Номер провадження: 11-кп/813/2782/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.12.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 , на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 19.11.2025 року про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України,

установив

Зміст оскаржуваного судового рішення

Оскаржуваною ухвалою задоволено клопотання прокурора, та продовжено відносно ОСОБА_7 строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 17.01.2026 року включно.

Обґрунтовуючи ухвалу, суд першої інстанції, врахував відомості про особу обвинуваченого, тяжкість інкримінованого кримінального правопорушення, та прийшов до висновку про те, що у вказаному провадженні продовжують існувати ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, що унеможливлює застосування щодо обвинуваченої більш м`якого запобіжного заходу.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка їх подала

Не погодившись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції, захисник обвинуваченого подала апеляційну скаргу, в якій зазначає, що ухвала суду необґрунтована, з огляду на наступне:

- жодний ризик, передбачений ст. 177 КПК України, не доведений, досудове розслідування завершене;

- суд не звернув уваги на дані про особу обвинуваченого.

Посилаючись на викладене, захисник обвинуваченого просить скасувати ухвалу та постановити нову, якою змінити йому запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт.

Відповідно до вимог ст.422-1 КПК України розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

Апеляційний розгляд проведено за відсутності прокурора, який був сповіщений про дату час і місце розгляду справи,в судове засідання не з`явився, клопотань про відкладення не подавав.

Заслухавши суддю-доповідача; думку обвинуваченого та захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити; вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Частина перша ст. 404 КПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За змістом ч.1 ст. 331 КПК під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Апеляційний суд вважає, що розглядаючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченому місцевий суд виконав вимоги ст.ст. 199, 331 КПК та в цілому дотримався вимог закону, які регламентують продовження строку дії запобіжного заходу.

Так, апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_7 обвинувачується у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.296 КК України, яке відповідно до ст.12 КК України є тяжким злочином.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про неможливість застосування до обвинуваченого більш м`яких запобіжних заходів ніж тримання під вартою, з огляду на те, що раніше існуючі та доведені ризики не знизились і не відпали, оскільки останній не може не розуміти тяжкість вчинених дій, в якому обвинувачується, в результаті якого є можливість призначення йому покарання у виді позбавлення волі, зокрема за санкцією статті ч.4 ст.296 КК України до 7 років, у разі доведеності вини за результатами розгляду кримінального провадження.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Також, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Апеляційний суд, погоджуючись із висновком суду 1-ої інстанції і вважає, що в зазначеному кримінальному продовжує існувати ризик впливу обвинуваченим на потерпілого та свідків, оскільки відсутні відомості про те, що вони були допитані безпосередньо судом.

З огляду на викладене, колегія суддів, погоджуючись із висновками суду першої інстанції та вважає, що на підставі наданих апеляційному суду матеріалів, а також обставин та характеру інкримінованих обвинуваченому дій, на теперішній час неможливо застосувати більш м`який запобіжний захід, оскільки він не зможе запобігти наявним ризикам, передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК України, які об`єктивно продовжують існувати з огляду на зазначені апеляційним судом обставини.

Наведені обставини, на думку колегії суддів, в достатній мірі підтверджують існування ризику можливих спроб переховування обвинуваченого від суду, в тому числі і з урахуванням позиції ЄСПЛ у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року, в якій Суд зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилятись від слідства.

Рішенням ЄСПЛ у справі «Клоот проти Бельгії» визначено: «Серйозність обвинувачення може служити для суду підставою для постановлення рішення про поміщення та утримання обвинуваченого під вартою з метою запобігання спробі вчинення подальших правопорушень. Однак, необхідно, щоб небезпека була явною, а запобіжний захід - необхідним в світлі обставин справи і, зокрема, біографії та характеристики особи, про яку йдеться».

При цьому, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо ризиків перешкоджання обвинуваченим кримінальному провадженню іншим чином, чи вчинення іншого кримінального правопорушення оскільки відповідно до обвинувального акту ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину передбаченого ч.4 ст. 296 КК України хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, вчинене з застосуванням іншого предмета, спеціально пристосованого для нанесення тілесних ушкоджень.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченого кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК України.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження.

Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

З врахуванням вище наведеного та оскільки вище зазначені ризики продовжують існувати на даній стадії розгляду кримінального провадження, на переконання апеляційного суду, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку дії запобіжного заходу.

При цьому, суд 1-ої інстанції з посиланням на положення п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України вирішив не визначати обвинуваченому альтернативний запобіжний захід.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 183 КПК, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, згідно положень ч. 4 ст. 183 КПК України, враховуючи підстави та обставини, передбачені ст.ст.177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні: 1) щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування; 2) щодо злочину, який спричинив загибель людини; 3) щодо особи, стосовно якої у цьому провадженні вже обирався запобіжний захід у вигляді застави, проте був порушений нею; 4) щодо злочину, передбаченого статтями 255-255-3 Кримінального кодексу України; 5) щодо особливо тяжкого злочину у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів.

