ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 761/23109/23

провадження № 51-5345км23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

у режимі відеоконференції:

захисника ОСОБА_6 ,

засудженої ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженої ОСОБА_7 на вирок Херсонського міського суду Херсонської області від 10 грудня 2024 року та ухвалу Херсонського апеляційного суду від 19 березня 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 000436, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Нової Каховки Херсонської області та жительки АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111-2 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Херсонський міський суд Херсонської області вироком від 10 грудня 2024 року визнав ОСОБА_7 винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111-2 КК, і призначив їй покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років із позбавленням права обіймати будь-які посади в органах державної влади, державного управління, місцевого управління та займатися діяльністю, пов`язаною з наданням адміністративних послуг, на строк 12 років.

Також суд вирішив питання щодо запобіжного заходу; зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання; додаткового покарання; процесуальних витрат; вилучених речей у кримінальному провадженні.

За вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватою в пособництві державі-агресору, а саме в тому, що вона, будучи громадянкою України, діючи умисно, незаконно, підтримуючи діяльність і рішення окупаційної адміністрації держави-агресора в м. Херсоні, з мотивів незгоди з політикою представників української державної влади, з метою завдання шкоди Україні шляхом реалізації та підтримки рішень і дій окупаційної адміністрації держави-агресора, вчиняла дії, спрямовані на допомогу окупаційній адміністрації держави-агресора.

Так, після встановлення 24 лютого 2022 року збройними формуваннями РФ загального контролю на частині території Херсонської області з метою встановлення окупаційної адміністрації РФ, державними органами і структурами РФ, функціонально відповідальними за управління тимчасово окупованими територіями, створено підконтрольні РФ самопроголошені органи, які узурпували виконання владних повноважень на тимчасово окупованих територіях та які виконували властиві органам державної влади й органам місцевого самоврядування функції, у тому числі органи, організації, підприємства та установи, включаючи правоохоронні та судові органи, нотаріусів і суб`єктів адміністративних послуг.

Під час окупації військовослужбовцями ЗС РФ окремих районів Херсонської області 27 травня 2022 року відповідно до наказу окупаційної адміністрації, а саме указу так званого «голови військово-цивільної адміністрації Херсонської області», № 50-р «Про створення державного унітарного підприємства «Херсонська залізниця» створено так зване «Державне унітарне підприємство (далі - ДУП) «Херсонська залізниця».

Так, ОСОБА_7 , будучи колишнім диспетчером Херсонської філії ПрАТ «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» пропагувала ідеї «руського миру» у середовищі працівників залізничного транспорту на території Херсонської області, підбурюючи останніх до надання підтримки, сприяння та співпраці з представниками окупаційної адміністрації РФ, тобто з державою-агресором.

За вчинення наведених вище дій представники окупаційної адміністрації держави-агресора 07 червня 2022 року призначили ОСОБА_7 на посаду так званого начальника «Міжгалузевого підприємства промислового залізничного транспорту» у створеному псевдопідприємстві залізничного транспорту «ДУП «Херсонська залізниця», яке розташовувалося на вул. Заводській, 47 у м. Херсоні Херсонської області.

Так, перебуваючи на вказаній посаді, ОСОБА_7 продовжила дії спрямовані на допомогу державі-агресору (пособництво), окупаційній адміністрації держави-агресора шляхом проведення зборів працівників Херсонської філії ПрАТ «Київ-Дніпровське МППЖТ», на яких пропагувала ідеї «руського миру» у середовищі працівників залізничного транспорту на території Херсонської області та закликала вказаних осіб до зайняття посад на підприємстві, утвореному окупаційною владою, надавала зразки заяви про прийняття на роботу в незаконно створеному окупаційною владою підприємстві «ДУП «Херсонська залізниця».

