Справа № 129/194/25
Провадження № 1-кп/135/79/25
У Х В А Л А

іменем України

19.12.2025 м. Ладижин

Ладижинський міський суд Вінницької області у складі колегії суддів: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участі прокурора ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 , захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_6 , секретаря судових засідань ОСОБА_7 , розглянувши у судовому засіданні в режимі відеоконференції клопотання прокурора Тростянецького відділу Гайсинської окружної прокуратури Вінницької області ОСОБА_4 про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_5 у кримінальному провадженні №0000136 від 16.05.2024 за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України,

ВСТАНОВИВ:

І. Обставини справи та суть клопотання

На розгляді в Ладижинському міському суді Вінницької області перебуває кримінальне провадження №0000136 від 16.05.2024 за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України.

19.12.2025 до суду надійшло клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_5 .

Клопотання обґрунтовано тим, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, - у державній зраді, тобто діянні, умисно вчиненому громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності держави, економічній безпеці України: надання іноземній державі, іноземній організації або їх представникам допомоги в проведенні підривної діяльності проти України, вчинене в умовах воєнного стану.

Ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 20.09.2024 відносно ОСОБА_5 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою без визначення застави. Надалі строк дії обраного запобіжного заходу неодноразово продовжувався, востаннє ухвалою Ладижинського міського суду Вінницької області від 10.11.2025 продовжено до 08.01.2026 включно.

В обґрунтування клопотання про продовження строку тримання під вартою, прокурор зазначив, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, який відповідно до ст. 12 КК України є особливо тяжким злочином, санкція якого передбачає максимальне покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років або довічне позбавлення волі з конфіскацією майна.

Вказує на наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які станом на час розгляду кримінального провадження не зменшились, оскільки ОСОБА_5 може: переховуватись від суду (п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України), незаконно впливати на свідків та експертів (п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України), продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується (п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України).

У зв`язку з викладеним вище, прокурор просить продовжити строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_5 на 60 днів, адже наразі відсутні відповідні запобіжники для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого та жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК.

ІІ. Позиції сторін у судовому засіданні

2.1. Позиція сторони обвинувачення (прокурора)

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_4 клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 підтримав за викладених у ньому обставин.

2.2. Позиція сторони захисту (обвинуваченого та його захисника)

Обвинувачений ОСОБА_5 у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні клопотання прокурора та застосувати до нього більш м`який запобіжний захід цілодобовий домашній арешт.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_6 повністю підтримав позицію свого підзахисного.

ІІІ. Установлені судом обставини, положення закону, яким суд керувався, та мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали

Суд, дослідивши клопотання прокурора та додані до нього матеріали, заслухавши думку прокурора, пояснення обвинуваченого та його захисника, дійшов висновку, що клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою підлягає задоволенню з огляду на таке.

3.1. Норми права, якими керується суд

Відповідно до частини першої статті 333 Кримінального процесуального кодексу України, під час судового провадження заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються згідно з положеннями розділу ІІ цього Кодексу з урахуванням особливостей, визначених у розділі ІІІ.

Згідно з частиною першою статті 131 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення його дієвості. Відповідно до пункту 9 частини другої цієї ж статті, одним із таких заходів є запобіжний захід.

Метою застосування запобіжного заходу, відповідно до частини першої статті 177 КПК України, є забезпечення виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, а також запобігання наявним ризикам. Отже, застосування запобіжного заходу має забезпечувати ефективність кримінального провадження шляхом досягнення його цілей.

Як убачається з матеріалів справи, ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 20.09.2024 щодо ОСОБА_5 було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком 60 (шістдесят) діб без визначення розміру застави. Надалі строк дії запобіжного заходу неодноразово продовжувався, востаннє ухвалою Ладижинського міського суду Вінницької області від 10.11.2025, якою його дію продовжено до 08.01.2026 включно.

