Провадження №: 1-кп/336/56/2026
УХВАЛА

Іменем України

05 лютого 2026 року м. Запоріжжя

Головуючий суддя Шевченківського районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участі сторін: прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання прокурора про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою та звернення застави в дохід держави по кримінальному провадженню відносно

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, неодруженого, який має середню освіту, зі слів працюючого ПП, який має на утриманні дитину ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 19.03.2019 Орджонікідзевським р/с Запорізької області за ч. 3 ст. 185 КК України, призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком 3 роки. На підставі ст. ст. 75, 76 КК України від відбуття покарання звільнено із іспитовим строком 1 рік 6 місяців;

- 26.07.2019 направлено обвинувальний акт до Шевченківського р/с м. Запоріжжя за ч. 3 ст. 185 КК України;

- 30.03.2020 направлено обвинувальний акт до Орджонікідзевського р/с м. Запоріжжя за ч. 3 ст. 185 КК України;

- 26.09.2022 направлено обвинувальний акт до Шевченківського р/с м. Запоріжжя за ч. 4 ст. 358 КК України,

який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 358, ч.2,3 ст. 185 ч.4 ст.186 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Шевченківського районного суду м.Запоріжжя перебувають кримінальні провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 358, ч.2,3 ст. 185, ч.4 ст.186 КК України.

Ухвалами Шевченківського районного суду м.Запоріжжя обвинувачений неодноразово піддавався примусовому приводу у судові засідання у зв`язку із неявкою до суду.

Ухвалами Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 20.02.2020, 28.04.2021 та 21.10.2025 обвинуваченого оголошено у розшук.

В судовому засіданні прокурор клопотав про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою до обвинуваченого ОСОБА_4 строком на 60 діб по кримінальному провадженню за № 0001098 від 21 липня 2024 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, та клопотав про звернення застави в дохід держави у сумі 60 560,00 грн.

Клопотання обґрунтовано тим, що досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_4 будучи раніше судимим за вчинення корисливого злочину, судимість за який не знята та не погашена у встановлений законом порядку на шлях виправлення і перевиховання не став та скоїв аналогічний злочин за наступних обставин.

Так, 20 липня 2024 року, о 23 годині 55 хвилин, ОСОБА_4 , у період дії воєнного стану відповідно до Указу Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року, продовженого Указом Президента України №469/2024 від 23 липня 2024 року, маючи умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно, з корисливих мотивів, з метою власного збагачення, будучи впевненим, що за його діями ніхто не спостерігає, шляхом злому врізного замку вхідних дверей, таємно проник до приміщення магазину «Козацька ферма», який розташований за адресою: м. Запоріжжя, вул. Чарівна, 6.145-Г, де підійшов до касової зони та усвідомлюючи суспільно - небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з каси таємно викрав грошові кошти у сумі 1 211 гривень, які належать ТОВ «Мілк Ленд».

Далі, приблизно о 23 годині 56 хвилин, продовжуючи знаходитись у приміщенні магазину «Козацька ферма» його дії були викриті співробітниками охоронної фірми «Охоронний холдінг», які приїхали до магазину, з приводу спрацювання сигналізації. Натомість, ОСОБА_4 , усвідомлюючи, що його дії були помічені та мають відкритий характер, не зупиняючись на досягнутому, вибіг із магазину «Козацька ферма» разом з викраденими грошовими коштами та почав бігти у бік вул. Чарівна, 147 в м. Запоріжжі. В свою чергу свідок ОСОБА_7 почав кричати ОСОБА_4 та вимагати припинити злочинні дії, проте ОСОБА_4 , ніяк не реагував на вимоги свідка та зник з місця вчинення злочину разом з викраденим майном та в подальшому розпорядився ним на власний розсуд, тим самим спричинив ТОВ «Мілк Ленд» матеріальну шкоду на суму 1211 гривень.

Таким чином, своїми умисними діями ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення (злочин), передбачене ч. 4 ст. 186 КК України, а саме відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений з проникненням у інше приміщення, в умовах воєнного стану.

20.07.2024 о 05 год 07 хв, (фактичний час затримання 00 год. 15 хв.), ОСОБА_4 був затриманий в порядку ст. 208 КПК України.

21 липня 2024 складено письмове повідомлення ОСОБА_4 про те, що він підозрюється у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), вчинений повторно, поєднаний з проникненням у інше приміщення, в умовах воєнного стану.

