УХВАЛА

16 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 644/1296/17

провадження № 51-676ск24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу з доповненням від 01 лютого 2026 року засудженого ОСОБА_4 ,

встановив:

Засуджений ОСОБА_4 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, перевіривши яку на відповідність вимогам ст. 427 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), колегія суддів дійшла висновку, що скаргу подано без додержання приписів цієї статті.

Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Частиною 2 ст. 427 КПК передбачено, що у касаційній скарзі зазначаються, зокрема, судове рішення, що оскаржується (п. 3); вимоги особи, яка подає касаційну скаргу, до суду касаційної інстанції (п. 5). Згідно з ч. 5 ст. 427 цього Кодексу до касаційної скарги додаються копії судових рішень, які оскаржуються.

Суд зауважує, що вимоги до суду касаційної інстанції мають співвідноситися із приписами ст. 436 КПК, відповідно до яких суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право: 1) залишити судове рішення без зміни, а касаційну скаргу - без задоволення; 2) скасувати судове рішення і призначити новий розгляд у суді першої чи апеляційної інстанції; 3) скасувати судове рішення і закрити кримінальне провадження; 4) змінити судове рішення.

Проте касатор не дотримався приписів п. 3 ч. 2 ст. 427 КПК, оскільки не вказав у касаційній скарзі, які судові рішення він оскаржує до Верховного Суду. Крім того, Суд зауважує, що долучення до касаційної скарги копії, зокрема ухвали Харківського апеляційного суду 12 січня 2026 року не свідчить про оскарження й цього судового рішення.

Додатково колегія суддів звертає увагу скаржника, що відповідно до ч. 1 ст. 424 КПК у касаційному порядку можуть бути оскаржені вироки та ухвали про застосування або відмову у застосуванні примусових заходів медичного чи виховного характеру суду першої інстанції після їх перегляду в апеляційному порядку, а також судові рішення суду апеляційної інстанції, постановлені щодо зазначених судових рішень суду першої інстанції.

Із наведеного вбачається, що вирок суду першої інстанції може бути предметом касаційного оскарження лише разом з ухвалою апеляційного суду, постановленою за результатами його перегляду.

Водночас ОСОБА_4 у касаційній скарзі порушує питання про скасування виключно вироку Індустріального районного суду м. Харкова від 07 серпня 2025 року та перекваліфікацію його діяння з ч. 2 ст. 307 на ч. 2 ст. 309 КК і призначення йому покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік. Однак такі вимоги не співвідносяться з приписами ст. 436 КПК у частині повноважень суду касаційної інстанції за результатами касаційного розгляду, оскільки їх сформульовано суперечливо та неповно.

По-перше, вимога у касаційній скарзі, де йдеться про скасування лише вироку суду першої інстанції сформульована неповно, оскільки не зазначено належної вимоги щодо рішення апеляційного суду. До того ж Суд зауважує, що скасування рішення судів першої та апеляційної інстанцій є підставою для призначення нового розгляду в місцевому суді.

По-друге, зміна правової кваліфікації діяння засудженого ОСОБА_4 можлива тільки у разі зміни рішень судів першої та апеляційної інстанції, проте такої вимоги не заявлено скаржником.

За таких обставин, одночасні вимоги засудженого про скасування вироку Індустріального районного суду м. Харкова від 07 серпня 2025 року та зміну правової кваліфікації діяння, за викладених вище обставин, є процесуально неспроможними.

Також, колегія суддів звертає увагу скаржника на положення ч. 1 ст. 433 КПК, згідно з якими суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Водночас у касаційній скарзі не зазначено, яких порушень норм матеріального або процесуального закону припустився суд апеляційної інстанції, з огляду на межі та порядок, передбачені статтями 404, 405 КПК, та в контексті приписів статей 412-414, 419 КПК, під час перегляду вироку місцевого суду, не наведено мотивів щодо того, які конкретно доводи сторони захисту залишились без уваги чи отримали неналежну оцінку. Про невідповідність рішення апеляційного суду, ухваленого за результатом перевірки вироку місцевого суду, приписам статей 370, 419 КПК у касаційній скарзі також не йдеться.

Крім того, засуджений вказав про те, що суд першої інстанції проігнорував його клопотання щодо витребування відеозаписів з камер відеоспостереження та відеореєстратора. Водночас скаржник не зазначив обґрунтувань на доведення яких саме обставин необхідно було витребувати і дослідити відеозапис, у чому полягає істотність такого порушення та яким чином воно вплинуло на ухвалене судове рішення.

Зважаючи на те, що касаційна скарга засудженого не відповідає вимогам, які до неї ставляться, її потрібно залишити без руху та встановити строк для усунення зазначених в ухвалі недоліків.

Верховний Суд звертає увагу, що особа, яка подає касаційну скаргу та якій надано строк на усунення її недоліків, може виправити їх шляхом складання нового тексту касаційної скарги.

Керуючись ч. 1 ст. 429 КПК, Верховний Суд

постановив:

Залишити без руху касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 і встановити строк п`ятнадцять днів із дня отримання ухвали на усунення зазначених у ній недоліків.

У разі невиконання викладених в ухвалі вимог касаційну скаргу буде повернуто особі, яка її подала.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3