Також на виконання наказу від 27 червня 2022 року № 7 так званого «директора ДУП «Херсонська залізниця» ОСОБА_8 » за фактом створення ДУП «Херсонська залізниця», яким привласнено рухоме та нерухоме майно Херсонської філії ПрАТ «Київ-Дніпровське МППЖТ», надавала вказівки на ремонт тепловозів, що перебували на балансі Херсонської філії ПрАТ «Київ-Дніпровське МППЖТ», з подальшим їх переданням окупаційній владі.

Крім того, у період із червня до 11 листопада 2022 року (більш точного часу органом досудового розслідування не встановлено) ОСОБА_7 добровільно допомагала окупаційній адміністрації держави-агресора відновлювати та організовувати залізничне сполучення з АР Крим з метою забезпечення перевезень військової техніки й особового складу ЗС РФ у зону бойових дій, що відбуваються на Херсонському напрямку.

Херсонський апеляційний суд ухвалою від 19 березня 2025 року вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_7 залишив без змін.

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Засуджена ОСОБА_7 , посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати постановлені щодо неї судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Суть доводів засудженої зводиться до тверджень про недоведеність її винуватості та відсутність складу інкримінованого їй кримінального правопорушення.

За обґрунтуванням засудженої, показання свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 є недопустимими, оскільки вони не були присутні на зборах, а їх розповіді надані від третіх осіб.

ОСОБА_7 стверджує, що в матеріалах справи містяться протоколи допиту свідків, які доводять, що збори проводив представник окупаційної влади РФ ОСОБА_13 і саме він дав зразок заяви про прийняття на роботу, де був зазначений її номер телефону, однак суд цих свідків не допитав.

Також запевняє, що жоден свідок не підтвердив того, що вона пропагувала ідеї «руського мира».

Указує, що суд не допитав свідка ОСОБА_14 , який міг засвідчити здійснення на неї тиску з метою залученнядо співпраці з окупаційною владою.

Ставить під сумнів висновок експерта Українського наукового дослідного інституту судових експертиз від 31 березня 2023 року № 143/1, посилаючись на те, що під час дослідження використано матеріали з блокнота, а не зразки її почерку та підписів, узяті безпосередньо в неї.

Наголошує, що суд не розглянув її клопотання про призначення повторної судово-почеркознавчої експертизи із відібранням у неї особистих зразків.

Також зазначає, що вона не агітувала осіб працювати на підприємстві, а пропонувала їм працювати на умовах, які їй повідомив директор.

Не погоджується з кваліфікацією інкримінованого їй діяння. Акцентує, що жодних матеріальних ресурсів вона не передавала (відсутність акта приймання-передачі) і, будучи аполітичною людиною, ніколи не пропагувала.

Як зазначає ОСОБА_7 , за її керівництва підприємство займалося впорядкуванням території та будівель, що підтверджується документами, вилученими з комп`ютера. Водночас звертає увагу на відсутність документів, які би доводили перевезення вантажів військового призначення до зони бойових дій.

За твердженням засудженої, суд не розглянув листів Департаменту колії та споруд АТ «Укрзалізниця» від 02 травня 2023 року № ЦЦТ-1244 за підписом директора ОСОБА_15 і директора з інфраструктури ОСОБА_16 , а також Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України від 02 травня 2023 року № 1324 за підписом члена правління з питань безпеки ПрАТ «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового транспорту»), які свідчать про неможливість перевезення військових вантажів у період, інкримінованого їй кримінального правопорушення, через відсутність залізничного сполучення між м. Херсоном та лівим берегом р. Дніпро у зв`язку з руйнуванням залізничного мосту.

Указує, що її діями не було завдано жодних збитків.

Позиції учасників судового провадження

У судовому засіданні засуджена ОСОБА_7 , надавши відповідні пояснення, та захисник ОСОБА_6 підтримали касаційну скаргу засудженої.

