Справа № 466/3217/25 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/1010/25 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в режимі відеоконференції апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львова, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , на вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 07 жовтня 2025 року про обвинувачення останнього у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_8 ,

в с т а н о в и л а:

вищенаведеним вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, та призначено йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_6 до набрання вироком законної сили залишено тримання під вартою.

Строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_6 рахувати з 31 березня 2025р.

Вирішено питання з арештом майна та речовими доказами.

Згідно з вироком, обвинувачений ОСОБА_6 , 06.02.2025 року приблизно о 04 год. 30 хв., за попередньою змовою з невстановленою досудовим розслідуванням особою, матеріали стосовно якої виділено в окреме кримінальне провадження, підійшли до магазину «Близенько», що знаходиться за адресою: м. Львів, проспект В. Чорновола, 55, де розташований автомат для розливу питної води «Водолій» № 264, який належить фізичній особі-підприємцю ОСОБА_9 , діючи в умовах воєнного стану, який введено в Україні згідно з Указом Президента України від 24.02.2022 року №64 «Про введення воєнного стану в Україні», та який продовжений на підставі Указу Президента України від 14.01.2025 року №26/2025 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», керуючись корисливим мотивом, з метою власного протиправного збагачення, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, переконавшись, що за їхніми діями ніхто із сторонніх осіб не спостерігає, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна (крадіжку), за допомогою заздалегідь заготовлених знарядь для вчинення крадіжки, а саме: викрутки та металевих ножиць, де ОСОБА_6 за допомогою викрутки та невстановлена досудовим розслідуванням особа за допомогою металевих ножиць зірвали навісний замок автомата з продажу питної води «Водолій» з метою отримання доступу до сховища грошових коштів, відігнувши руками металеві дверцята автомата в місці, де розміщений купюроприймач, та шляхом віджиму проникли у сховище, звідки таємно викрали грошові кошти у сумі 4959,00 гривень, чим заподіяли потерпілому майнову шкоду на зазначену суму та розпорядились викраденим на власний розсуд.

Таким чином, ОСОБА_6 вчинив таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно за попередньою змовою групою осіб, в умовах воєнного стану, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст.185 КК України.

Не погоджуючись із цим вироком, обвинувачений ОСОБА_6 звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 07 жовтня 2025 року щодо нього змінити в частині призначеного покарання і застосувати ст. 75 КК України, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням строком на 2 роки.

В обґрунтування апеляційних вимог обвинувачений посилається на те, що призначене йому покарання є явно несправедливим через суворість. Зокрема, вказує, що вказані в обвинувальному акті обставини він повністю визнав та підтвердив у своїх показаннях, у вчиненому розкаявся, шкода потерпілому відшкодована. Зазначає, що його рідний брат ОСОБА_10 потребує допомоги у догляді у зв`язку з вибуховою травмою, отриманою при виконанні бойового завдання у захисті Батьківщини 08 травня 2025 року.

Також зазначає, що ОСОБА_10 був нагороджений відзнакою Президента України «За оборону України» 05 серпня 2022 року, отримав подяку від командира ДПСУ, прикордонна комендатура « ІНФОРМАЦІЯ_2 ». Станом на сьогодні ОСОБА_10 перебуває на стаціонарному лікуванні у медичному закладі ТОВ «Медицина» з діагнозом: дифузна контузія головного мозку, що підтверджується довідкою №13721 від 21 жовтня 2025 року.

Звертає увагу на позицію Верховного Суду, висловлену у постанові від 06 серпня 2020 року у справі №759/13520/18, згідно з якою наявність в особи непогашеної судимості не є перешкодою для застосування щодо неї ст. 75 КК України.

Крім цього, обвинувачений зазначає, що факт його щирого каяття у вчиненні злочину відображено у матеріалах справи.

Обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_8 подану апеляційну скаргу підтримали та просили таку задовольнити.

Прокурор ОСОБА_7 заперечив проти задоволення апеляційних вимог, зазначивши, що такі є безпідставними.

Заслухавши доповідача, позицію сторін кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла такого висновку.

Частиною 1 ст. 404 КПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до матеріалів судового провадження, фактичні обставини кримінального правопорушення під час судового розгляду ніким не оспорювалися і дослідження доказів щодо цих обставин судом визнано недоцільним відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України. Зазначені обставини кримінального правопорушення ніким з учасників судового розгляду не оспорюються як в апеляційній скарзі, так і під час апеляційного розгляду кримінального провадження, а тому висновки суду першої інстанції, з урахуванням положень ч. 2 ст. 394 КПК України, щодо фактичних обставин кримінального правопорушення перевірці апеляційним судом не підлягають.

За визнаних судом першої інстанції встановленими та доведеними фактичних обставин кримінального правопорушення, дії ОСОБА_6 правильно кваліфіковані за ч. 4 ст. 185 КК України, а саме як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно за попередньою змовою групою осіб, в умовах воєнного стану.

