ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2025 року Колегія суддів Дніпровського апеляційного суду в складі

судді доповідача ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 , на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Дніпра від 27 серпня 2025 року, якою

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Виноградів Закарпатської області, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, неодруженого, військовослужбовця військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період, на посаді водія 3 стрілецького відділення 1 стрілецького взводу 1 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 у військовому званні «солдат», зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, у кримінальному провадженні №0011442, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 20.03.2025 року, обрано запобіжний захід тримання під вартою в умовах гауптвахти на строк до 23 жовтня 2025 року, з визначенням розміру застави, -

ВСТАНОВИЛА:

Обставини, встановлені судом 1-ї інстанції :

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Дніпра від 27 серпня 2025 року підозрюваному за ч. 5 ст. 407 КК України ОСОБА_7 обрано запобіжний захід тримання під вартою, в умовах гауптвахти на строк до 23 жовтня 2025 року включно.

Визначено розмір застави у розмірі 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто у сумі 90 840 гривень.

У разі звільнення з-під варти внаслідок внесення застави, визначено покласти на ОСОБА_7 обов`язки: прибувати за кожною вимогою до слідчого, у провадженні якого буде знаходитись справа, прокурора, слідчого судді чи суду, в залежності від стадії кримінального провадження; не відлучатися із населеного пункту постійної або тимчасової дислокації військової частини, де проходить військову службу підозрюваний, без дозволу слідчого, прокурора або суду, в залежності від стадії кримінального провадження; повідомляти слідчого, прокурора, слідчого суддю чи суд, в залежності від стадії кримінального провадження, про зміну свого фактичного місця проживання або місця проходження служби, у разі невиконання яких, слідчим суддею або судом буде вирішено питання про звернення застави в дохід Держави.

Визначено строк дії ухвали до 23 жовтня 2025 року.

Доводи апеляційної скарги:

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 , діючи в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 , просить ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Дніпра від 27 серпня 2025 року відносно ОСОБА_7 скасувати та відмовити у задоволенні клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. У разі вирішення судом питання про необхідність обрання запобіжного заходу відносно ОСОБА_7 , просить обрати йому більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, домашній арешт у нічний час з 22-00 до 06-00 або особисте зобов`язання з покладенням обов`язків прибувати за викликом до органів досудового розслідування та суду, не залишати місто Виноградів без дозволу слідчого, здати на зберігання закордонний паспорт. В разі залишення запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, просить зменшити розмір застави до 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, з покладенням відповідних обов`язків, в порядку ч. 5 ст. 194 КПК України.

В обґрунтування апеляційної скарги захисник підозрюваного зазначив, що оскаржена ухвала постановлена з грубим порушенням норм кримінального процесуального права та практики ЄСПЛ, що слідчий суддя фактично механічно задовольнив клопотання слідчого, не здійснивши належної перевірки обґрунтованості підозри та реальності заявлених ризиків.

Звертає увагу, що ОСОБА_7 не має наміру ухилятися від правосуддя, а навпаки прагне в законний спосіб довести свою правоту та, зокрема, обґрунтувати, що за станом свого здоров`я він взагалі не підлягав мобілізації до Збройних Сил України. Зазначає, що його поведінка за одинадцять місяців є найкращим доказом відсутності будь-яких ризиків, на які посилається сторона обвинувачення. Звертає увагу, що ОСОБА_7 , як мешканець прикордонного району, добре знає місцевість та шляхи до кордону, проживаючи у м. Виноградів Закарпатської області мав можливості залишити територію України та переховуватися в країнах Європейського Союзу, проте так не вчинив.

Зазначає, що в даній справі слідство не надало жодного конкретного доказу того, що ОСОБА_7 дійсно самовільно залишив частину саме 25.09.2024 року. У клопотанні про застосування запобіжного заходу слідчий обмежився загальними фразами про те, що були допитані свідки, які нібито «прямо вказали» на вчинення ОСОБА_7 самовільного залишення частини. Проте, хто ці свідки, чи були вони знайомі з підзахисним, які саме свідчення надали, коли і за яких обставин вони бачили ОСОБА_7 , суддею не зазначено.