Зі змісту зазначених ухвал убачається, що підставами для їх постановлення були встановлені судом ризики, передбачені пунктами 1, 3, 5 частини першої статті 177 КПК України, а саме: ризик переховування від суду, незаконного впливу на свідків або експертів, а також ризик продовження кримінального правопорушення.

Згідно з частинами першою та другою статті 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на засадах змагальності, що передбачає самостійне обстоювання сторонами своїх правових позицій. Сторони мають рівні права на збирання та подання доказів, клопотань, скарг, а також реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини п`ятої статті 131 КПК України, при розгляді питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони зобов`язані подати докази обставин, на які посилаються.

Згідно з частинами третьою, четвертою та п`ятою статті 199 КПК України, суд зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор не доведе, що: заявлені раніше ризики не зменшились або не зникли, з`явилися нові ризики, що виправдовують продовження тримання під вартою.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: (1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченим кримінального правопорушення; (2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 цього Кодексу, і на які вказує прокурор; (3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

При вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності інші обставини, перелік яких визначений у ст. 178 КПК.

З огляду на зазначене вище, суду належать вирішити, чи довели сторони кримінального провадження обставини, на які вони посилаються, вирішуючи це питання, суд виходив із такого.

Стаття 177 КПК України визначає, що ризики, які виправдовують застосування запобіжного заходу, можуть полягати, зокрема, у: переховуванні від суду; спробах впливу на свідків, потерпілих, експертів; можливості продовження кримінального правопорушення.

Підставою застосування або продовження запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри, а також реальних ризиків, які дають суду підстави вважати, що обвинувачений може вчинити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

Наявність таких ризиків передбачає встановлення обґрунтованої ймовірності вчинення зазначених дій у майбутньому, а не їх безумовного настання. КПК України не вимагає доведення того, що обвинувачений обов`язково здійснить відповідні дії, однак вимагає доведення реальної можливості їх вчинення у конкретному кримінальному провадженні.

Отже, першочергово суд має встановити, чи доведено існування ризиків, на які посилається прокурор, та оцінити співмірність обраного запобіжного заходу поставленим процесуальним цілям.

3.2. Оцінка наявності ризиків, передбачених статтею 177 КПК України

3.2.1. Ризик переховування від суду (п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України)

Ризик переховування обвинуваченого ОСОБА_5 від суду оцінюється як реальний, обґрунтований та такий, що не зменшився з моменту обрання запобіжного заходу.

Обґрунтовуючи цей ризик, суд виходить із того, що згідно зі ст. 178 КПК України, при вирішенні питання про запобіжний захід обов`язково враховується тяжкість інкримінованого злочину. ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні злочину за ч. 2 ст. 111 КК України, який належить до категорії особливо тяжких злочинів проти основ національної безпеки. Передбачена санкцією статті міра покарання позбавлення волі на строк 15 років або довічне позбавлення волі є об`єктивним чинником, який підтверджує наявність в обвинуваченого вагомого мотиву для переховування з метою уникнення суворої кримінальної відповідальності.

Суд зазначає, що в умовах широкомасштабної збройної агресії проти України та дії правового режиму воєнного стану, встановлений ризик набуває особливої гостроти. Інкриміноване діяння (державна зрада) за своєю специфікою передбачає ймовірність наявності в особи комунікаційних або організаційних зв`язків, що можуть бути використані для виїзду на тимчасово окуповані території України або території держави-агресора, де здійснення правосуддя органами влади України є неможливим. Можливість перетину лінії фронту чи державного кордону поза офіційними пунктами пропуску за межами державного контролю створює реальну загрозу того, що обвинувачений зможе безперешкодно та назавжди ухилитися від суду.

Крім того, суд вважає, що наявні соціальні зв`язки обвинуваченого (наявність родини та місця проживання) не є достатньою гарантією його належної поведінки. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 194 КПК України, суд встановив недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів. У цій ситуації загроза втрати свободи назавжди (довічне ув`язнення) превалює над обов`язками, які покладаються при домашньому арешті.