Прокурор ОСОБА_5 висловила аргументи про безпідставність цієї скарги.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження і доводи, викладені в касаційній скарзі засудженої, Суд дійшов висновку,що скаргу необхідно задовольнити частково з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Згідно з ч. 1 цієї статті суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції, як визначено ст. 438 КПК, є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Частиною 1 ст. 412 КПК передбачено, що істотними є такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Виходячи із завдань та загальних засад кримінального провадження, визначених у статтях 2, 7 КПК, функція апеляційного суду полягає в об`єктивному, неупередженому перегляді вироків та ухвал суду першої інстанції, справедливому вирішенні поданих апеляційних скарг із додержанням усіх вимог чинного законодавства.

Суд апеляційної інстанції практично виступає останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції, і це покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження й оцінки доказів, але з урахуванням особливостей, передбачених ст. 404 КПК.

За приписами статей 370, 419 КПК в ухвалі апеляційного суду мають бути наведені належні й достатні мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив під час постановлення ухвали, та положення закону, яким він керувався. Судове рішення повинно бути ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК.

Під час залишення апеляційної скарги без задоволення в ухвалі апеляційного суду мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Тож закон вимагає від суду проаналізувати всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, та надати на них мотивовані відповіді. Недотримання цих положень є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке згідно зі ст. 438 КПК є підставою для скасування судового рішення.

Однак суд апеляційної інстанції під час розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_7 вказаних вимог не дотримався.

З матеріалів справи вбачається, що місцевий суд дослідив докази сторони обвинувачення, зокрема допитав свідків ( ОСОБА_12 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ), дослідив письмові докази, серед яких протоколи огляду: від 28 грудня 2022 року, згідно з яким оглянуто документи, вилучені за результатами огляду від 01 грудня 2022 року адміністративної будівлі, зокрема акти огляду й передачі матеріальних цінностей; від 29 грудня 2022 року, відповідно до якого оглянуто документи, вилучені під час обшуку за місцем проживання засудженої, зокрема службові записки за підписом ОСОБА_7 , копії записок; від 09 березня 2023 року, згідно з яким оглянуто вилучений в ОСОБА_7 телефон, а також висновок експерта від 31 березня 2023 року № 143/1 почеркознавчої експертизи, відповідно до якого в оригіналах службових документів, вилучених під час огляду адміністративної будівлі та в ході обшуку домоволодіння ОСОБА_7 , підписи виконані останньою.

Наведені вище докази місцевий суд визнав належними й допустимими, такими, що в сукупності підтверджують визначені ст. 91 КПК обставини, які підлягають доказуванню, та доводять винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111-2 КК, а саме умисних дій, спрямованих на допомогу (пособництво) окупаційній адміністрації держави-агресора з метою завдання шкоди Україні шляхом реалізації та підтримки рішень і дій окупаційної адміністрації держави-агресора.

Не погоджуючись із вироком суду, засуджена ОСОБА_7 та її захисник - адвокат ОСОБА_6 подали апеляційні скарги, у яких, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи й неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просили перекваліфікувати її діяння, а саме засуджена просила перекваліфікувати на ч. 5 ст. 111-1 КК, а її захисник - на ч. 4 ст. 111-1 КК, та призначити більш м`яке покарання в межах санкцій зазначених статей. Захист, зокрема, наголошував на тому, що у вироку відсутні докази, вчинення ОСОБА_7 інкримінованих їй органом досудового розслідування діянь, а саме того, що обвинувачена допомагала окупаційній адміністрації держави-агресора у відновленні та організації залізничного сполучення з АР Крим саме з метою перевезення військової техніки й особового складу ЗС РФ до зони бойових дій, що відбуваються на Херсонському напрямку, і яким чином це відбувалося.

Апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження в апеляційному порядку, дійшов висновку, що суд першої інстанції ретельно перевірив зібрані під час досудового розслідування докази, на підставі яких ОСОБА_7 було пред`явлено обвинувачення, погодився з висновками місцевого суду та визнав їх обґрунтованими й умотивованими.

