, не установлено нижньої межі шкоди, яка може бути завдана власнику майна, і вказана обставина свідчить про підвищену суспільну небезпечність цього злочину.

Встановлені обставини дають підстави колегії суддів вважати, що призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання нижчого від найнижчої межі, передбаченої у санкціях ч. 1 ст. 122, ч. 4 ст. 186 КК України, та звільнення його від відбування покарання з випробуванням, не сприятиме виправленню обвинуваченого, а також може створити у обвинуваченого та інших осіб схильність до вчинення аналогічних злочинів, хибне уявлення про безкарність за вчинення злочинів, і не буде запобігати вчиненню ним нових кримінальних правопорушень.

Отже, враховуючи наведене, зважаючи на обставини справи, дані про особу обвинуваченого, колегія суддів вважає призначене обвинуваченому ОСОБА_8 покарання необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів, а тому підстав вважати призначене судом покарання несправедливим через його суворість та пом`якшення цього покарання, із застосуванням положень ч.1 ст. 69, ст.75 КК України, тобто нижче від найнижчої межі, встановленої в санкціях інкримінованих статей та звільнення його від відбування покарання з випробуванням, не вбачає.

Порушень місцевим судом вимог кримінального або кримінального процесуального закону, які б давали підставу для зміни або скасування судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок або ухвалу без змін.

Керуючись ст. ст. 404-405, 407, 408, 419, 532 КПК України колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Залишити без задоволення апеляційні скарги захисника ОСОБА_13 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_9 .

Вирок Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 20 січня 2025 року стосовно ОСОБА_8 та ОСОБА_9 - залишити без змін.

Ухвала набуває законної сили негайно після її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, які утримуються під вартою - в той самий строк, з моменту вручення копії даної ухвали.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4