Крім того, згідно вимог п. 4 ч. 1 ст. 184 КПК України, під час проведення досудового розслідування встановлено наявність ризиків, передбачених п. п. 1, 2, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме, те, що ОСОБА_4 може:

- переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

- незаконно впливати на потерпілого та свідків, у цьому кримінальному провадженні;

- зможе перешкоджати кримінальному провадженню, оскільки на даний час не встановлені всі обставини по справі;

- вчинити інше кримінальне правопорушення.

Так, усе вищевикладене, на думку прокурора, дає змогу застосувати до ОСОБА_4 запобіжний захід у виді тримання під вартою та забезпечить належну процесуальну поведінку останнього та створити необхідні умови для встановлення істини у вказаному кримінальному провадженні.

Обвинувачений та його захисник заперечили проти клопотання прокурора щодо обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, щодо звернення застави в дохід держави поклались на розсуд суду.

Вислухавши прокурора, пояснення обвинуваченого та захисника, дослідивши надані матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення клопотань виходячи з наступного.

У відповідності з вимогами ст.ст. 177, 178 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а підставою є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч.1 цієї статті.

Згідно вимогам ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, крім випадків, передбачених ч.5 ст. 176 КПК України.

При вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 КПК України, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується, вік та стан здоров`я обвинуваченого, міцність його соціальних зв`язків, наявність у нього постійного місця роботи або навчання, його репутацію, майновий стан, наявність судимостей, дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосування запобіжних заходів, якщо вони застосовуються до нього раніше, наявність повідомлень особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення, а також розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа.

Відповідно до ч.2 ст.177 КПК України, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених КПК України.

Відповідно до ст.29 Конституції України, ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Згідно з вимогами Постанови Пленуму Верховного Суду України від 25.04.2003 року № 4 «Про практику застосування судами запобіжного заходу у вигляді взяття під варту та продовження строків тримання під вартою» подання про обрання запобіжного заходу у вигляді взяття під варту повинно бути мотивованим і містити підстави для обрання такого запобіжного заходу.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою може оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Вирішуючи питання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою слідчий суддя враховує вимоги п.п. 3,4 ст.5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому, ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув`язнення.

Як встановлено суддею в провадженні Шевченківського районного суду м.Запоріжжя перебувають кримінальні провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 358, ч.2,3 ст. 185 ч.4 ст.186.

Вперше кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 надійшло до Шевченківського районного суду м.Запоріжжя суду 14.08.2019.

Не вирішуючи питання про доведеність вини та правильність кваліфікації дій ОСОБА_4 , виходячи лише з фактичних обставин, які містяться в матеріалах, суддя приходить до висновку про наявність обґрунтованої підозри про причетність останнього до вище вказаних кримінальних правопорушень.

Виходячи із приписів ст.184 КПК України слідчий (прокурор), як в клопотанні, так і в суді, зобов`язаний зазначити один або кілька ризиків, вказаних у ст. 177 КПК України, послатися на обставини, на підставі яких він дійшов висновку про наявність такого ризику або ризиків у вигляді відповідних дій підозрюваного, і на докази, що підтверджують ці обставини.

При цьому, ризиком є дія, яка може вчинитися з високим ступенем ймовірності, наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами «поза розумним сумнівом».

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Москаленко проти України» (Заява № 37466/04) від 20.08.2010 року ЄСПЛ вказував, що обґрунтована підозра щодо вчинення заявником тяжкого злочину могла первісно виправдовувати його тримання під вартою. Необхідність забезпечити належний хід провадження (зокрема, для отримання показань свідків) також була достатньою підставою для первісного тримання заявника під вартою. Суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину. Суд визнає, що сама по собі тяжкість обвинувачення не може слугувати виправданням тривалих періодів тримання під вартою.

Таким чином, підозра особи у скоєнні тяжкого злочину та очікуване покарання, яке можливо призначити за вказаний злочин, є однім з факторів, який має враховувати слідчий суддя при обранні запобіжного заходу, хоча такий фактор сам по собі без оцінки усіх інших обставин у сукупності не може слугувати єдиною підставою для тримання особи під вартою.

Прокурор в судовому засіданні просив застосувати до ОСОБА_4 запобіжний захід у виді тримання під вартою, вважаючи, що існують ризики, передбачені п.п.1, 2, 3 та 5 ч.1 ст.177 КПК України.

Ризик переховуватися від суду, відповідно до п.1 ст. 177 КПК України, є актуальним безвідносно до стадії кримінального провадження та обумовлений серед іншого можливістю притягненням до кримінальної відповідальності та пов`язаними із цим можливими негативними для особи наслідками (обмеженнями) і, зокрема, суворістю передбаченого покарання.

