В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 грудня 2025 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючий суддя - ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши в м. Біла Церква, у відкритому підготовчому судовому засіданні, угоду про визнання винуватості, яка укладена 08 грудня 2025 року між прокурором Білоцерківської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону ОСОБА_3 та обвинуваченим ОСОБА_4 , за участю захисника ОСОБА_5 , у кримінальному провадженні № 0001142 від 27 лютого 2025 року стосовно:

ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Біла Церква, Київська область, громадянин України, неодружений, учасник бойових дій, місце реєстрації: АДРЕСА_1 , раніше судимий:

- вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 липня 2023 року, за ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 357 КК України, до позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років, від відбування якого звільнений, із застосуванням ст. 75 КК України, з випробуванням з іспитовим строком на 2 (два) роки. Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 лютого 2024 року, направлений для відбування вказаного покарання. Від відбування вказаного покарання звільнений 11 липня 2024 року, умовно-достроково для проходження військової служби за контрактом, з невідбутим строком покарання 4 (чотири) роки 8 (вісім) місяців 12 (дванадцять) днів;

- вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 серпня 2023 року, за ч. 1 ст. 309 КК України, до штрафу в розмірі 1000 (одна тисяча) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 (сімнадцять тисяч) гривень,

за ознаками кримінального правопорушення злочину, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, установив таке.

Формулювання обвинувачення та статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, яка передбачає кримінальне правопорушення, у вчиненні якого обвинувачувалася особа.

ОСОБА_4 під час дії воєнного стану, у порушення вимог ст. 17, 65, 68 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. 2, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи умисно, з особистих мотивів, без дозволу командира (начальника), з метою тимчасово ухилитись від проходження військової служби, 24.10.2024самовільно залишив місце служби - розташування особового складу стрілецької спеціалізованої роти військової частини НОМЕР_1 , що дислокувалось в АДРЕСА_2 , після чогопроводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з проходженнямвійськової служби, до 16.01.2025.

Отож, ОСОБА_4 обвинувачувався у самовільному залишенні місця служби військовослужбовцем тривалістю понад три доби, вчиненому в умовах воєнного стану, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.

У подальшому, під час дії воєнного стану ОСОБА_4 , у порушення вимог ст. 17, 65, 68 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. 2, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи умисно, з особистих мотивів, без дозволу командира (начальника), з метою тимчасово ухилитись від проходження військової служби, 25.01.2025самовільно залишив місце служби - місце розташування особового складу стрілецької спеціалізованої роти військової частини НОМЕР_1 , що дислокувалось в АДРЕСА_2 , після чогопроводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з проходженнямвійськової служби, та не вживаючи жодних заходів для з`явлення до місця військової служби до 23.10.2025.

Отож, ОСОБА_4 обвинувачувався у самовільному залишенні місця служби військовослужбовцем тривалістю понад три доби, вчиненому в умовах воєнного стану, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.

У подальшому, під час дії воєнного стану ОСОБА_4 , у порушення вимог ст. 17, 65, 68 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. 2, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи умисно, з особистих мотивів та з метою тимчасово ухилитись від проходження військової служби, без поважних причин та без дозволу відповідних командирів (начальників), в умовах воєнного стану, 25.07.2025 не з`явився вчасно на службу до місця тимчасового розташування підрозділу в районі виконання завдань за призначенням ( АДРЕСА_3 ) та по23.10.2025 проводив час на власний розсуд.

23.10.2025 старшого солдата ОСОБА_4 затримано в порядку ст. 208 КПК України у м. Біла Церква Київської області.

Отож, ОСОБА_4 обвинувачувався у нез`явленні вчасно на службу військовослужбовцем без поважних причин, тривалістю понад три доби, вчиненому в умовах воєнного стану, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 ККУкраїни.

Відомості про укладену угоду, її реквізити, зміст та визначена міра покарання.

Згідно з угодою про визнання винуватості сторони повністю погодилися з формулюванням фактичних обставин кримінального правопорушення та його правовою кваліфікацією за ч. 5 cт. 407 КК України.

Сторони врахували, що кримінальним правопорушенням фізичної, майнової та моральної шкоди не завдано.

Відповідно до угоди про визнання винуватості, обвинувачений діючи добровільно, ініціював її укладення, і щиро каючись, беззастережно визнав свою винуватість відповідно до пред`явленого йому обвинувачення.

Сторони врахували обставини, що пом`якшують покарання: щире каяття, беззаперечне визнання винуватості у вчиненому злочині, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та обставину, що обтяжує покарання: рецидив злочинів.

Також, сторони врахували, наявний суспільний інтерес у забезпеченні швидкого судового провадження щодо ОСОБА_4 .