Стосовно доводів апеляційної скарги захисника про невідповідність призначеного ОСОБА_6 покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, та його особі, то такі, на переконання колегії суддів, в ході апеляційного розгляду свого підтвердження не знайшли.

Так, згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети, а також принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчиненого діяння, його небезпечності та особі винного. Пропорційність покарання вищезазначеним складовим є проявом справедливості як однієї з основоположних засад кримінального провадження.

Положення ст. 65 КК України визначають загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення особи та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин провадження, ступеня тяжкості вчиненого суспільно-небезпечного діяння, особи винного та обставин, що впливають на покарання.

Із вироку слідує, що суд при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином; особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий, зокрема за ст. 185 КК України, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває; щире каяття як обставину, що пом`якшує покарання, та відсутність обставин, що його обтяжують.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що з метою виправлення ОСОБА_6 та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, йому слід призначити покарання у виді позбавлення волі. За відсутності підстав для застосування статей 69, 75 КК України та з урахуванням особи обвинуваченого й обставин вчинення кримінального правопорушення, призначив ОСОБА_6 покарання у виді 5 років позбавлення волі, яке останньому належить відбувати реально.

На переконання колегії суддів апеляційного суду, місцевий суд в повній мірі дослідив матеріали провадження та надав правильну оцінку особі обвинуваченого.

У своїй апеляційній скарзі обвинувачений просить призначити йому покарання із застосуванням ст. 75 КК України.

Колегія суддів зауважує, що звільнення від відбування покарання з випробуванням може бути здійснене лише у разі дотримання визначених законом вимог.

Так, згідно зі ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

В той самий час, в п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» вказано, що рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивовано у вироку.

Надаючи оцінку тій обставині, чи може ОСОБА_6 виправитись без відбування покарання, колегія суддів бере до уваги те, що обвинувачений є раніше неодноразово судимим, в тому числі й за злочини проти власності. У матеріалах справи наявна вимога СІАЗ відділу поліції №1 Львівського районного управління поліції №1 ГУНП України у Львівській області, згідно з якою ОСОБА_6 неодноразово засуджений, востаннє: 15 березня Галицьким районним судом м. Львова за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді 3 років позбавлення волі; 08 квітня 2021 року Залізничним районним судом м. Львова за ч. 4 ст. 70, ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді 3 років і 6 місяців позбавлення волі; 15 червня 2021 року Франківським районним судом м. Львова за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді 3 роки і 8 місяців позбавлення волі, та 23 серпня 2024 року він звільнений з місць позбавлення волі по відбуттю строку покарання. Втім, звільнившись з місць відбування покарання, обвинувачений на шлях виправлення не став та 06 лютого 2025 року знову вчинив умисний корисливий злочин проти власності. З огляду на те, що навіть неодноразові реальні покарання у виді позбавлення волі не допомогти ОСОБА_11 виправитись, у колегії суддів відсутні підстави вважати, що такий зможе виправитись без відбування покарання узагалі. Таким чином, відсутні підстави для застосування ст. 75 КК України при призначенні обвинуваченому покарання.

Апеляційний суд також бере до уваги і те, що, всупереч апеляційних доводів, матеріали кримінального провадження не містять підтвердження відшкодування ОСОБА_6 заподіяної потерпілому ФОП « ОСОБА_9 » матеріальної шкоди. Окрім цього, у матеріалах провадження відсутні про те, що ОСОБА_6 намагався будь-яким чином спокутувати провину перед потерпілим чи попросити у нього вибачення.

Сама по собі відсутність претензій у ОСОБА_9 до обвинуваченого не є рівнозначною відшкодуванню заподіяної шкоди.

При цьому, на переконання колегії суддів, належну оцінку отримали й відомості про особу ОСОБА_6 , які, серед інших даних, що характеризують особу останнього, були враховані при призначенні обвинуваченому мінімального розміру покарання у межах санкції ч. 4 ст. 185 КК України.

Посилання обвинуваченого на те, що його брат ОСОБА_10 брав участь у захисті Батьківщини та нагороджений відзнакою Президента України «За оборону України» не є підставою для призначення ОСОБА_6 більш м`якого покарання, оскільки у кожному конкретному випадку людина відповідає виключно за себе. Героїзм його брата не применшує злочинних дій обвинуваченого, а навпаки, характеризує його більше з негативного боку, адже він, достеменно знаючи, у яких складних умовах зараз перебуває український народ, - умовах воєнного стану, вчинив посягання на чуже майно.

Колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_6 покарання за своїм видом і розміром відповідає його меті, визначеній ст. 50 КК України. При цьому доводи апелянта про необхідність отримання допомоги його братом, не містять жодного підтвердження, що таку допомогу надаватиме саме він.

За цих обставин, відсутні підстави для звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б впливали на обґрунтованість судового рішення щодо ОСОБА_6 судом першої інстанції у кримінальному провадженні допущено не було.

За таких обставин, апеляційна скарга обвинуваченого до задоволення не підлягає.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 07 жовтня 2025 року щодо ОСОБА_6 залишити без змін, його апеляційну скаргу без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4