З огляду на викладене, суд переконаний, що ризик переховування є актуальним, а будь-який інший запобіжний захід, крім тримання під вартою, не зможе забезпечити безперервну участь обвинуваченого у судових засіданнях та виконання ним процесуальних обов`язків.

3.2.2. Ризик незаконного впливу на свідків та експертів (п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України)

Суд визнає обґрунтованим ризик того, що обвинувачений ОСОБА_5 , перебуваючи на волі або під менш суворим запобіжним заходом, може здійснювати незаконний вплив на свідків та експертів у цьому провадженні.

Обґрунтовуючи цей ризик, суд виходить із принципу безпосередності дослідження доказів, закріпленого у ст. 23 КПК України. Згідно з цією нормою, суд не може прийняти як доказ свідчення, що містяться в протоколах допиту, складених під час досудового розслідування. Відповідно до ч. 4 ст. 95 КПК України, суд зобов`язаний обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприйняв у судовому засіданні.

Оскільки на стадії судового розгляду не всі свідки обвинувачення ще були допитані, вони залишаються об`єктивно вразливими до будь-яких форм позапроцесуального тиску. Суд враховує, що загроза отримання довічного позбавлення волі створює для обвинуваченого непереборний мотив для спотворення істини шляхом переконання, залякування або іншого впливу на свідків з метою зміни ними показань на користь захисту або відмови від надання свідчень взагалі.

Окрему увагу суд приділяє ризику впливу на експертів. Відповідно до ст. 101 КПК України, висновок експерта є самостійним джерелом доказів, проте, згідно з ч. 1 ст. 356 КПК України, експерт може бути викликаний для допиту в суді для роз`яснення свого висновку. У кримінальних провадженнях за ч. 2 ст. 111 КК України висновки експертиз (зокрема лінгвістичних, комп`ютерно-технічних чи експертиз у сфері охорони державної таємниці) мають фундаментальне значення для юридичної кваліфікації діяння.

Існує реальна небезпека, що обвинувачений, маючи доступ до засобів зв`язку або особистих контактів, може намагатися втрутитися у процесуальну діяльність експертів до моменту їхнього допиту в суді, намагаючись схилити їх до пом`якшення формулювань або надання завідомо неправдивих роз`яснень.

Суд констатує, що застосування більш м`якого запобіжного заходу, зокрема домашнього арешту, не дозволяє повністю ізолювати обвинуваченого від використання сучасних засобів телекомунікації та особистих зустрічей, що робить контроль за неможливістю незаконного спілкування зі свідками та експертами неефективним. Отже, ризик, передбачений п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, залишається актуальним та не може бути мінімізований інакше, ніж триманням під вартою.

3.2.3. Ризик вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення (п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України)

Суд визнає обґрунтованим ризик того, що обвинувачений ОСОБА_5 може продовжити інкриміновану йому злочинну діяльність або вчинити інше кримінальне правопорушення проти основ національної безпеки.

При оцінці цього ризику суд виходить з особливої природи та підвищеного ступеня суспільної небезпеки правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України. Об`єктом посягання у цьому випадку є суверенітет, територіальна цілісність та обороноздатність держави в умовах воєнного стану. Суд враховує, що державна зрада у формі надання допомоги іноземній державі в проведенні підривної діяльності проти України, як правило, не є випадковим епізодом, а має характер тривалої та системної співпраці з представниками іноземних організацій чи спецслужб.

Наявність в обвинуваченого, за версією сторони обвинувачення, встановлених каналів комунікації та інформаційних зв`язків із представниками держави-агресора створює об`єктивні умови для продовження передачі відомостей, що шкодять державній безпеці. Суд наголошує, що в умовах сучасних технологій та глобальної мережі інтернет, здійснення підривної діяльності (збір та передача даних, координація дій тощо) може відбуватися дистанційно, з використанням мобільних пристроїв та зашифрованих месенджерів.