Сторони погодились на призначення ОСОБА_4 покарання, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років.

Сторони погодились на призначення ОСОБА_4 остаточного покарання, на підставі ч. 1 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання до призначеного покарання невідбутої частини покарання за вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 липня 2023 року, визначивши його у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років 2 (два) місяці.

Сторони засвідчили, що їм відомі наслідки укладення угоди про визнання винуватості.

Мотиви, з яких суд виходив при вирішенні питання про відповідність угоди вимогам цього Кодексу та закону і ухваленні вироку, та положення закону, якими він керувався.

Згідно із п. 1 ч. 4 ст. 469 КПК України, угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у кримінальному провадженні щодо кримінальних проступків, нетяжких злочинів, тяжких злочинів.

Відповідно до ст. 12 КК України, кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 407 КК України є тяжким злочином.

Отже, у кримінальному провадженні № 0001142 від 27 лютого 2025 року стосовно: ОСОБА_4 , за ознаками кримінального правопорушення злочину, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, може бути укладена угода про визнання винуватості.

Суд вважає, що угода про визнання винуватості містить усі необхідні відомості, які передбачені ст. 472 КПК України.

Суд переконався, що її укладення є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз, наслідком обіцянок тощо та обвинуваченому роз`яснені наслідки укладення та затвердження угод, передбачені ст. 473 КПК України.

У судовому засіданні ОСОБА_4 беззаперечно визнав свою винуватість в обсязі пред`явленого йому обвинувачення, а також засвідчив, що цілком розуміє що: має право на справедливий судовий розгляд, під час якого сторона обвинувачення зобов`язана довести кожну обставину щодо кримінального правопорушення, у вчиненні якого його обвинувачують; характер обвинувачення; вид покарання, а також інші заходи, які будуть застосовані до нього у разі затвердження угоди судом.

Суд вважає, що угода про визнання винуватості відповідає вимогам КПК України та закону, адже діяння ОСОБА_4 кваліфіковане правильно.

Погоджене в угоді про визнання винуватості покарання відповідає вимогам Загальної та Особливої частин КК України, з огляду на ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_4 кримінального правопорушення, обставин, які пом`якшують покарання, а саме: щире каяття, визнання вини, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, обставину, що обтяжує покарання: рецидив злочинів, дані про його особу, зазначені у вступній частині вироку, а також враховуючи те, що він медичну допомогу у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не отримує, за місцем служби зарекомендував себе посередньо.

Суд констатує, що правила ст. 71 КК України стосовно призначення остаточного покарання, за сукупністю вироків, сторонами угоди застосовані правильно.

Судом встановлено, що угода про визнання винуватості відповідає інтересам суспільства, які полягають в забезпеченні швидшого судового провадження, викритті більшої кількості кримінальних правопорушень або інших більш тяжких кримінальних правопорушень.

Суд вважає, що її умови не порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб.

Обвинувачений ОСОБА_4 виконав взяті на себе зобов`язання, а саме повністю визнав свою винуватість.

Фактичних обставин, які свідчать про відсутність підстав для визнання винуватості, судом не установлено.

Отже, суд вважає, що наявні умови для її затвердження.

Відповідно до ч. 5 ст. 65 КК України, ??у випадку затвердження вироком угоди про примирення або про визнання вини суд призначає покарання, узгоджене сторонами угоди.

Отже, суд призначає узгоджене в угоді про визнання винуватості покарання.

Водночас, судом установлено, що ОСОБА_4 невиконане покарання, призначене йому вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 серпня 2023 року, за ч. 1 ст. 309 КК України, до штрафу в розмірі 1000 (одна тисяча) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 (сімнадцять тисяч) гривень.

Згідно з ч. 3 ст. 72 КК України, основні покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю при призначенні їх за сукупністю кримінальних правопорушень і за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягають і виконуються самостійно.

Отож, суд ухвалює рішення про самостійне виконання вироку Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 серпня 2023 року.

Своєю чергою, на підставі ч. 5 ст. 72 КК України, суд зараховує строк попереднього ув`язнення ОСОБА_4 до строку відбутого покарання, з розрахунку день за день.

Мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.

У ході судового розгляду встановлено, що згідно з ухвалою слідчого судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 жовтня 2025 року, до ОСОБА_4 застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою, строком до 21 грудня 2025 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 377 КПК України, якщо обвинувачений, що тримається під вартою, засуджений до арешту чи позбавлення волі, суд у виняткових випадках з урахуванням особи та обставин, встановлених під час кримінального провадження, має право змінити йому запобіжний захід до набрання вироком законної сили на такий, що не пов`язаний з триманням під вартою, та звільнити такого обвинуваченого з-під варти.

