ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/803/422/26 Справа № 203/231/26 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого судді-доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали, за апеляційною скаргою прокурора відділу Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Центрального районного суду міста Дніпра від 06 лютого 2026 року про залишення без задоволення клопотання слідчого про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000090 від 18 листопада 2025 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 369-2 Кримінального кодексу України (далі - КК),

за участю:

прокурора ОСОБА_6

представника третьої особи, щодо майна

якої вирішується питання про арешт

(в режимі відеоконференції) ОСОБА_7

ВСТАНОВИВ :

Обставини, встановлені рішенням слідчого судді, короткий зміст оскарженого рішення.

Ухвалою слідчого судді Центрального районного суду міста Дніпра від 06 лютого 2026 року залишено без задоволення клопотання слідчого третього слідчого відділу (з дислокацією у м. Дніпрі) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в м. Полтаві, ОСОБА_8 , погоджене прокурором Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону ОСОБА_6 , про накладення арешту на майно, вилучене під час обшуку у кримінальному провадженні № 0000090 від 18.11.2025 за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 369-2 КК України.

В обґрунтування прийнятого рішення слідчий суддя, проаналізувавши встановлені обставини та матеріали клопотання, виснував про недоведеність стороною обвинувачення того, що вилучене майно (паспорт громадянина України НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; паспорт громадянина України НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; дозвіл на зброю НОМЕР_3 № НОМЕР_4 на ім`я ОСОБА_11 , виданий 27.11.2019) відповідає ознакам, визначеним ст. 98, ч. 2 ст. 167 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК).

Щодо накладення арешту та грошові кошти, слідчим суддею під час розгляду клопотання встановлено, що протокол обшуку від 19.01.2026 містить зауваження власника приміщення ОСОБА_12 в частині того, що вилучені грошові кошти є її особистими заощадженнями, задекларованими відповідно до чинного законодавства. У судовому засіданні 06.02.2026 представником власника майна надані декларації за 2024, 2025 роки, подані ОСОБА_13 , зі змісту яких вбачається, що станом на кінець 2025 року грошові кошти, на які просить накласти арешт слідчий, задекларовані суб`єктом декларування. Отже, відсутні підстави вважати, що власником грошових коштів є підозрюваний ОСОБА_14 , що виключає наявність підстав для застосування положень п. 3 ч.1 ст. 170 КПК України у даному випадку.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальненні доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу слідчого судді і постановити нову, якою клопотання слідчого задовольнити частково та накласти арешт на 1/2 частку майна грошових коштів, які вилучені 19.01.2026 під час проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: 41 750,00 доларів США; 2 700,00 євро; 60 000,00 гривень; та накласти арешт на документи - паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; дозвіл на зброю серії НОМЕР_3 № НОМЕР_4 на ім`я ОСОБА_11 , виданий 27.11.2019.

На думку прокурора ухвала слідчого судді підлягає скасуванню у зв`язку з порушенням вимог кримінального процесуального закону та невідповідності висновків суду обставинам кримінального провадження.

Прокурор вважає, що накладення арешту на вилучені грошові кошти викликані необхідністю забезпечення можливої конфіскації майна підозрюваного ОСОБА_14 .

Стверджує, що слідчим суддею під час розгляду клопотання встановлено, що грошові кошти, на які слідчий просить накласти арешт, набуті ОСОБА_13 під час перебування у шлюбі з підозрюваним ОСОБА_14 .

Посилаючись на положення ст. 60, 70 Сімейного кодексу України (далі СК), вважає за необхідне накласти арешт на 1/2 частину спільного майна подружжя. Тому слідчий суддя безпідставно відмовив у накладенні арешту на рівну частку грошових коштів, яка належить підозрюваному.

Стосовно накладення арешту на документи вказує, що вони можуть прямо чи опосередковано свідчити про обставини вчинення кримінальних правопорушень, їх знаходження за місцем мешкання підозрюваного ОСОБА_14 підлягають подальшій перевірці, а їх втрата зашкодить досудовому розслідуванню та виконанню вимог, покладених нормами КПК. Вилучені документи потребують додаткового вивчення та проведення, у разі необхідності, відповідних експертних досліджень з метою отримання доказів вказаного кримінального правопорушення.

Позиції учасників судового провадження.

Прокурор у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу та з підстав, викладених у скарзі просив її задовольнити.

Представник третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт просив залишити апеляційну скаргу прокурора без задоволення. Зазначив, що власниця майна ОСОБА_13 обізнана про дату, час та місце розгляду справи.

ОСОБА_13 до суду не з`явилась, про час і дату судового засідання повідомлена належним чином. Учасники кримінального провадження не заперечували проти проведення судового засідання за даної явки, що не перешкоджає проведенню апеляційного провадження без їх участі, відповідно до ч. 4 ст. 405 КПК.

Мотиви апеляційного суду.

У відповідності до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Відповідно до п. 2, 3 ч. 3, ч. 5 ст. 132 КПК застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, дізнавача, прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, дізнавач, прокурор звертається із клопотанням

Для оцінки потреб досудового розслідування слідчий суддя або суд зобов`язаний врахувати можливість без застосованого заходу забезпечення кримінального провадження отримати речі і документи, які можуть бути використані під час судового розгляду для встановлення обставин у кримінальному провадженні.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно в порядку статей 170-173 КПК, для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя повинен з`ясувати усі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя згідно ст. 94, 132, 173 КПК повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

Відповідно до ч. 1ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК арешт майна допускається з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання.