У зв`язку з цим, застосування до ОСОБА_5 будь-якого менш суворого запобіжного заходу (наприклад, цілодобового домашнього арешту) не здатне забезпечити належний контроль за його активністю у цифровому просторі. Навіть повна заборона залишати житло не перешкоджає можливості продовжувати комунікацію з іноземними кураторами та вчиняти нові дії на шкоду обороноздатності держави.

Враховуючи, що наслідки продовження такої діяльності в умовах активних бойових дій можуть бути незворотними для життя і здоров`я громадян та безпеки держави в цілому, суд доходить висновку, що ризик, передбачений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, є реальним та актуальним. Необхідність захисту вищого публічного інтересу безпеки держави у цій ситуації переважає над правом обвинуваченого на обмеження його свободи пересування.

IV. Оцінка доводів сторони захисту та аналіз альтернативних запобіжних заходів

На підставі комплексного дослідження матеріалів клопотання, наданих доказів та заслуханих пояснень сторін, суд дійшов висновку про наявність достатніх підстав для задоволення клопотання прокурора.

4.1. Співвідношення соціальних зв`язків та тяжкості обвинувачення (ст. 178 КПК)

Здійснюючи оцінку особистості обвинуваченого відповідно до вимог ст. 178 КПК України, суд встановив, що ОСОБА_5 має сталі соціальні зв`язки: перебуває у зареєстрованому шлюбі, є батьком двох неповнолітніх дітей, має постійне місце проживання та стабільне джерело доходу на момент затримання.

Однак, суд наголошує, що міцність соціальних зв`язків не є абсолютним чинником і має оцінюватися у сукупності з характером інкримінованого діяння. Обвинувачення у вчиненні державної зради (ч. 2 ст. 111 КК України) під час дії воєнного стану свідчить про наявність обґрунтованої підозри у свідомому підриві основ національної безпеки держави. У такому контексті наявність нерухомості чи родинних відносин на території України втрачає свою превентивну (стримувальну) функцію перед ризиком отримати довічне позбавлення волі. Ба більше, наявність дітей та дружини не завадила обвинуваченому, згідно з версією слідства, вчинити дії, що ставлять під загрозу суверенітет держави, в якій проживає його сім`я.

Окрім того, суду не надано, а в матеріалах кримінального провадження відсутні медичні документи, які б свідчили про наявність в обвинуваченого захворювань, що перешкоджають його утриманню під вартою. Також судом не встановлено обставин, які б підтверджували наявність у нього утриманців, котрі потребують стороннього догляду, що не міг би бути забезпечений іншими членами родини.

4.2. Неспроможність альтернативних запобіжних заходів (ст. 176, 183 КПК)

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом. Суд ретельно проаналізував можливість застосування до ОСОБА_5 більш м`яких заходів, зокрема цілодобового домашнього арешту, про який клопотала сторона захисту.

Суд дійшов переконання, що альтернативні заходи є недостатніми для усунення встановлених ризиків, оскільки домашній арешт не обмежує обвинуваченого у використанні засобів зв`язку та мережі Інтернет, що дозволяє здійснювати позапроцесуальний вплив на свідків та експертів дистанційно. В умовах воєнного стану та наближеності певних територій до зони бойових дій, лише фізична ізоляція в умовах слідчого ізолятора гарантує неможливість несанкціонованого залишення підконтрольної території України.

4.3. Відповідність міжнародним стандартам та практиці ЄСПЛ

Суд враховує правові позиції Європейського суду з прав людини, зокрема у справах «Тейс проти Румунії» та «Чанєв проти України». Суд погоджується, що тривале тримання під вартою не може базуватися на автоматизмі. У цьому провадженні суд встановив, що «суспільний інтерес» (захист держави від підривної діяльності та забезпечення невідворотності покарання за особливо тяжкий злочин) на даному етапі переважає над правом особи на свободу.