Відповідно до пар. 1 (а) статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: законне ув`язнення особи після засудження її компетентним судом.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, «… За правом багатьох країн … затримання у очікуванні розгляду апеляції вважається попереднім триманням під вартою, і засуджена особа не починає відбувати своє покарання, поки вирок не набере чинності. … Однак відмінності між підходами до процедури призначення покарання є відмінності за формою, а не за суттю, якщо розглядати наслідки для зацікавленої особи. Слід вважати, що стаття 5 § 1 (а), яка нічого не каже про припустимі форми правового механізму, за яким особа може законно триматися під вартою «після засудження», залишає державам-учасницям свободу вибору в цьому питанні» («Monnel and Morris v. the United Kingdom», рішення ЄСПЛ від 02 березня 1987 року § 47).

«Обвинувачений вважається затриманим «після засудження компетентним судом» у значенні статті 5 § 1 (a) після того, як рішення було винесено в першій інстанції, навіть якщо воно ще не виконується і підлягає оскарженню» («Руслан Яковенко проти України», рішення ЄСПЛ від 04 вересня 2015 року, заява № 5425/11, § 46)

«Термін «після засудження» не можна тлумачити, так, ніби він стосується лише остаточного засудження... Не можна ігнорувати того, що винуватість особи, яка тримається під вартою під час апеляційного або наглядового провадження, вже встановлена в ході судового розгляду, проведеного відповідно до вимог статті 6». («Wemhoff v. Germany», рішення ЄСПЛ від 27 червня 1968 року, § 9).

Отже, відсутня необхідність у будь-якому клопотанні, оскільки суд у цьому випадку діє у якості влади, що призначила покарання і забезпечує його виконання, а не вирішує спір між сторонами. Також, відсутня потреба аналізувати питання, необхідні для тримання під вартою до вироку; розумна підозра стає неактуальною, оскільки є вже висновок про винуватість; ризики не мають значення, оскільки відбувається де факто відбування покарання; обґрунтованість вироку не потребує періодичного перегляду.

Отож, з урахування особи обвинуваченого, обставин кримінального провадження, судом не установлено стосовно ОСОБА_4 виняткового випадку для зміни йому запобіжного заходу до набрання вироком законної сили на такий, що не пов`язаний з триманням під вартою.

Отож, до набрання вироком законної сили, суд залишає застосований до ОСОБА_4 запобіжний захід без змін.

Керуючись ст. 368, 374, 377, 392, 395, 475, 532 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

затвердити угоду про визнання винуватості, яка укладена 08 грудня 2025 року між прокурором Білоцерківської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону ОСОБА_3 та обвинуваченим ОСОБА_4 , за участю захисника ОСОБА_5 .

Визнати ОСОБА_4 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, частково приєднати до призначеного покарання, невідбуту частину покарання за вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 липня 2023 року, визначивши ОСОБА_4 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років 2 (два) місяці.

Вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 серпня 2023 року, яким ОСОБА_4 засуджений за ч. 1 ст. 309 КК України до штрафу в розмірі 1000 (одна тисяча) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 (сімнадцять тисяч) гривень, - виконувати самостійно.

Строк відбування покарання рахувати з дня набрання вироком законної сили.

До набрання вироком законної сили запобіжний захід застосований до ОСОБА_4 , у виді тримання під вартою, - залишити без змін.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України, зарахувати ОСОБА_4 , у строк відбутого покарання, строк його попереднього ув`язнення з 23 жовтня 2025 року по день набрання вироком законної сили, з розрахунку день за день.

Вирок може бути оскаржений до Київського апеляційного суду, через Білоцерківський міськрайонний суд Київської області, протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.

Для особи, яка тримається під вартою, строк на апеляційне оскарження обчислюється з дня отримання копії вказаного вироку.

Вирок суду першої інстанції на підставі угоди між прокурором та підозрюваним, обвинуваченим про визнання винуватості може бути оскаржений:

- обвинуваченим, його захисником, законним представником виключно з підстав: призначення судом покарання, суворішого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; невиконання судом вимог, встановлених частинами четвертою, шостою, сьомою статті 474 цього Кодексу, в тому числі нероз`яснення йому наслідків укладення угоди;

- прокурором виключно з підстав: призначення судом покарання, менш суворого, ніж узгоджене сторонами угоди; затвердження судом угоди у провадженні, в якому згідно з частиною четвертою статті 469 цього Кодексу угода не може бути укладена.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 15 ст. 615 КПК України вручити учасникам судового провадження копію повного тексту вироку в день його проголошення.

Суддя

Білоцерківського міськрайонного суду ОСОБА_6

Київської області