Наголошує, що кримінальне провадження було відкрито лише через півроку після нібито вчиненого злочину. Зазначає, що не надано жодних документів, які б підтверджували відсутність ОСОБА_7 на службі саме з вказаної дати.

Звертає увагу, що у своєму клопотанні слідчий використовує категоричні формулювання на кшталт «незаконно припинив виконувати», «ухилявся від несення обов`язків», ніби вина ОСОБА_7 вже встановлена вироком суду. Вважає таке прямим порушенням презумпції невинуватості, гарантованої ст. 62 Конституції України та ст. 6 Європейської конвенції з прав людини.

Наголошує, що відсутні ризики заявлені стороною обвинувачення, а слідчим суддею не перевірено належним чином наявність як обґрунтованої підозри, так і реальності існування ризиків, які б давали підстави вважати, що підозрюваний може переховуватися від органів досудового розслідування та суду, знищити речі чи документи, незаконно впливати на учасників кримінального провадження, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином або вчинити інше кримінальне правопорушення.

Звертає увагу, що слідчий суддя взагалі не розглянув можливості застосування альтернативних запобіжних заходів, а лише механічно послався на ч. 8 ст. 176 КПК України. Проте, ця норма не звільняє суд від обов`язку перевірити наявність ризиків та обґрунтованість підозри. Вона не дозволяє автоматично, без будь-якої індивідуальної оцінки позбавляти людину свободи.

Вважає, що для ОСОБА_7 можливо застосувати інший запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, наприклад, домашній арешт. Цей захід повністю виключив би можливість переховування та впливу на свідків, при цьому не ізолюючи особу від суспільства. Або, особисте зобов`язання з покладенням обов`язків не залишати місто Виноградів, з`являтися за викликом слідчого та суду, здати закордонний паспорт. Ці заходи були б цілком достатніми з огляду на відсутність реальних ризиків.

Зазначає, що слідчий суддя, хоча фактично і визначив заставу в розмірі 90 840 гривень, проте вона є явно непропорційною та фактично недосяжною. ОСОБА_7 отримував грошове забезпечення близько 20-30 тисяч гривень на місяць. Проте, він вже 11-ть місяців не отримує жодного грошового забезпечення, оскільки не перебуває в розташуванні військової частини. У нього немає жодних заощаджень, немає майна, яке можна було б реалізувати, немає родичів чи друзів, які могли б допомогти зі сплатою застави.

Позиції сторін в суді :

В рамках розгляду апеляційної скарги захисника підозрюваного учасники кримінального провадження були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги, клопотань про проведення апеляційного розгляду за їх участю до суду не надійшло, як і клопотань про відкладення розгляду справи, тому колегія суддів вважає за можливе розглянути дану апеляційну скаргу за відсутності сторін кримінального провадження.

Висновки суду:

Відповідно до ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1, п. 5 ч. 2 ст. 183 КПК тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.

Згідно з ч. 1 ст. 194 КПК під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 196 КПК в ухвалі про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зазначає відомості про: 1) кримінальне правопорушення (його суть і правову кваліфікацію із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність), у якому підозрюється, обвинувачується особа; 2) обставини, які свідчать про існування ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу; 3) обставини, які свідчать про недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу; 4) посилання на докази, які обґрунтовують ці обставини; 5) запобіжний захід, який застосовується.

Перевіривши надані матеріали та обговоривши доводи апеляційної скарги захисника підозрюваного, колегія суддів вважає, що зазначені вище вимоги кримінального процесуального закону при розгляді клопотання слідчого слідчим суддею дотримані в повній мірі.

З матеріалів справи вбачається, що слідчим Другого слідчого відділу (з дислокацією у місті Сєвєродонецьку) ТУ ДБР, розташованого у місті Краматорську, здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0011442 від 20.03.2025 року за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.

25 серпня 2025 року ОСОБА_7 затримано в порядку ст. 208 КПК України.