При визначенні імовірності переховування обвинуваченого від суду, суддя враховує тяжкість покарання, що загрожує останньому у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень.

Так, обвинувачений вчинив нетяжкий (ч.4 ст. 358 КК України) та тяжкі злочини (ч. 2,3 ст. 185, ч. 4 ст. 186 КК України), зокрема відповідальність за більш тяжке покарання, яке передбачене ч. 4 ст. 186 КК України, передбачене виключно у виді від 7 до 10 років позбавлення волі. Тяжкість ймовірного покарання та суворість можливого вироку особливо сильно підвищують ризик переховування обвинуваченого від суду.

Зазначені обставини самі по собі можуть бути мотивом та підставою для ОСОБА_4 переховуватися від суду, що узгоджується із позицією Європейського суду з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» (рішення від 26.06.2001 року, заява № 33977/96), де зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування, а також у рішенні по справі «Пунцельт проти Чехії» (рішення від 25.04.2000 року, заява № 31315/96), відповідно до якого при оцінці ризику переховування від правосуддя може братися до уваги (поряд з іншими обставинами) і загроза відносно суворого покарання. Також у рішенні по справі «Бессієв проти Молдови» вказано, що ризик втечі має оцінюватися судом у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню. Серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що підозрюваний може втекти. У рішенні по справі «Летельє проти Франції», Європейський суд з прав людини визначив, що тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Разом з тим, тяжкість можливого покарання не є єдиною підставою для висновку про існування у цьому провадженні ризику переховування останнього від суду.

Ризики передбачені п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України обґрунтовується тим, що останній перебуваючи на волі, самостійно або через інших осіб може перешкоджати встановленню істини у справі, узгоджувати свої показання з показанням інших осіб, які визнані потерпілими та свідками у справі, надавати цим особам поради з урахуванням відомих йому обставин справи, схиляти їх до дачі завідомо неправдивих показань в ході досудового розслідування, з метою створення собі «алібі» щодо його непричетності до вчинення інкримінованого йому правопорушення, тим самим перешкодити встановленню істини в кримінальному провадженні, що дає підстави стверджувати, що інший запобіжний захід, крім тримання під вартою, не зможе ефективно забезпечити виконання запланованих процесуальних рішень у кримінальному провадженні. У випадку не застосування до ОСОБА_4 запобіжного заходу, існує вірогідність незаконного впливу на свідків та потерпілих. Вказані дії можуть протиправно перешкоджати кримінальному провадженню та встановленню всіх обставин події, зокрема перешкоджати їх прибуттю до суду.

Ризик передбачений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України - вчинення іншого кримінального правопорушення, у якому підозрюється ОСОБА_4 , обґрунтовується тим, що останній раніше був засуджений, в суді перебувають декілька кримінальних провадженні відносно останнього, який неодноразово піддавався примусовому приводу та неодноразово оголошувався судом у розшук, що вказує на схильність останнього до вчинення кримінальних правопорушень.

Окрім того, на переконання суду у даному кримінальному провадженні, наявний суспільний інтерес, який полягає в необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілої сторони. При цьому належить враховувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності таких дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків розгляду кримінального провадження, а також належне дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.

Реальна можливість вільної зміни свого місця проживання (перебування) та відсутність постійного заробітку, підвищує ймовірність його переховування від суду, а в сукупності з іншими обставинами кримінального провадження підтверджує наявність відповідного ризику.

Таким чином, суддя приходить до переконливого висновку, що стороною обвинувачення доведено наявність ризиків, передбачених п.п.1,2, 3 та 5 частини 1 статті 177 КПК України.

Відповідно до частини першої статті 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та сьомою статті 176 цього Кодексу.

У статті 5 Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи R(80) 11 від 27.06.1980 року «Про взяття під варту до суду» зазначається, що при розгляді питання про необхідність тримання під вартою, судовий орган повинен брати до уваги обставини конкретної справи, у тому числі характер та тяжкість інкримінованого злочину.

При вирішенні питання доцільності застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно обвинуваченого відповідно до вимог частини першої статті 178 КПК України, суддею враховуються такі обставини як вагомість наявних доказів про вчинення ним кримінальних правопорушень, тяжкість покарання, що загрожує у разі визнання його винним у їх вчиненні, той факт, що останній неодноразово оголошувався судом у розшук, являється достатньою причиною разом з іншими підставами для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Суддя вважає, що інші більш м`які запобіжні заходи, ніж тримання під вартою, не зможуть запобігти ризикам, встановленим судом.

