ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2026 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

захисників - ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

обвинувачених - ОСОБА_9 та ОСОБА_10 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційні скарги захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на ухвалу Соснівського райсуду м. Черкаси від 16.02.2026 р., якою задоволено клопотання прокурора та відносно

ОСОБА_9 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Черкаси, громадянина України, раніше судимий:

-24.01.2011р. Соснівським райсудом м. Черкаси за ч. 3 ст. 186, ч. 2 ст. 307, 70 КК України до 5 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України іспитовий строк 3 роки;

-27.11.2012р. апеляційним судом Черкаської обл. за ч. 3 ст. 186,. 2 ст. 307, ч. 1 ст. 69,70 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі;

-15.03.2023 р. Придніпровським райсудом м. Черкаси за ч. 2 ст. 345 КК України до 3 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України іспитовий строк 1 рік 6 місяців;

-7.08.2023 р. Золотоніським міськрайсудом Черкаської обл. за ч. 1 ст. 309 КК України до штрафу у розмірі 17000грн.

проживає АДРЕСА_1

та

ОСОБА_10 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Черкаси, громадянина України, людина з інвалідністю III гр., раніше судимий:

-22.12.2022 р. Соснівським райсудом м. Черкаси за ч. 1 ст. 309, 75 КК України до 1 року обмеження волі, іспитовий строк на 1 рік;

-14.03.2023 р. Соснівським райсудом м. Черкаси за ч. 1 ст. 309, ст. 71,75 КК України до 2 років обмеження волі, іспитовий строк 2 роки,

проживає АДРЕСА_2 ,

продовжено строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів, до 16.04.2026 р. включно, без визначення розміру застави -

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Соснівського райсуду м. Черкаси перебуває кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0001637 від 2.09.2023 р., за обвинуваченням ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 307, ч. 1 ст. 309 КК України, ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 307, ч. 2 ст. 307 КК України та інших осіб.

Оскаржуваною ухвалою задоволено клопотання прокурора та продовжено строк дії запобіжного заходу обвинуваченим ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , а також іншій особі, у виді тримання під вартою на 60 днів, до 16.04.2026 р. включно, без визначення розміру застави.

При прийняті рішення про продовження строку тримання під вартою стосовно обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , суд встановив наявність ризиків, передбачених п. п. 1, 3, 4 та 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме що обвинувачені можуть переховуватися від суду, незаконно впливати на інших обвинувачених, свідків з метою змусити їх до зміни чи відмови від показань, щоб уникнути кримінальної відповідальності, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому вони обвинувачуються, про наявність яких свідчать такі обставини, як вагомість доказів про вчинення обвинуваченими кримінальних правопорушень, інкриміновані злочини обвинуваченими вчинені у складі організованої групи, що в свою чергу свідчить про те, що усі члени групи були обізнані з можливими наслідками у випадку викриття їх злочинної діяльності правоохоронними органами, проте все одно продовжували вчиняти злочини у сфері обігу наркотичних засобів та психотропних речовин, здійснювали їх зухвало з порушенням нормальної життєдіяльності громадського суспільства, у тому числі і в денну пору доби, зазначені обставини дають підстави для висновку, що інші, більш м`які запобіжні заходи, крім тримання під вартою, не зможуть ефективно попередити спроби обвинувачених ухилитися від суду, а також запобігти ризикам зазначеним в клопотанні. Обвинувачені обвинувачуються у вчиненні особливо тяжкого злочину у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів, враховано що вчинені кримінальні правопорушення порушують нормальні відносини в суспільстві, збут психотропних речовин викликає у інших осіб, які їх вживають, невідворотні наслідки погіршення загального стану здоров`я, враховано вартість заборонених речовин на «чорному ринку», відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 183 КПК України, врахувавши підстави та обставини, передбачені ст. ст. 177 та 178 КПК України, не визначив розмір застави.

Наведені прокурором ризики суд визначив як триваючи та які виключають на даний час можливість зміни запобіжного заходу щодо обвинувачених на більш м`який.

Крім того, суд зауважив, що не спирається виключно на тяжкість обвинувачення, а оцінив всі доводи сторін та докази якими вони ці докази обґрунтовують в сукупності, та тяжкість обвинувачення є лише одним з факторів, який прийнято до уваги.

Суд врахував ступень тяжкості кримінальних правопорушень, інкримінованих обвинуваченим, які, відповідно до вимог ст. 12 КК України, відносяться до категорії особливо тяжких злочинів та за які може бути призначене покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 12 років з конфіскацією майна, а суворість передбачуваного покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування, тяжкість кримінального покарання та суворість можливого вироку підвищують ймовірність переховування від суду.