26 серпня 2025 року ОСОБА_7 повідомлено про підозру в тому, що, за версією з`ясованих стороною обвинувачення і викладених письмово в клопотанні обставин, солдат ОСОБА_7 підозрюється у тому, що він, будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період, перебуваючи на посаді водія 3 стрілецького відділення 1 стрілецького взводу 1 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 , незаконно припинив виконувати свій конституційний обов`язок по захисту Вітчизни, незалежності, територіальної цілісності України, в порушення вимог ст. ст. 17, 65 Конституції України, ст. ст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», положень Військової присяги, ст. ст. 11, 16, 127, 128, 129, 130, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, в умовах воєнного стану, діючи з прямим умислом, а саме усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з мотивів небажання переносити труднощі військової служби, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, без відповідних дозволів командирів і начальників, 25.09.2024 самовільно залишив місце тимчасового розташування підрозділу військової частини НОМЕР_1 розташованого в АДРЕСА_2 та ухилявся від несення обов`язків військової служби, проводячи час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби, тривалістю понад три доби, до 25.08.2025, доки не був затриманий співробітниками Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України самовільному залишенні місця служби військовослужбовцем, тривалістю понад три доби, вчиненому в умовах воєнного стану.

Відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених КПК України.

Як вбачається з клопотання та матеріалів кримінального провадження, сторона обвинувачення обґрунтовує підозру у самовільному залишенні місця служби військовослужбовцем ОСОБА_7 , тривалістю понад три доби, вчиненому в умовах воєнного стану, зібраними під час досудового розслідування належними та допустимими доказами у їх сукупності, зокрема: протоколами допиту свідків, повідомленням про вчинення злочину, актом службового розслідування та іншими зібраними під час досудового розслідування доказами в їх сукупності.

Доводи сторони захисту щодо не зазначення у клопотанні сторони обвинувачення та в оскарженій ухвалі слідчого судді конкретних прізвищ свідків, яких було допитано під час досудового розслідування даного кримінального провадження та зміст протоколів допиту таких свідків тощо, є необґрунтованими та спростовуються долученими до клопотання матеріалами, в яких наявні відповідні протоколи допиту та інші матеріали, на які посилався слідчий суддя в оскарженій стороною захисту ухвалі про обрання запобіжного заходу підозрюваному ОСОБА_7 (а.п. 64-67, 68-71, 72-75 та інші).

Колегія суддів вважає, що слідчий суддя зробив правильний висновок про те, що ризики, які дають достатні підстави вважати, що підозрюваний може здійснити спроби протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності здійснення підозрюваним зазначених дій.

Так, наявність ризику у вигляді можливого переховування від органів досудового розслідування та суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності, підтверджується, тим що солдат ОСОБА_7 підозрюється у вчиненні тяжкого злочину за який передбачено понесення винною особою покарання у вигляді позбавлення волі строком від 5 до 10 років, у зв`язку із чим розуміючи тяжкість понесення покарання у разі визнання підозрюваного винним у вчиненні інкримінованого злочину, останній може переховуватись від органу досудового розслідування та суду з метою уникнення понесення покарання. При цьому, посилання сторони захисту на відсутність на даний час спроб втечі підозрюваного, що свідчить про відсутність вказаногоризику,ні є слушними, оскільки його належна процесуальна поведінка наразі обумовлена не його правосвідомістю, а відсутністю запобіжного заходу, що жодним чином не свідчить про неможливість переховування підозрюваного у разі не обрання йому запобіжного заходу.

Обґрунтовано слідчий суддя вважав, що високоймовірним є ризик незаконного впливу на свідків у цьому кримінальному провадженні, оскільки підозрюваний ОСОБА_7 може вплинути на свідків, що фактично створить умови для здійснення впливу на безпосередніх свідків, у тому числі шляхом залякування та здійснення стосовно останніх насильницьких дій та можливістю погрозою застосування насильства до начальника. Крім того, ризик незаконного впливу на свідків залишається актуальним з огляду на встановлену КПК України процедуру отримання показань від осіб, які є свідками, у кримінальному провадженні, а саме усно шляхом допиту особи в судовому засіданні відповідно до положень ст. 23 КПК України. Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них, відповідно до ч. 4 ст. 95 КПК України. Тож, ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й в подальшому на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

Ризик того, що підозрюваний ОСОБА_7 може вчиняти інші кримінальні правопорушення підтверджується тим, що підозрюваний перебуваючи на волі, як військовослужбовець військової служби за призовом на військову службу осіб за мобілізацією може вчинити інший військовий злочин, дезертирство за ч. 4 ст. 408 КК України, тим самим переховуватися та ухилятися від кримінальної відповідальності. Крім того, бажання підозрюваного уникнути відповідальності та тяжкість покарання, що йому загрожує, безумовно свідчать про можливість втечі підозрюваного.