Оцінюючи можливість застосування іншого більш м`якого запобіжного заходу з метою запобігання встановленим ризикам, враховуючи, що така оцінка стосується перспективних фактів, слідчий суддя використовує стандарт доказування «обґрунтованої ймовірності», за яким слід вважати, що інші більш м`які запобіжні заходи ніж тримання під вартою не зможуть запобігти встановленим ризикам за умови встановлення обґрунтованої ймовірності цього. При цьому, КПК України не вимагає доказів того, що підозрюваний при застосуванні до нього більш м`якого запобіжного заходу обов`язково (поза всяким сумнівом) порушить покладені на нього процесуальні обов`язки чи здійснить одну із спроб, що передбачена пунктами 1-5 частини 1 статті 177 КПК, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість допустити це в конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

При вирішенні цього питання суддя виходить з того, що зокрема, домашній арешт не забезпечить належну процесуальну поведінку ОСОБА_4 з огляду на тяжкість кримінальних правопорушень, у вчиненні якого він обвинувачується.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року Європейський суд з прав людини зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Суд вважає, що фактичні обставини інкримінованого ОСОБА_4 тяжкого злочину, свідчать про його підвищену суспільну небезпеку, що у сукупності із тяжкістю можливого покарання, а також даними про особу обвинуваченого, вказують на обґрунтованість застосування судом саме запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Вищезазначені ризики виправдовують застосування відносно ОСОБА_4 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини, відповідно до якої суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Запобіжний захід у виді тримання під вартою, відповідає характеру та тяжкості діяння, яке інкримінуються ОСОБА_4 , позбавляє його можливості перешкодити інтересам правосуддя.

В судовому засіданні обвинувачений зазначив, що він є приватним підприємцем, разом з цим доказів цього суду надано не було.

На час розгляду клопотання суду не надано доказів про неможливість перебування підозрюваного в умовах попереднього ув`язнення за станом здоров`я або з інших причин.

Посилання захисника на консультативний висновок спеціаліста від 04.02.2026 про те, що обвинувачений має діагноз «пневмонія неуточнена», суд не приймає до уваги, оскільки самим же ОСОБА_4 в судовому засіданні зазначено, що він добре себе почуває і звідки цей діагноз йому не відомо.

Щодо клопотання прокурора про звернення застави в дохід держави у розмірі 60 560, 00 грн., суд зазначає наступне.

Так, відповідно до ухвали Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 10.09.2024, обвинуваченому ОСОБА_4 продовження строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Одночасно визначено ОСОБА_4 альтеративний запобіжний захід у виді застави в розмір 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становило 60 560, 00 грн.

Обвинувачений ОСОБА_4 був звільнений з-під варти із ДУ «Запорізький слідчий ізолятор» у зв`язку із внесенням розміру застави 60 560, 00 грн.

Частина 7 статті 42 КПК України визначає загальні обов`язки обвинуваченого, серед них прибути за викликом до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду, а в разі неможливості прибути за викликом у призначений строк - заздалегідь повідомити про це зазначених осіб.

Особа набувши статусу обвинуваченого у кримінальному провадженні, набуває певних зобов`язань, виконання яких слугує мінімальною гарантією досягнення завдань кримінального провадження, визначених у ст.2 КПК України.

До них п.1 ч.7 ст.42 КПК України відносить обов`язок обвинуваченого прибути за викликом до суду, а в разі неможливості прибути за викликом у призначений строк - заздалегідь повідомити про це зазначених осіб.

Такий обов`язок є безумовним і не залежить від дії певного запобіжного заходу, застосованого до особи.

Також, відповідно до змісту частини 8 статті 182 КПК України вказує на те, що неможливість прибуття обвинуваченого на виклик може зумовлюватися виключно поважними причинами.

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що у разі порушення умов такого запобіжного заходу як застава (зокрема, якщо обвинувачений, будучи належним чином повідомлений, не з`явився за викликом до суду без поважних причин чи не повідомив заздалегідь про причини своєї неявки), суд вправі застосувати заходи кримінально-процесуальної відповідальності - звернути заставу (її частину) в дохід держави.