Наявні у справі ризики є актуальними, конкретними та не зменшилися з моменту останнього продовження строку тримання під вартою. Отже, продовження строку тримання під вартою на 60 днів є обґрунтованим, пропорційним та необхідним заходом у демократичному суспільстві, що перебуває в стані війни.

V. Щодо визначення розміру застави

При вирішенні питання про можливість визначення альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави, суд виходить із положень частини четвертої статті 183 КПК України.

Вказана норма прямо передбачає, що у період дії воєнного стану суд, постановляючи ухвалу про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, має право не визначати розмір застави у кримінальних провадженнях щодо злочинів, передбачених, зокрема, статтею 111 Кримінального кодексу України (державна зрада).

Суд констатує, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, яке відповідно до ст. 12 КК України належить до категорії особливо тяжких злочинів проти основ національної безпеки України та вчинене в умовах воєнного стану.

Враховуючи виключний характер інкримінованого діяння, ступінь його суспільної небезпеки та встановлені судом ризики (переховування від суду, незаконний вплив на свідків, експертів, можливість продовження підривної діяльності), суд переконаний, що визначення застави у цій категорії справ не здатне забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого. На переконання суду, будь-який розмір застави, незалежно від його суми, у такому випадку не може бути достатньою гарантією запобігання ризикам, що загрожують фундаментальним інтересам держави її суверенітету та територіальній цілісності.

За таких обставин, керуючись імперативними вимогами закону та зважаючи на дію воєнного стану, суд вважає за необхідне реалізувати право, передбачене ч. 4 ст. 183 КПК України, та не визначати розмір застави при продовженні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_5 .

VI. Загальний висновок суду

Оцінивши у сукупності матеріали клопотання, надані докази, пояснення сторін та доводи учасників провадження, суд дійшов переконливого висновку, що клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 є повністю обґрунтованим та відповідає вимогам кримінального процесуального закону.

Судом встановлено, що стороною обвинувачення у порядку, передбаченому ч. 35 ст. 199 КПК України, у повному обсязі доведено наявність ризиків, визначених п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України. Вказані ризики переховування від суду, незаконний вплив на свідків та експертів, а також ризик продовження підривної діяльності не лише не зменшилися, а набули особливої актуальності на даній стадії судового розгляду. Суд констатує, що ці ризики є конкретними та реальними, а їх існування унеможливлює забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого за умови перебування його на волі.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 183 КПК України, суд вважає доведеною неможливість ефективного усунення встановлених ризиків шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів. Такий висновок ґрунтується на тяжкості інкримінованого злочину та відсутності в обвинуваченого достатніх процесуальних гарантій добросовісної поведінки, які б переважали над спокусою ухилитися від відповідальності за державну зраду в умовах воєнного стану.

Суд зазначає, що продовження тримання під вартою у такому випадку не є формальним актом. Така позиція ґрунтується на балансі між правом особи на свободу та інтересами національної безпеки України. Беручи до уваги високий рівень суспільної небезпеки інкримінованого діяння та потенційно катастрофічні наслідки для обороноздатності держави у разі повторення злочинних дій, суд вважає обраний захід співмірним, пропорційним та необхідним.

Крім того, керуючись ч. 4 ст. 183 КПК України, з огляду на тяжкість обвинувачення за ч. 2 ст. 111 КК України та умови воєнного стану, суд вважає за доцільне не визначати розмір застави, оскільки лише фізична ізоляція обвинуваченого спроможна гарантувати досягнення мети запобіжного заходу.

З огляду на викладене, керуючись статтями 12 КК України, 22, 131133, 177, 178, 183, 194, 197, 333, 371, 372, 375, 376 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора Тростянецького відділу Гайсинської окружної прокуратури Вінницької області ОСОБА_4 про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_5 задовольнити.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 (шістдесят) днів, тобто до 16 лютого 2026 року (включно).

Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подачі апеляційної скарги до Вінницького апеляційного суду через Ладижинський міський суд протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Повний текст судового рішення складено 22 грудня 2025 року.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3