При обранні запобіжного заходу слідчим суддею також враховується характер кримінального правопорушення, який має високий ступінь суспільної небезпеки, зумовленої наслідками підриву бойової готовності та боєздатності військових підрозділів, а також те, що в Україні продовжує діяти правовий режим воєнного стану у зв`язку зі збройною агресією російської федерації.

Відповідно до приписів ч. 8 ст. 176 КПК України під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених, зокрема, ст. 407 КК України, застосовується виключно запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті, тобто тримання під вартою.

Таким чином, можливість застосування інших запобіжних заходів ніж тримання під вартою, не передбачена кримінальним процесуальним законом.

Колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з доводами апеляційної скарги сторони захисту, що слідчий суддя формально та механічно послався на вказану норму закону, застосував найсуворіший захід без належного аналізу можливості застосування іншого альтернативного триманню під вартою запобіжного заходу.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що є неможливим застосування більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою, для запобігання ризиків, зазначених у клопотанні та встановлених у судовому засіданні. Більш м`які запобіжні заходи не зможуть забезпечити виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, на що вказують дані про особистість підозрюваного, а також з огляду на суворість покарання за кримінальне правопорушення, що свідчить про те, що наслідки та ризик втечі для підозрюваного у цьому випадку можуть бути визнані ним менш небезпечними ніж кримінальне переслідування та процедура виконання покарання.

Також, оцінено колегією суддів апеляційної інстанції в сукупності і такі обставини: достатню обґрунтованість підозри ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує підозрюваному (у разі встановлення його вини) позбавлення волі на строк від 5 до 10 років; особу підозрюваного та стан його здоров`я, відомості про перебування на обліку у медичних закладах за місцем проходження служби відсутні; відсутність міцних соціальних зв`язків. ОСОБА_7 неодружений, на утриманні дітей не має; за місцем проходження служби зарекомендував себе посередньо; раніше не судимий.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що запобіжний захід у виді тримання під вартою відповідає особі підозрюваного ОСОБА_7 , характеру та тяжкості кримінального правопорушення, що йому інкримінується, не дає можливості перешкоджати інтересам досудового розслідування, а також відповідає практиці Європейського суду з прав людини, відповідно до якої, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, забезпечення яких вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Отже, слідчим суддею з огляду на приписи ч. 8 ст. 176 КПК України надано обґрунтований висновок щодо неможливості застосування інших більш м`яких запобіжних заходів, а не лише механічне та формальне посилання на вказану норму закону.

Таким чином доводи апелянта щодо відсутності обґрунтування наявності ризиків як в клопотанні слідчого, так і в оскарженій ухвалі слідчого судді є необґрунтованими та спростовуються дослідженими матеріалами кримінального провадження, яким слідчий суддя дав належну та повну оцінку, із зазначенням які саме ризики були встановлені слідчим суддею та доведено їх існування під час судового засідання.

Відповідно до ст. 3 Загальної декларації прав людини, ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, п. 3 постанови Пленуму ВСУ від 25 квітня 2003 року № 4 «Про практику застосування судами запобіжного заходу у вигляді взяття під варту та продовження строку тримання під вартою на стадіях дізнання і досудового слідства», запобіжний захід у вигляді взяття під варту обирається лише тоді, коли на підставі наявних у справі фактичних даних із певною вірогідністю можна стверджувати, що інші запобіжні заходи не забезпечать належної процесуальної поведінки підозрюваного, обвинуваченого.

В той же час суд апеляційної інстанції звертає увагу, що до підозрюваного ОСОБА_7 застосовано альтернативний запобіжний захід заставу в розмірі тридцяти прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 90 840 гривень. У випадку внесення застави у визначеному слідчим суддею розмірі, на підозрюваного ОСОБА_7 покладено обов?язки, передбачені ст. 194 КПК України, а саме: прибувати за кожною вимогою до слідчого, у провадженні якого буде знаходитись справа, прокурора, слідчого судді чи суду, в залежності від стадії кримінального провадження; не відлучатися із населеного пункту постійної або тимчасової дислокації військової частини, де проходить військову службу підозрюваний, без дозволу слідчого, прокурора або суду, в залежності від стадії кримінального провадження; повідомляти слідчого, прокурора, слідчого суддю чи суд, в залежності від стадії кримінального провадження, про зміну свого фактичного місця проживання або місця проходження служби, у разі невиконання яких, слідчим суддею або судом буде вирішено питання про звернення застави в дохід Держави.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги захисника підозрюваного щодо занадто великого розміру визначеної слідчим суддею розміру застави, як альтернативного запобіжного заходу, колегія суддів вважає їх неприйнятними з огляду на наступне:

Відповідно до ч. 3 ст. 183 КПК України,слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Відповідно до ч. 4 ст. 182 КПК України розмір застави у провадженні визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу.

Враховуючи тяжкість та обставини інкримінованого ОСОБА_7 злочину, особу підозрюваного, а також його вік та майновий стан, слідчий суддя, на думку колегії суддів, обґрунтовано вважав визначити підозрюваному альтернативний запобіжний захід у вигляді застави у розмірі тридцяти прожиткових мінімумів для працездатних осіб, тобто у сумі 90 840 гривень, оскільки внесення застави саме в такому розмірі може гарантувати виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків.

На думку колегії суддів саме такий розмір застави обумовлений тим ступенем довіри до обвинуваченого, при якому перспектива втрати застави буде для нього необхідним і достатнім стримуючим фактором, щоб не допустити невиконання ним процесуальних обов`язків та запобігти здійсненню дій, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

При розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу тримання під вартою ОСОБА_7 слідчий суддя з`ясував усі необхідні обставини, з якими закон пов`язує можливість обрання тримання під вартою та обґрунтував своє рішення про визначення розміру застави, що виклав їх у своєму рішенні.

Безпідставними є твердження захисника підозрюваного в апеляційній скарзі щодо неврахування слідчим суддею відомостей щодо особи ОСОБА_7 , оскільки саме ці обставини стали підставою для застосування до останнього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з визначенням розміру застави.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що тяжкість покарання не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте підозра ОСОБА_7 у вчиненні тяжкого злочину в сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.

Доводи апелянта щодо викладу підозри у формі обвинувального вироку, суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими. Так, підозра це передусім є процесуальним рішенням, яке приймається прокурором або слідчим за погодженням з прокурором на стадії досудового провадження і лише у випадку наявності достатніх доказів для підозри особи у вчиненні кримінального правопорушення. Крім того, повідомлення про підозру має містити певні відомості, відсутність або невідповідність яких може свідчити про порушення вимог ст. 277 КПК України і може стати підставою для її скасування, а також відповідати послідовному та чітко визначеному порядку вручення підозри. Під час апеляційного розгляду таких порушень встановлено не було.

Ураховуючи викладене, а також практику Європейського суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, оскільки прокурор довів наявність ризику переховування від суду з урахуванням тяжкості покарання за інкримінований злочин, та у сукупності з іншими встановленими обставинами, колегія суддів вважає, що вказане виправдовує тримання підозрюваного під вартою.

Підстав, які б виключали можливість застосування до підозрюваного запобіжного заходу тримання під вартою не вбачається, доказів на підтвердження неможливості на даний час перебування ОСОБА_7 під вартою, суду не надано.

З наведеного убачається, що слідчим суддею при розгляді клопотання про застосування щодо підозрюваного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою враховано обставини справи в сукупності з даними про особу підозрюваного, які вказують на можливість останнього вчиняти дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, в зв`язку з чим відносно ОСОБА_7 обрано запобіжний захід тримання під вартою, який на думку колегії суддів апеляційної інстанції в сукупності з існуючими ризиками, особою підозрюваного та конкретними ознаками інкримінованого йому кримінального правопорушення, є обґрунтованим, та підстав для залишення без задоволення клопотання слідчого колегія суддів не вбачає.

Викладені в апеляційній скарзі захисника підозрюваного доводи про недоведеність наявності обґрунтованої підозри ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину, зокрема неналежність та недопустимість долучених до клопотання слідчого доказів, є безпідставними, оскільки наведені у клопотанні дані, виклад яких зроблено з посиланням на матеріали кримінального провадження, на даному етапі досудового розслідування свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.

Враховуючи, що слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх належності і допустимості, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї обмежувального заходу, то з огляду на вищенаведені дані, у колегії суддів наявні підстави для висновку про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Для вирішення питання щодо обґрунтованості повідомленої підозри оцінка наданих слідчому судді доказів здійснюється не в контексті оцінки доказів з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення винуватості чи її відсутності у особи за вчинення злочину, доведення чи не доведення винуватості особи, з метою досягнення таких висновків, які необхідні суду при постановленні вироку, а з тією метою, щоб визначити вірогідність та достатність підстав причетності тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення, а також чи є підозра обґрунтованою, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

У розумінні положень, що наведені у численних рішеннях Європейського Суду з прав людини («Нечипорук, Ионкало проти України» №42310/04 від 21.04.2011, «Фокс, Кемпбелл і Хартлі проти Сполученого Королівства» №№ 12244/86,12245/86, 12383/86 від 30.08.1990, «Мюррей проти Сполученого Королівства» №14310/88 від 28.10.1994 та ін.), термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити це правопорушення.

Більш того, у п. 48 рішення «Чеботарь проти Молдови» № 35615/06 від 13.11.07- Європейський Суд з прав людини зазначив «Суд повторює, що для того, щоб арешт по обґрунтованій підозрі був виправданий у відповідності з статтею 5 & 1 (с), поліція не зобов`язана мати докази, достатні для пред`явлення обвинувачення, ні в момент арешту ні під час перебування заявника під вартою. Також не обов`язково, щоб затриманій особі були, по кінцевому рахунку, пред`явлені обвинувачення, або щоб ця особа була піддана суду. Метою попереднього тримання під вартою є подальше розслідування кримінальної справи, яке повинно підтвердити або розвіяти підозру, яка є підставою для затримання».

Крім того, колегія суддів враховує правову позицію Європейського Суду з прав людини, викладену у рішенні за скаргою «Ферарі-Браво проти Італії», відповідно до якого затримання та тримання особи під вартою, безумовно, можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою.

У відповідності до змісту ст. 368 КПК України, питання щодо наявності чи відсутності події та складу кримінального правопорушення в діянні, винуватості особи в його вчиненні, належності та допустимості зібраних у справі доказів, вирішуються судом під час ухвалення вироку, тобто на стадії судового провадження.

Сукупність матеріалів судового провадження, на даному етапі кримінального провадження до моменту з`ясування істини у справі, є достатньою для обрання щодо підозрюваного запобіжного заходу, оскільки обґрунтованість підозри - це не акт притягнення особи до відповідальності, а сукупність даних, які переконують об`єктивного спостерігача, що особа могла бути причетною до вчинення конкретного злочину.

Крім того, під час апеляційного розгляду не було встановлено, що слідчий суддя порушив права підозрюваного ОСОБА_7 на свободу та особисту недоторканість, гарантовані ст. 29 Конституцією України та ст. 5 Європейської конвенції з прав людини, на що наголошував захисник підозрюваного.

Отже, порушень вимог кримінального процесуального закону, які б слугували підставами для скасування ухвали слідчого судді, не вбачається, обраний слідчим суддею запобіжний захід стосовно підозрюваного ОСОБА_7 відповідає вимогам статей 177, 178, 194 КПК, прийняте рішення є обґрунтованим і достатньо вмотивованим, у зв`язку з чим не підлягає скасуванню, а відтак апеляційну скаргу захисника підозрюваного слід залишити без задоволення.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 418, 419, 422 КПК, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 , залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Дніпра від 27 серпня 2025 року, якою до підозрюваного ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, у кримінальному провадженні №0011442, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 20.03.2025 року, обрано запобіжний захід тримання під вартою в умовах гауптвахти на строк до 23 жовтня 2025 року, з визначенням розміру застави, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4