За правилами ч. 3 ст. 170 КПК, у випадку, передбаченому пунктом 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Згідно ч. 5 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Статтею 173 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 КПК України); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна, накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 КПК України); можливість спеціальної конфіскації (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 КПК України); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 КПК України); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

На думку колегії суддів, слідчим суддею при винесенні рішення в повній мірі враховано наведені положення КПК та практики Європейського Суду.

Відмовляючи в задоволенні клопотання слідчого, слідчий суддя зазначив, що стороною обвинувачення не доведено, що вилучене майно, а саме паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; дозвіл на зброю серії НОМЕР_3 № НОМЕР_4 на ім`я ОСОБА_11 , виданий 27.11.2019 відповідає ознакам, визначеним ст. 98, ч. 2 ст. 167 КПК України. Також відсутні підстави вважати, що власником грошових коштів є підозрюваний ОСОБА_14 , що виключає наявність підстав для застосування положень п. 3 ч.1 ст. 170 КПК, оскільки долучені у судовому засіданні декларації осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування декларації за 2024, 2025 роки, подані ОСОБА_13 , зі змісту яких вбачається, що станом на кінець 2025 року грошові кошти, на які просить накласти арешт слідчий, задекларовані вказаним суб`єктом декларування.

Колегія суддів погоджується з такими висновками слідчого судді та вважає, що сторона обвинувачення, посилаючись у клопотанні про накладення арешту на вказане майно стверджує, що вилучені документи зберегли на собі сліди вчинення кримінального правопорушення, а накладення арешту на грошові кошти обґрунтоване необхідністю забезпечити можливу конфіскацію майна підозрюваного, не надає жодних об`єктивних даних, які б підтверджували, що вилучене під час обшуку майно (документи) зберегли на собі сліди вчинення кримінального правопорушення або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій отримані внаслідок вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369-2 КК з наданих матеріалів не вбачається.

Прокурором жодним чином не доведено існування правових підстав для накладення арешту на вилучене майно, а саме документи, про які лише формально вказано у клопотанні, оскільки не надано доказів, що вказане майно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК, про що слушно зазначив слідчий суддя в оскаржуваній ухвалі.

Разом з цим, апеляційний суд, дослідивши матеріали справи, зокрема й декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави та місцевого самоврядування за 2024 та 2025 роки, встановив, що ОСОБА_13 , яка є дружиною підозрюваного ОСОБА_14 , як суб`єктом декларування задекларовано наявні у власності готівкові кошти у розмірі 41 750,00 доларів США, 2 500 Євро та 60 000,00 гривень.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 59 КК покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого. Якщо конфіскується частина майна, суд повинен зазначити, яка саме частина майна конфіскується, або перелічити предмети, що конфіскуються.

Проте, з матеріалів кримінального провадження встановлено, що вказані грошові кошти не є власності підозрюваного ОСОБА_14 .

Стороною обвинувачення просить накласти арешт, проте не доводить, що вилучені за місцем мешкання ОСОБА_14 грошові кошти набуті останнім внаслідок вчинення кримінального правопорушення, який є предметом доказування у цьому кримінальному провадженні, з урахуванням того, що обов`язок доказування обставин у кримінальному провадженні покладається на слідчого, прокурора, підстави для накладення арешту на грошові кошти відсутні.

Щодо доводів, викладених прокурором в апеляційній скарзі в частині обґрунтування вимог на підставі положень ст. 60, 70 СК та необхідності накладення арешту на 1/2 частину спільного майна подружжя, колегія суддів вважає їх необґрунтованими виходячи з того, що вказані доводи виходять за межі клопотання слідчого, скерованого до слідчого судді. У вказаному клопотанні слідчим органу досудового розслідування не ставилися питання про накладення арешту на 1/2 частку спільного майна подружжя, вказані підстави не були викладені у клопотанні та не були предметом розгляду слідчим суддею у першій інстанції.

Виходячи зі змісту поданого до слідчого судді клопотання про арешт майна, прокурор, в розумінні вимог ст. 132 КПК України, не надав достатніх і належних доказів тих обставин, на які послався у клопотанні.

Отже, рішення слідчого судді є законним та обґрунтованим, яке ухвалено на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, що підтверджені достатніми даними, дослідженими слідчим суддею, а тому апеляційна скарга , з урахуванням усіх викладених в ній доводах, задоволенню не підлягає.

За змістом ч. 3 ст. 407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право: (1) залишити ухвалу без змін; (2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд доходить висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги прокурора, а відтак ухвалу слідчого судді слід залишити без змін.

Керуючись статтями 94, 98, 132, 170-173, 405, 407, 419, 422 КПК, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Центрального районного суду міста Дніпра від 06 лютого 2026 року про залишення без задоволення клопотання слідчого про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000090 від 18 листопада 2025 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369-2 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

_____________________ ______________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4