Суд також врахував особи обвинувачених, а саме що ОСОБА_9 та ОСОБА_10 були раніше судимі, в тому числі і за злочини у сфері обігу наркотиків, а ОСОБА_10 є людиною з інвалідністю 3 групи з дитинства.

При продовженні строку тримання під вартою суд врахував підстави та обставини, передбачені ст. ст. 177 та 178 КПК України, в тому числі, що кримінальні правопорушення вчинено проти громадської безпеки, проти здоров`я населення, вчинені у складі організованої групи (ч. 4 ст. 183 КПК України).

Також, суд врахував, що ОСОБА_9 та ОСОБА_10 обвинувачуються у вчиненні злочинів у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів, існування ризиків, визначених п. п. 1, 3, 4 та 5 ч. 1 ст. 177, обставини, передбачені ст. 178 КПК України, з урахуванням п. 5 ч. 4 ст. 183 КПК України, зауважив, що загально суспільний інтерес переважає інтереси обвинувачених на особисту свободу, а тому, з урахуванням Конвенції ООН «Про боротьбу проти незаконного обігу наркотичних засобів і психотропних речовин», прийняв рішення про продовження строку тримання під вартою стосовно обвинувачених без визначення розміру застави.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу суду про продовження строку тримання під вартою стосовно ОСОБА_9 та постановити нову ухвалу, якою в задоволенні клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою стосовно ОСОБА_11 відмовити та обрати запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту, заборонивши ОСОБА_9 залишати місце проживання за адресою АДРЕСА_1 , з покладенням на нього обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, та носити електронний засіб контролю.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що, в цій справі прокурором не надано, а судом не встановлено наявність доказів, що обвинувачений ОСОБА_9 продовжить злочинну діяльність, вчинить інше кримінальне правопорушення, спробує впливати на інших учасників кримінального провадження або буде ухилятися від явки до суду.

Судом першої інстанції безпідставно не прийнято до уваги, що ОСОБА_9 в розшуку не перебував, не ухилявся від явки, наміру переховуватися не виказував, характеризується посередньо, на його утриманні перебувають батьки похилого віку, мати інвалід 2-ї групи, інших близьких родичів, які здатні надати їй допомогу, відсутні, у обвинуваченого міцні соціальні зв`язки, що в свою чергу спростовує ризики визначені п. п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України та наведені прокурором.

Після закінчення досудового розслідування та зібрання стороною обвинувачення доказів, їх фіксації, ризики передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України втратили актуальність.

Перспективи ухвалення вироку та визначення значної міри покарання саме по собі не може бути виправданням для обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, а тримання особи під вартою лише з підстав тяжкості обвинувачення не може слугувати єдиним обґрунтуванням обрання зазначеного запобіжного заходу та не може розцінюватися як підтвердження наявності ризиків, інакше рішення суду не буде відповідати вимогам практики ЄСПЛ та нормам КПК України.

Також, зауважує, що в порушення вимог ч. 3 ст. 183 КПК України, при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд не визначив розмір застави, що в свою чергу істотно порушує права обвинуваченого на застосування альтернативного запобіжного заходу.

На думку захисника на сьогодення відсутні підстави вважати, що лише найбільш суворий запобіжний захід здатен запобігти можливим ризикам, а застосування альтернативного запобіжного заходу у виді домашнього арешту в певний час доби буде достатнім для досягнення мети застосування запобіжного заходу та забезпечить дієвість запобіжного заходу та виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу суду про продовження строку тримання під вартою стосовно ОСОБА_10 та постановити нову ухвалу, якою в задоволенні клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою стосовно ОСОБА_10 відмовити та обрати запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України або застави.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що судом не врахована особа обвинуваченого, а саме що ОСОБА_10 є людиною з інвалідністю 3-ї групи з дитинства, з 6.06.2023 р. перебуває на програмі замісної терапії, регулярно отримує лікування та проходить курс соціально-психологічної реабілітації в закритому стаціонарі в центрі ГС «Міжнародна антинаркотична асоціація», де йому рекомендовано курс 6 місяців реабілітації та 6 місяців ресоціалізації. Крім того, на його утриманні перебувають хворі батьки похилого віку. Обвинувачений має постійне місце проживання та реєстрації, характеризується позитивно.

Зауважує, що в порушення вимог ч. 3 ст. 183 КПК України, при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд не визначив розмір застави, що в свою чергу істотно порушує права обвинуваченого на застосування альтернативного запобіжного заходу, оскільки обраний запобіжний захід у виді тримання під вартою є занадто суворим та розходиться з практикою ЄСПЛ та практикою України.

