ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

Головуючого, судді доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю:

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000320, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Новокодацького районного суду міста Дніпра від 17 вересня 2025 року щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , уродженця м. Дніпропетровська, громадянина України, з середньою технічною освітою, одруженого, на утриманні малолітніх, неповнолітніх та не працездатних осіб не має, зареєстрований ФОП « ОСОБА_8 », пенсіонера, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого;

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 246 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі обвинувачений просить оскаржений вирок скасувати в частині призначення додаткового покарання у вигляді заборони виїзду за межі України, в іншій частині вирок суду залишити без змін.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог вказує, що судом при винесені вироку було порушена процедура призначення додаткового покарання, яка передбачає, що такі покарання є допоміжними і призначаються разом з основним покаранням. Для призначення додаткового покарання суд повинен врахувати: 1) вимоги КК щодо можливості такого покарання; 2) обставини справи та особу винного; 3) характер і ступінь суспільної небезпечності злочину.

Вказує, що суд не враховував в повній мірі загальні засади призначення покарання, зокрема: характер і ступінь суспільної небезпечності злочину, особу винного, обставини, що пом?якшують або обтяжують відповідальність, що вплинуло в подальшому до призначення такого додаткового покарання, як заборона на виїзд за межі України, яке нічим не обґрунтовується.

Зазначає, що судом не було враховано, що він незважаючи на свій пенсійний вік є фізичною особою - підприємцем, здійснює підприємницьку діяльність в сфері вантажного автомобільного транспорту здійснює технічне обслуговування і ремонт двигунів для автомобілів марки "Мерседес Бенц", доставляє автомобілі із-за кордону, в тому числі надає таку допомогу воїнам ЗСУ.

Комплектуючі та запасні частині для автомобілів марки "Мерседес Бенц", які і самі автомобілі, йому доводиться купувати на території Німеччини, де також у зв`язку із війною тимчасово проживає його донька - ОСОБА_9 , що обумовлює необхідність у здійсненні регулярних подорожей за кордон до вказаної країни.

Посилається на те, що застосовані обмеження створюють йому істотні незручності, які не є виправданими.

Оскарженим вироком суду, ухваленим в порядку спрощеного провадження, ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 246 КК України, та призначено йому покарання у виді вигляді 4 (чотирьох) років 8 (восьми) місяців позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням строком на 1 (один) рік, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки.

На підставі ст. 76 КК України покладено на обвинуваченого ОСОБА_8 обов`язки не виїжджати за межі України без погодження із уповноваженим органом з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця свого проживання, роботи, а також періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

Вирішено долю речових доказів згідно вимог ст. 100 КПК України.

ОСОБА_8 визнано винуватим та засуджено за те, що останній 11.03.2025, приблизно о 12:40, перебував поблизу свого домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , де в нього виник злочинний умисел, направлений на незаконну порубку дерев у лісовому насадженні.

Реалізуючи вказаний злочинний умисел, ОСОБА_8 11.03.2025 близько 14:00, перебуваючи у лісовому насадженні, яке розташоване у межах населеного пункту м. Дніпро (смт Таромське) геолокація за координатами (48'29"21'Пн 34'50''16' Сх), діючи з особистих мотивів, з метою незаконної порубки дерев прибув на територію виділу № 7 кварталу № 15 Новокодацького лісництва Дніпровського надлісництва Дніпровського ОТГ Дніпровського району, де ростуть дерева породи «Тополя» та дерева породи «Берест».

В подальшому, реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на спричинення шкоди навколишньому природному середовищу, ОСОБА_8 11.03.2025 близько 14:00, діючи протиправно, в порушення вимог Лісового кодексу України від 21.01.1994, Санітарних правил у лісах України, затверджених постановами Кабінету Міністрів України № 555 від 27.07.1995 року № 449 від 23.04.1996, № 724 від 12.05.2007 року, № 761 від 23.05.2007 і №655 від 23.07.2008, не маючи відповідного дозволу (лісорубного квитка або ордеру), знаходячись на території вказаного лісництва, за допомогою заздалегідь підготовленого приладдя, а саме бензопили салатового кольору (яка не має видимих маркувань), умисно спиляв, тобто відділив від кореня, дванадцять сироростучих дерев, одинадцять із яких породи «Тополя» з діаметрами пеньків у корі біля шийки кореня: 26 см-1 шт, 28 см-1 шт, 30 см-3 шт, 34 см-1 шт, 35 см-1 шт, 37 см-1 шт, 42 см-1 шт, 45 см-1 шт, 46 см-1 шт, та одне породи «Берест» з діаметром пенька 25 см.

Відповідно до висновку експерта № CЕ-19/104-25/13100ФХЕД від 07.04.2025 розмір шкоди, заподіяної внаслідок незаконної вирубки 12 дерев до ступеня припинення росту на території кварталу №15 виділі №7 земель Новокодацького лісництва Дніпровського надлісництва Філії «Східний лісовий офіс» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», становить 136538 гривень 46 копійок, яка є такою, яка спричинила тяжкі наслідки лісовим запасам України, а саме органу місцевого самоврядування в особі Дніпровської міської ради.