Відповідно до статті 138 КПК України поважними причинами неприбуття особи на виклик є: 1) затримання, тримання під вартою або відбування покарання; 2) обмеження свободи пересування внаслідок дії закону або судового рішення; 3) обставини непереборної сили (епідемії, військові події, стихійні лиха або інші подібні обставини); 4) відсутність особи у місці проживання протягом тривалого часу внаслідок відрядження, подорожі тощо; 5) тяжка хвороба або перебування в закладі охорони здоров`я у зв`язку з лікуванням або вагітністю за умови неможливості тимчасово залишити цей заклад; 6) смерть близьких родичів, членів сім`ї чи інших близьких осіб або серйозна загроза їхньому життю; 7) несвоєчасне одержання повістки про виклик; 8) інші обставини, які об`єктивно унеможливлюють з`явлення особи на виклик.

Відповідно до вимог частини 1 статті 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Згідно до вимог частини 1 статті 182 КПК України застава полягає у внесенні коштів у грошовій одиниці України на спеціальний рахунок, визначений в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, з метою забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків, під умовою звернення внесених коштів у доход держави в разі невиконання цих обов`язків. Можливість застосування застави щодо особи, стосовно якої застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, може бути визначена в ухвалі слідчого судді, суду у випадках, передбачених ч.3 або ч.4 ст.183 КПК України.

Згідно до вимог статті 194 КПК України обов`язки передбачені частинами п`ятою та шостою цієї статті, можуть бути покладені на підозрюваного, обвинуваченого на строк не більше двох місяців. У разі необхідності цей строк може бути продовжений за клопотанням прокурора в порядку, передбаченому статтею 199 КПК України.

Відповідно до вимог статті 202 КПК України з моменту звільнення з-під варти у зв`язку з внесенням застави підозрюваний, обвинувачений вважається таким, до якого застосовано запобіжний захід у вигляді застави.

Відповідно до вимог ч.8 ст.182 КПК України у разі невиконання обов`язків заставодавцем, а також, якщо підозрюваний, обвинувачений, будучи належним чином повідомлений, не з`явився за викликом до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду без поважних причин чи не повідомив про причини своєї неявки, або якщо порушив інші покладені на нього при застосуванні запобіжного заходу обов`язки, застава звертається в дохід держави, та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України й використовується у порядку, встановленому законом для використання коштів судового збору.

Згідно до ч.9 ст.182 КПК України питання про звернення застави в дохід держави вирішується слідчим суддею, судом за клопотанням прокурора або за власною ініціативою суду в судовому засіданні за участю підозрюваного, обвинуваченого, заставодавця, в порядку, передбаченому для розгляду клопотань про обрання запобіжного заходу. Неприбуття в судове засідання зазначених осіб, які були належним чином повідомлені про місце та час розгляду питання, не перешкоджає проведенню судового засідання.

Обвинувачений ОСОБА_4 порушив покладений на нього обов`язок, - «з`являтись до суду за викликом», а саме обвинувачений, який будучи належним чином повідомленим під розписку про виклик до суду не з`явився на судові засідання, без поважних причин, у порушенням вимог ст.42 КПК України не повідомив про причини неявки.

Суд не приймає до уваги пояснення обвинуваченого, що його мобілізували, але з часом він залишив військову частину, тому він зміг з`являтися до суду, оскільки доказів цього суду надано не було, та вважає, що у ОСОБА_4 відсутні поважні причини, які зазначені у ст.138 КПК України для його неприбуття до судового засідання,

На підставі зазначеного, суд приходить до висновку, що клопотання прокурора про звернення застави у розмірі 60 560,00 грн. підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 176-178, 182, 183, 184, 193-194, 196, 309 КПК України, суддя

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора задовольнити.

Застосувати до ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 358, ч.2,3 ст. 185 ч.4 ст.186 КК України, запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 діб, тобто по 04.04.2026 включно, без визначення розміру застави.

Раніше визначену заставу у розмірі 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становило 60 560, 00 грн. внесену за обвинуваченого ОСОБА_4 , на підставі ухвали Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 10.09.2024 року звернути в дохід держави, та зарахувати до спеціального фонду Державного бюджету України й використовувати у порядку, встановленому законом для використання коштів судового збору.

Призначити судове засідання по кримінальному провадженню на 11.20 год. 11.02.2026, яке відбудеться у залі судових засідань № 24 Шевченківського районного суду м. Запоріжжя, що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Чарівна, 117-а.

В судове засідання викликати потерпілих.

Ухвала суду підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Оскарження ухвали не зупиняє її виконання.

Ухвала може бути оскаржена до Запорізького апеляційного суду у п`ятиденний строк з дня її проголошення.

Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.

Повний текст ухвали складено 06.02.2026.

Суддя ОСОБА_8