Заслухавши доповідь судді, захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які підтримали доводи апеляційних скарг, просили їх задовольнити, постановити нову ухвалу, якою обрати обвинуваченим запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою, прокурора ОСОБА_6 , який заперечував проти задоволення апеляційних скарг сторони захисту та вважав ухвалу суду законною і обґрунтованою, перевіривши доводи апеляційних скарг та додатків до них, матеріали виділені з кримінального провадження, апеляційний суд дійшов до наступних висновків.

Згідно ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями КПК України.

За приписами ч. 3 ст. 331 КПК України, за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Згідно вимог ч. 3 ст. 407 КПК України, постановляючи ухвалу за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу суду про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, апеляційний суд вирішує питання щодо запобіжного заходу в порядку, передбаченому Главою 18 Розділу II КПК України.

Ухвала суду про продовження строку тримання під вартою повинна відповідати вимогам ст. 5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. ст. 177, 178 та 183 КПК України.

Розглядаючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування цього запобіжного заходу та умови, за яких таке продовження можливе.

Перевіркою наданих апеляційному суду матеріалів встановлено, що вказані вимоги місцевим судом виконані в повному обсязі.

У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26.07.2001 р. ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Мотивуючи своє рішення щодо необхідності продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 до двох місяців без визначення розміру застави, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості інкримінованих їм кримінальних правопорушень, передбачених ч. ч. 2 та 3 ст. 307, ч. 1 ст. 309 КК України.

Санкція ч. 3 ст. 307 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі строком від 9 до 12 років з конфіскацією майна, санкція ч. 1 ст. 309 КК України передбачає покарання у виді штрафу від 1000 до 3000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, або виправні роботи на строк до 2 років, або пробаційний нагляд на строк до 5 років, або обмеження волі на той самий строк, санкція ч. 2 ст. 307 КК України передбачає позбавлення волі на строк від 6 до 10 років з конфіскацією майна.

Суд першої інстанції вірно встановив наявність ризиків, які дають достатні підстави вважати, що обвинувачені можуть здійснювати дії, передбачені п. п. 1, 3, 4 та 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме що обвинувачені можуть переховуватися від суду, незаконно впливати на інших обвинувачених, свідків, експертів, спеціалістів, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому вони обвинувачуються, про наявність яких свідчать такі обставини, як вагомість доказів про вчинення обвинуваченими кримінальних правопорушень у складі організованої групи, тяжкість покарання, у разі визнання їх винними у вчиненні інкримінованих діянь, наведені прокурором ризики є триваючими та виключають на даний час можливість зміни запобіжного заходу щодо обвинувачених на більш м`який.

Крім того, ризики, які були наявні при обранні даного виду запобіжного заходу обвинуваченим, не відпали, будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризиків, визначених ст. 177 КПК України, для застосування обвинуваченим більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, не встановлено.

Судом вірно встановлено, що інші запобіжні заходи не забезпечать належної поведінки обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 під час розгляду кримінального провадження.

Прокурором доведено об`єктивне існування обставин, які виправдовують подальше тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , доведено наявність обставин, передбачених п. 1 ч. 3 ст. 199 КПК України.

Будь-яких об`єктивних даних, які б безумовно свідчили про зміну або відсутність обставин, передбачених ч. 1 ст. 194 КПК України, які раніше слугували підставою для обрання обвинуваченим запобіжного заходу у виді тримання під вартою, стороною захисту не наведено, обставин, які б виключали перебування обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 під вартою не встановлено.

Запобіжний захід у виді тримання під вартою відповідає не лише відомостям про особи обвинувачених, а й характеру та тяжкості кримінальних правопорушень, у вчиненні яких вони обвинувачуються, виключає можливість перешкоджання інтересам правосуддя, ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, та які були враховані при обранні запобіжного заходу, при продовженні строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, без визначення розміру застави, продовжують існувати, в зв`язку з чим суд дійшов до обґрунтованого висновку про доцільність збереження застосованого щодо обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, який забезпечить їх належну процесуальну поведінку.

Суд першої інстанції дійшов правильних висновків, що вказані обставини кримінального провадження свідчать про неможливість обрання стосовно обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 іншого, більш м`якого запобіжного заходу, окрім тримання під вартою, оскільки він не забезпечить їх належної процесуальної поведінки під час судового розгляду кримінального провадження.

З такими висновками місцевого суду погоджується й суд апеляційної інстанції.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає правильними висновки суду першої інстанції, який з дотриманням вимог ст. ст. 197 та 199 КПК України, на підставі наданих сторонами кримінального провадження доказів, оцінив в сукупності всі обставини, що враховуються при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою, належним чином мотивував своє рішення щодо необхідності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого до двох місяців, тобто до 16.04.2026 р. без визначення розміру застави.