Своїми протиправними діями, що виразилися у незаконній порубці дерев у лісових насадженнях, ОСОБА_8 спричинив тяжкі наслідки лісовим запасам України, а саме органу місцевого самоврядування в особі Дніпровської міської ради на загальну суму 136 538,46 грн.

Умисні дії ОСОБА_8 , що виразились в незаконній порубці дерев у лісових насадженнях, які спричинили тяжкі наслідки, кваліфіковано за ч. 4 ст. 246 КК України.

Заслухавши суддю-доповідача; обвинуваченого та захисника, які підтримали доводи апеляційної скарги та наполягали на її задоволенні з викладених у ній підстав; прокурора, який заперечував проти доводів апеляційної скарги; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів з урахуванням положень ст. 404 КПК України, згідно із якими суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, приходить до наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру. Якщо розгляд апеляційної скарги дає підстави для прийняття рішення на користь осіб, в інтересах яких апеляційні скарги не надійшли, суд апеляційної інстанції зобов`язаний прийняти таке рішення.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_8 вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 246 КК України, за викладених у вироку обставин, та про юридичну кваліфікацію дій обвинуваченого є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і підтверджені наявними у справі доказами, які досліджувались за згодою усіх учасників провадження, у тому числі і обвинуваченого, в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК, що в апеляційній скарзі не оспорюється. Також в апеляційній скарзі обвинуваченого не оскаржується вид та розмір призначеного покарання та рішення про звільнення від його відбування з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, а тому вирок у цій частині в апеляційному порядку не переглядається.

Аналізуючи апеляційні доводи обвинуваченого, які зводяться до оспорювання доцільності покладання на нього передбаченого ст. 76 КК України обов`язку не виїжджати за межі України без погодження із уповноваженим органом з питань пробації, колегія суддів приходить до наступного.

Так, суд першої інстанції, призначивши ОСОБА_8 покарання та звільнивши від його відбування з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, поклав на останнього обов`язки не виїжджати за межі України без погодження із уповноваженим органом з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця свого проживання, роботи, а також періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

Положеннями закону України про кримінальну відповідальність передбачено, що у разі звільнення винної особи від відбування покарання з випробуванням на останню безальтернативно покладаються обов`язки, передбачені ч. 1 ст. 76 КК України: 1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; 2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Крім того, згідно із ч. 3 ст. 76 КК України на осіб, звільнених від відбування покарання з випробуванням, суд може додатково покласти такі обов`язки: 1) попросити публічно або в іншій формі пробачення у потерпілого; 2) не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; 3) працевлаштуватися або за направленням уповноваженого органу з питань пробації звернутися до органів державної служби зайнятості для реєстрації як безробітного та працевлаштуватися, якщо йому буде запропоновано відповідну посаду (роботу); 4) виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою; 5) пройти курс лікування від розладів психіки та поведінки внаслідок вживання психоактивних речовин або захворювання, що становить небезпеку для здоров`я інших осіб; 6) дотримуватися встановлених судом вимог щодо вчинення певних дій, обмеження спілкування, пересування та проведення дозвілля.

Такі обов`язки покладаються на особу, звільнену від відбування покарання з випробуванням, в обсязі, необхідному і достатньому для її виправлення з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання.

Покладаючи на обвинуваченого ОСОБА_8 передбачений ч. 3 ст. 76 КК України факультативний обов`язок не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, суд першої інстанції не навів у вироку переконливого обгрунтування такого рішення, як не підтверджується його необхідність і доводами прокурора в суді апеляційної інстанції.

Колегія суддів, аналізуючи вирок суду у цій частині, зважає на те, що ОСОБА_8 є особою пенсійного віку та з огляду на специфіку його трудової діяльності та сімейні обставини має потребу у систематичному виїзді за кордон. Покладання на нього обов`язку у кожному такому випадку отримувати в органі пробації згоду на виїзд за межі України не має конкретної мети, позбавлене практичного змісту та одночасно створює зайве навантаження на орган пробації й невиправдані незручності для обвинуваченого, а відтак його належить вважати невиправданим тягарем у розумінні практики ЄСПЛ.

З огляду на вказані обставини колегія суддів погоджується з апеляційними доводами щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у зв`язку із покладенням на обвинуваченого обов`язку не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, та вважає за необхідне таке рішення з вироку виключити.

Водночас колегія суддів зауважує, що відповідно до приписів ст. 420 КПК суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції й ухвалює свій вирок у разі: необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення; необхідності застосування більш суворого покарання; скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції; неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

Порушуючи питання про скасування вироку в частині, обвинувачений не навів жодного обґрунтування такої необхідності із посиланням на підставу, передбачену зазначеною нормою закону.

З огляду на вказані обставини, колегія суддів приходить до переконання, що в силу вимог п. 4 ч. 1 ст. 408 КПК України, вказаний вирок підлягає зміні, оскільки це не погіршує становища обвинуваченого, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 413, 419 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Новокодацького районного суду міста Дніпра від 17 вересня 2025 року щодо ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 246 КК України, - змінити.

Виключити з резолютивної частини вироку посилання на покладення на ОСОБА_8 обов`язку не виїжджати за межі України без погодження із уповноваженим органом з питань пробації

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4