Однак Верховний Суд не може погодитися із цим висновком апеляційного суду з огляду на таке.

За сталою судовою практикою важливим є виклад саме фактичних обставин кримінального правопорушення, оскільки їх правильне відображення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків сторони обвинувачення, а й для дослідження в суді обставин вчиненого кримінального правопорушення і реалізації права на захист.

Відповідно до ст. 91 КПК у кримінальному провадженні підлягають доказуванню час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення.

Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Отже, установлені судом й викладені у вироку фактичні обставини кримінального правопорушення повинні підтверджуватися дослідженими судом доказами. При цьому суд має вказати, які саме докази підтверджують той чи інший установлений факт, тобто навести обґрунтування відповідності конкретних доказів установленим ним обставинам.

Так, суд визнав доведеним, зокрема, що ОСОБА_7 у період із червня до 11 листопада 2022 року (більш точний час органом досудового розслідування не встановлено) надавала допомогу окупаційній адміністрації держави-агресора у відновленні та організації залізничного сполучення з АР Крим з метою забезпечення перевезень військової техніки та особового складу ЗС РФ у зону бойових дій на Херсонському напрямку.

Водночас апеляційний суд, погоджуючись із висновками місцевого суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, зосередився на відхиленні доводів засудженої та її захисника стосовно: розмежування діянь за частинами 4 і 5 ст. 111-1 КК; відсутності заподіяної діяннями ОСОБА_7 шкоди; неналежності та недопустимості протоколів пред`явлення для впізнання; непідтвердження факту співпраці ОСОБА_7 з окупаційною владою; відсутності наказів і розпоряджень окупаційної влади щодо підтвердження факту створення Херсонської філії ПрАТ «Київ-Дніпровське МППЖТ».

Однакапеляційний суд не врахував доводів захисту, наведених в апеляційних скаргах, та не мотивував того, якими конкретно доказами підтверджується, що ОСОБА_7 надавала допомогу окупаційній адміністрації держави-агресора саме з метою забезпечення перевезень військової техніки та особового складу ЗС РФ.

Ці питання стосуються правильного встановлення фактичних обставин кримінального провадження та доведеності обсягу висунутого обвинувачення і потребують дослідження й аналізу доказів у справі.

Беручи до уваги визначені у ст. 433 КПК особливості касаційного розгляду за якими суд касаційної інстанції не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, Верховний Суд позбавлений можливості самостійно усунути вказані порушення. Тому наведені обставини має перевірити саме суд апеляційної інстанції, який є судом факту.

Ураховуючи наявність указаних вище істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, що перешкодили апеляційному суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, колегія суддів, зважаючи на недопустимість вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, переваги одних доказів над іншими, позбавлена можливості перевірити інші доводи касаційної скарги засудженої, у зв`язку з чим її скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвала апеляційного суду - скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, під час якого необхідно взяти до уваги викладене, ретельно перевірити доводи, викладені в апеляційних скаргах сторони захисту з урахуванням наявного в матеріалах справи доповнення до апеляційної скарги ОСОБА_7 , і ухвалити законне, обґрунтоване та вмотивоване судове рішення, яке відповідатиме вимогам кримінального процесуального законодавства.

За правилами ч. 3 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції розглядає питання про обрання запобіжного заходу під час скасування судового рішення і призначення нового розгляду в суді першої чи апеляційної інстанції.

Ураховуючи, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, з метою запобігання ризикам, передбаченим ст. 177 КПК, зокрема її переховуванню від суду та вчиненню інших кримінальних правопорушень, колегія суддів уважає за необхідне обрати їй запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 60 днів.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу засудженої ОСОБА_7 задовольнити частково.

Ухвалу Херсонського апеляційного суду від 19 березня 2025 року стосовно ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Обрати обвинуваченій ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 60 днів, тобто до 22 листопада 2025 року включно.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3