На переконання апеляційного суду вищенаведені обставини виправдовують подальше тримання обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 під вартою, підстави для застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу відсутні.

Згідно довідки про рух розгляду справи, судовий розгляд у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_9 та ОСОБА_10 та інших осіб не завершено, проведено лише підготовче судове засідання, призначено судовий розгляд кримінального провадження на 10.03.2026 р., свідки не допитані, не досліджені докази, а тому доводи апеляційної скарги про обрання обвинуваченим занадто суворого запобіжного заходу без визначення розміру застави, апеляційний суд вважає не доречними, оскільки вивченням наданих судом першої інстанції та сторонами матеріалів вбачається, що розгляд справи місцевим судом проводиться згідно вимог КПК України, його тривалість залежить від кількох чинників, як об`єктивних так і суб`єктивних та на які суд апеляційної інстанції не має законних підстав для впливу.

З огляду на викладене, доводи апеляційних скарг захисників про недоведеність існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, відсутність підстав для продовження строку тримання під вартою без визначення розміру застави, слід визнати необґрунтованими та такими, що суперечать матеріалам виділеного кримінального провадження.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що єдиним запобіжним заходом, який здатен забезпечити виконання обвинуваченими ОСОБА_9 та ОСОБА_10 покладених на них обов`язків та унеможливить реалізацію викладених вище ризиків є запобіжний захід у виді тримання під вартою.

З урахуванням характеру та тяжкості злочинів, у вчиненні яких обвинувачуються ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , встановлених судом першої інстанції ризиків, сторона захисту не навела переконливих доказів того, що обвинувачені будуть виконувати покладені на них процесуальні обов`язки.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 183 КПК України, запобіжний захід у виді тримання під вартою може бути застосований до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки, п. 5 ч. 4 ст. 183 КПК України - щодо особливо тяжкого злочину у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів, а тому у суду першої інстанції були вагомі підстави для продовження відносно обвинувачених запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Зважаючи на суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, апеляційний суд дійшов висновку, що обраний відносно обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 запобіжний захід відповідає характеру та тяжкості інкримінованих їм кримінальних правопорушень, а також, зважаючи на можливе суворе покарання, яке у майбутньому імовірно їм загрожує за вчинення особливо тяжкого злочину, враховуючи особи обвинувачених, підстави і мету запобіжного заходу, стадію розгляду кримінального провадження, яке до спливу строку обраного запобіжного заходу не буде завершено, з метою запобігання ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, то апеляційний суд вважає виправданою необхідність продовження строку тримання обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_10 під вартою.

Наявність даних, які характеризують обвинувачених, а саме що в обвинуваченого ОСОБА_9 є мати ОСОБА_12 , яка є людиною з інвалідністю 2-ї групи, а його батько ОСОБА_13 , згідно копій виписних епікризів, хворіє, сталі соціальні зв`язки за місцем проживання, що обвинувачений ОСОБА_10 є людиною з інвалідністю 3-ї групи з дитинства, наявність в нього сталих соціальних зв`язків, батьків пенсіонерів, що обвинувачений ОСОБА_10 з 6.06.2023 р. перебуває на програмі замісної терапії, регулярно отримує лікування та проходить курс соціально- психологічної реабілітації в закритому стаціонарі в центрі ГС «Міжнародна антинаркотична асоціація», де йому рекомендовано курс реабілітації та ресоціалізації, що він має постійне місце проживання та реєстрації, характеризується позитивно, то апеляційний суд вважає, що вказані обставин не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали суду, оскільки вони не спростовують висновки суду про те, що обвинувачені можуть вчинити дії, передбачені ст. 177 КПК України.

Враховуючи тяжкість та специфіку кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачуються ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , апеляційний суд, виходячи із вимог п. п. 5 ч. 4 ст. 183 КПК України, не вбачає підстав для визначення розміру застави або обрання іншого запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою та задоволення апеляцій.

Апеляційним судом не встановлено істотних порушень вимог КПК України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження строку тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які б були безумовною підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

Підсумовуючи вищенаведене апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційні скарги сторони захисту задоволенню не підлягають, ухвала суду першої інстанції про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою є законною, обґрунтованою та відповідає вимогам ст. 370 КПК України.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 418 та 4221 КПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Ухвалу Соснівського райсуду м. Черкаси від 16.02.2026 р., якою задоволено клопотання прокурора та відносно ОСОБА_9 та ОСОБА_10 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів до 16.04.2026 р. включно, без визначення розміру застави - залишити без змін.

Апеляційні скарги захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Ухвала апеляційного суду є остаточною й касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді