ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/817/316/25 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ухвала слідчого судді
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 листопада 2025 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду

в складі: головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

з участю прокурора ОСОБА_6 ,

підозрюваного ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника підозрюваного ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 листопада 2025 року в кримінальному провадженні №0000147 ,-

ВСТАНОВИЛА:

Вказаною ухвалою слідчого судді відмовлено у задоволенні клопотання сторони захисту про застосування щодо підозрюваного ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту. Задоволено клопотання сторони обвинувачення. Застосовано до ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369-2 КК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк до 23 год. 59 хв. 01 січня 2026 року. Визначено підозрюваному ОСОБА_7 заставу у розмірі 40 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 121120 (сто двадцять одна тисяча сто двадцять) гривень.

Своє рішення слідчий суддя мотивує тим, що при визначенні ОСОБА_7 альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави, слідчий суддя поряд із положеннями ст.ст. 182, 183 КПК України, врахував практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри (впевненості), за якого перспектива втрати застави буде достатнім стримувальним засобом, щоб унеможливити перешкоджання особою встановленню істини у кримінальному провадженні. Врахував обставини вчинення кримінального правопорушення, матеріальне становище підозрюваного, тяжкість правопорушення, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_7 , слідчий суддя вважав, що застава у розмірі сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб з покладенням обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України, зможе забезпечити виконання ОСОБА_7 покладених на нього обов`язків.

Слідчий суддя також враховує, що метою застави має бути забезпечення процесуальних обов`язків і попередження ризиків, а не штрафну чи каральну функцію, що вплине на підозрюваного ОСОБА_7 .

В апеляційній скарзі захисник просить скасувати ухвалу слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області ОСОБА_1 від 05.11.2025 про застосування до підозрюваного ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання сторони обвинувачення про застосування до підозрюваного ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Свої вимоги сторона захисту мотивує тим, що ухвала постановлена з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та такою, що підлягає скасуванню зокрема через:

- факт застосування запобіжного заходу на підставі резолютивної частини ухвали слідчого судді порушує конституційні права підозрюваного, так як ухвалюючи оскаржуване рішення, слідчий суддя керувався ч. 2 ст. 376 КПК України, але оскільки законодавець не відносить слідчого суддю до категорії суд, то його ухвала не є судовим рішенням. За таких обставин до ухвал слідчих суддів не можуть застосовуватись положення ч. 2 ст. 376 КПК України.

- сторона захисту вважає підозру не обґрунтованою тому, що за змістом процесуальних документів ОСОБА_7 не вимагав неправомірної вигоди. Про це свідчить той факт, що заявник ОСОБА_9 сам звернувся за допомогою, маючи на меті у незаконний спосіб вирішити свою проблему.

- у клопотанні про застосування запобіжного заходу немає посилань на докази існування ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, не містять фактичних даних про існування таких ризиків і додані до клопотання матеріали кримінального провадження.

- у клопотанні сторони обвинувачення щодо неможливості застосування більш м`якого запобіжного заходу нічого не зазначається.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, доводи захисника та підозрюваного, які підтримали апеляційну скаргу з наведених у ній підстав, думку прокурора, яка заперечила проти задоволення апеляційної скарги та просила залишити рішення без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції з`ясував наступне.

Твердження захисника, що слідчий суддя не вправі застосовувати норми ч.2 ст.376 КПК України при проголошенні ухвали про застосування запобіжного заходу апеляційний суд вважає безпідставними з огляду на наступне.

Згідно ч.2 ст.376 КПК України якщо складання судового рішення у формі ухвали (постанови) вимагає значного часу, суд має право обмежитися складанням і оголошенням його резолютивної частини, яку підписують всі судді. Повний текст ухвали (постанови) повинен бути складений не пізніше п`яти діб з дня оголошення резолютивної частини і оголошений учасникам судового провадження. Про час оголошення повного тексту ухвали (постанови) має бути зазначено у раніше складеній її резолютивній частині.

При цьому, ні глава 29 КПК України, ні стаття 3 КПК України не містить визначення поняття судове рішення.

Однак, відповідно до п.18 ч.1 ст.3 КПК України, слідчий суддя це суддя суду першої інстанції, до повноважень якого належить здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні, та у випадку, передбаченому статтею 247 цього Кодексу, голова чи за його визначенням інший суддя відповідного апеляційного суду. Слідчий суддя (слідчі судді) у суді першої інстанції обирається зборами суддів зі складу суддів цього суду.

Аналіз окремих положень КПК України дозволяє зробити однозначний висновок, що реалізація слідчим суддею функції судового контролю під час кримінального провадження здійснюється шляхом прийняття процесуальних рішень (ч.1 ст.110 КПК України), а зовнішньою формою таких процесуальних рішень є відповідні ухвали слідчого судді (розділу ІІ «Заходи забезпечення кримінального провадження», глави 20 «Слідчі дії», 21 «Негласні слідчі (розшукові) дії», параграфу 4 «Продовження строку досудового розслідування» глави 24 «Закінчення досудового розслідування. Продовження строку досудового розслідування», 24-1 «Особливості спеціального досудового розслідування кримінальних правопорушень», 26 «Оскарження рішень, дій чи бездіяльності під час досудового розслідування» розділу ІІІ «Досудове розслідування»).

Згідно ч.2 ст.110 КПК судове рішення приймається у формі ухвали, постанови або вироку, які мають відповідати вимогам, передбаченим статтями 369, 371-374 цього Кодексу.

Наведені положення кримінального процесуального закону дають підстави для висновку, що процесуальне рішення слідчого судді у формі ухвали є судовим рішенням.

Також, відповідно до висновку щодо застосування ч.2 ст.376 КПК України, викладеного у постанові ОП ККС ВС від 27 травня 2019 року (справа №461/1434/18) у випадку, коли слідчий суддя з посиланням на ч.2 ст.376 КПК постановив ухвалу та оголосив її резолютивну частину, а повний текст ухвали оголосив в інший день, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з дня оголошення резолютивної частини ухвали.

Згідно висновку щодо застосування ч.1 ст.380 КПК України, викладеного у постанові ОП ККС ВС від 18 листопада 2019 року (справа № 367/3068/17) якщо судове рішення, яке є результатом судового провадження та яким вирішено питання, що становило предмет його розгляду, є незрозумілим, суд, слідчий суддя, який його ухвалив, за заявою учасника судового провадження чи органу виконання судового рішення ухвалою роз`яснює своє рішення, не змінюючи при цьому його зміст. Серед мотивів такого висновку ОП ККС ВС також зазначила, що судовими рішеннями є, у відповідності до ст.369 КПК України, вироки, ухвали та постанови. Згідно приписів ч.2 ст.110 КПК України, судове рішення приймається у формі ухвали, постанови або вироку, які мають відповідати вимогам, передбаченим статтями 369, 371-374 цього Кодексу. Крім того, як вбачається з положень ч.2 ст.369 КПК України, рішення слідчих суддів відносяться до системи судових рішень.

Наведені положення кримінального процесуального закону і висновки суду касаційної інстанції щодо порядку їх застосування підтверджують безпідставність доводів захисника про незаконність проголошення слідчим суддею резолютивної частини ухвали.

Доводи апеляційної скарги про скасування ухвали слідчого судді через необґрунтованість пред`явленої ОСОБА_7 підозри апеляційний суд також відхиляє з наступних мотивів.

Перевіркою матеріалів провадження встановлено, що задовольняючи клопотання слідчого про застосування цього запобіжного заходу слідчий суддя, з урахуванням мети та підстав застосування запобіжного заходу, передбачених ст.177 КПК України, обставин, передбачених ст.178 КПК України, мотивувавши своє рішення наявністю зазначених в клопотанні ризиків, обґрунтованої підозри у вчиненні тяжкого багатоепізодного злочину за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до семи років, та прийшов до обґрунтованого висновку, що застосування більш м`якого запобіжного заходу не забезпечить запобігання відповідним ризикам.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, наведені в клопотанні слідчого підстави для обрання підозрюваному запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою слідчим суддею ретельно перевірені.

Так, 04 листопада 2025 року ОСОБА_7 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.369-2 КК України, тобто прийняття пропозиції, обіцянки або одержання неправомірної вигоди для себе чи третьої особи за вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави, поєднане з вимаганням такої вигоди, а саме що 03.11.2025 близько 13 год. 20 хв. ОСОБА_7 , діючи умисно з корисливих мотивів з метою вимагання та одержання неправомірної вигоди, перебуваючи в автомобілі марки «Hyundai», д.н.з. НОМЕР_1 , поблизу будинку №37 по вул. Збаразька у м. Тернополі, одержав від ОСОБА_9 4000 доларів США, що згідно з офіційним курсом Національного Банку України станом на 03.11.2025 становить 167 569,6 гривень, як неправомірну вигоду для себе за вплив на прийняття рішення посадовими військовими особами щодо зняття ОСОБА_9 з розшуку за ст.210 КУпАП в системі «ОБЕРІГ».

03.11.2025 о 13 год. 30 хв. ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , затримано в порядку ст. 208 КПК України за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.369-2 КК України.

В ході апеляційного розгляду встановлено, що висновки слідчого судді про обґрунтованість пред`явленої ОСОБА_7 підозри підтверджуються зібраними на цей час досудовим розслідуванням доказами, а саме: заява про вчинення кримінального правопорушення від 27.10.2025; рапорт про виявлене кримінальне правопорушення від 27.10.2025;протокол допиту свідка ОСОБА_9 від 29.10.2025; протокол додаткового допиту свідка ОСОБА_9 від 03.11.2025; протокол огляду та ідентифікації грошових коштів від 03.11.2025; протокол огляду особи та вручення грошових коштів від 03.11.2025; протокол за результатами проведення НСРД аудіо відео контроль особи від 04.11.2025; протокол затримання ОСОБА_7 від 03.11.2025; протокол огляду місця події від 03.11.2025.

Таким чином, при вирішенні питання щодо вагомості наявних доказів про вчинення підозрюваним кримінального правопорушення, слідчий суддя прийшов до правильного висновку, з яким погоджується і колегія суддів, що надані стороною обвинувачення докази на даному етапі розслідування дають достатні підстави вважати, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, є причетною до вчинення інкримінованого правопорушення, а тому пред`явлена підозра є обґрунтованою.

Доводи апеляційної скарги захисника про відсутність фактичних даних для обґрунтованої підозри ОСОБА_7 саме за ознакою вимагання спростовуються даними протоколу допиту свідка ОСОБА_9 від 29.10.2025р., в якому наявні відомості про те, що з метою працевлаштування та отримання броні від мобілізації він мав намір у законний спосіб виключити відомості про його розшук з бази даних Резерв+, в тому числі сплатити штраф. Однак, йому це не вдавалось і він звернувся за порадою до ОСОБА_7 , який повідомив, що може цьому посприяти за грошову винагороду. Після обговорення умов вилучення відомостей про розшук з бази даних Резерв+ за грошову винагороду свідок ОСОБА_9 висловив намір обдумати ці умови, на що ОСОБА_7 сказав, що у разі ненадання йому грошових коштів у розмірі 4 тис. доларів, він передасть персональні дані свідка необхідним людям і той не зможе знятися з розшуку ТЦК і працевлаштуватись (а.с.18).

За наведених обставин слідчий суддя визнав доведеним, що ОСОБА_7 обґрунтовано підозрюється у вчиненні вказаного кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.369-2 КК України.

Аналізуючи доводи сторони захисту про відсутність ризиків, визначених ст.177 КПК України, колегія суддів також приходить до переконання про необґрунтованість таких доводів.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Клоот проти Бельгії», Суд зазначив: «Серйозність обвинувачення може слугувати для суду підставою для постановлення рішення про поміщення та утримання обвинуваченого під вартою з метою запобігання спробі вчинення подальших правопорушень.

Також, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів.

Обставини даного кримінального провадження, в тому числі і дані про особу обвинуваченого, тяжкості злочину, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_7 і за вчинення якого передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з конфіскацією майна, на думку апеляційного суду, дають достатні підстави припускати, що останній може здійснити спроби переховування від суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності. При цьому, слідчий суддя також правильно врахував, що невідворотність покарання, яка полягає у неможливості звільнення засуджених за вчинення корупційних правопорушень від реального відбування покарання, є суттєвим мотивом, який може спонукати підозрюваного ухилятися від слідства і суду.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК не можна визнавати недоведеним.

Апеляційний суд погоджується також із висновками слідчого судді, про доведеність стороною обвинувачення ризику, передбаченого п.2 ч.1 ст.177 КПК України, зокрема те, що на даний час органом досудового розслідування проведено тільки ряд першочергових слідчих дій, спрямованих на встановлення обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженню та продовжуються проводитись слідчі дії, спрямовані на встановлення інших осіб, причетних до злочинної діяльності та свідків вчиненого ним кримінального правопорушення. Однак, ОСОБА_7 , перебуваючи на волі, може знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей, насамперед, документи з персональними даними, передані йому ОСОБА_9 , які на даний час не вилучені та мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, що може негативно вплинути на хід досудового розслідування та його результати, у тому числі унеможливить виконання завдань кримінального провадження, визначених ст.2 КПК України.

Також апеляційний суд погоджується з висновком, що стороною обвинувачення доведено існування в зазначеному кримінальному провадженні ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст.177 КПК України впливу на свідків та інших підозрюваних в даному кримінальному провадженні, оскільки на даний час досудовим розслідуванням не встановлено усіх свідків даного злочину, вказані особи не допитані. Водночас, деякі з них можуть бути відомі ОСОБА_7 , а відтак останній як особисто, так і через третіх осіб може незаконно впливати на свідків з метою дачі ними неправдивих, неповних показів, відмови від раніше наданих показань або умисного ухилення ними від явки до органу досудового розслідування та суду для надання показань, що може негативно вплинути на стан досудового розслідування, судового розгляду та його результати. Поряд з цим, відповідно до положення ч. 2 ст. 23 КПК України, не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах та документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, а також, згідно з ч. 4 ст. 95 КПК України, суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання і не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що й ризик, передбачений п.3 ч.1 ст.177 КПК України, не можна визнати недоведеним.

Щодо існування ризику передбаченого п.5 ч.1 ст.177 КПК України слідчий суддя правильно зазначив що вищевказаний ризик не підтверджений, так як підозрюваний ОСОБА_7 раніше не судимий, тому зазначений ризик містить абстрактний характер.

Колегія суддів також звертає увагу, що КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний чи обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що вони мають реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям ризик - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії підозрюваних чи обвинувачених кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК України.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки підозрюваного чи обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження.

Тобто в даному випадку суд має зробити висновки прогнозованості характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

З урахуванням конкретних обставин інкримінованого ОСОБА_7 тяжкого кримінального правопорушення та даних про його особу в сукупності з наявними ризиками, що передбачені ст.177 КПК, слідчий суддя обґрунтовано застосував до підозрюваного ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на даному етапі досудового розслідування.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що в клопотанні сторони обвинувачення не зазначено обґрунтування неможливості застосування більш м`якого запобіжного заходу, слід зазначити, що ці доводи є необґрунтованими, оскільки у клопотанні слідчого зазначено, що застосування більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, під час досудового розслідування не забезпечить запобігання сукупності наявних ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Крім того, такі доводи сторони захисту в даному випадку не є підставою для скасування оскарженої ухвали у зв`язку з тим, що одночасно із застосуванням запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою слідчий суддя обрав альтернативний запобіжний захід у вигляді застави, розмір якої визначив з урахуванням відомостей щодо особи підозрюваного та характеру інкримінованого йому правопорушення у межах, встановлених ч.5 ст.182 КПК України. Обґрунтованих підстав для висновку, що визначений розмір застави є завідомо непомірним для підозрюваного, в ході апеляційного розгляду не встановлено.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що викладені в апеляційній скарзі захисника доводи про незаконність застосованого відносно ОСОБА_7 запобіжного заходу, у вигляді тримання під вартою, апеляційний суд вважає необґрунтованими, а тому не знаходить підстав для скасування ухвали слідчого.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 422 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу захисника підозрюваного ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 - залишити без задоволення, а ухвалу Тернопільського міськрайонного суду від 05 листопада 2025 року щодо ОСОБА_7 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Головуючий

Судді