Таким чином, аналіз вищевикладених вимог кримінального процесуального закону дає підстави дійти висновку, що застосування альтернативного запобіжного заходу у виді застави під час обрання/продовження тримання під вартою є обов`язком, а не правом суду, від якого він має право відступити лише в певних визначених законом випадках.

Однак, колегія суддів наголошує, що за приписами вищевказаної норми кримінального процесуального закону, не визначати заставу у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого зокрема ч.4 ст.296 КК України, є правом, а не обов`язком суду.

Тобто, при прийнятті рішення щодо наявності чи відсутності підстав для визначення застави, зокрема за ч.4 ст.296 КК України, судом мають бути враховуватись конкретні обставини кримінального провадження, ролі обвинуваченого у скоєнні інкримінованого йому злочину, стадію кримінального провадження, ступінь наявних ризиків у кримінальному провадженні, а також особи обвинуваченого.

Відтак, з огляду на те, що обвинувачений тримається під вартою тривалий час, судовий розгляд кримінального провадження ще не завершений, апеляційний суд з урахуванням усталеної практики ЄСПЛ відповідно до якої національні суди повинні з`ясувати чи є тримання під вартою під час судового розгляду справи єдиним запобіжним заходом, який забезпечив би належну процесуальну поведінку особи та виконання нею процесуальних обов`язків, а також чи є можливість обмежитися застосуванням менш суворого (альтернативного) запобіжного заходу вважає за можливе визначити обвинуваченому ОСОБА_7 альтернативний запобіжний захід у виді застави.

При цьому, апеляційний суд враховує, що обвинувачений ОСОБА_7 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, вину у вчиненні інкримінованого правопорушення визнає, відсутність претензій з боку потерпілої сторони, працевлаштуваний рятувальником у Головному управлінні ДСНС у Дніпропетровській області де має позитивні характеристики.

Вказані обставини на переконання апеляційного суду свідчать про наявність підстав для визначення обвинуваченому альтернативного запобіжного заходу у виді застави.

Апеляційний суд також враховує, що обвинувачений ОСОБА_7 тривалий час перебуває під вартою, досудове розслідування кримінального провадження закінчене, на теперішній час триває судовий розгляд, однак фактично лише оголошено обвинувальний акт.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що нездатність місцевого суду організувати та забезпечити ефективний розгляд кримінального провадження в розумні строки, не може слугувати підставою для подальшого безальтернативного тримання під вартою.

Таким чином, у даній справі, з урахуванням тривалого перебування під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , місцевий суд мав розглянути питання щодо можливості визначення розміру застави, як альтернативного запобіжного заходу.

Відповідно до ч. 4 ст. 182 КПК України розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Згідно з п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України, розмір застави визначається щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину, - від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Із структури статті 5 Конвенції, в цілому, та її 3 пункту, зокрема, випливає, що застава може вимагатись лише до тих пір, поки існують причини, що виправдовують затримання (пункт 42 рішення ЄСПЛ у справі Musuc v. Moldova від 06.11.2007, заява №. 42440/06, та пункт 139 рішення ЄСПЛ у справі Олександр Макаров проти Росії від 12.04.2009, заява № 15217/07). Влада повинна бути уважною у встановленні відповідної застави, як і у вирішенні питання про необхідність продовження ув`язнення обвинуваченого. Більше того, сума застави повинна бути належним чином обґрунтована в рішенні суду, а також повинно бути враховано наявність грошових засобів у обвинуваченого (пункт 79 рішення ЄСПЛ у справі Mangouras v. Spain).

У рішенні ЄСПЛ у справі Punzelt v. CzechRepublic від 25.04.2000 (заява № 31315/96, пункт 86) констатовано, що ані неодноразова відмова у звільненні під заставу заявника, ні в подальшому встановлена застава у розмірі 30 000 000 чеських крон, не були порушенням прав заявника, враховуючи масштаб його фінансових операцій.

У той же час слід не допускати встановлення такого розміру застави, що є завідомо непомірним для цієї особи та призводить до неможливості виконання застави (абзац 4 пункту 16 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання порядку застосування запобіжних заходів під час досудового розслідування та судового провадження відповідно до Кримінального процесуального кодексу України» № 511-550/0/4-13 від 04.04.2013).

Таким чином, з одного боку, розмір застави повинен бути таким, щоб загроза її втрати утримувала б обвинуваченого від намірів та спроб порушити покладені на нього обов`язки, а з іншого не має бути таким, щоб через очевидну неможливість виконання умов цього запобіжного заходу це фактично призвело б до подальшого його ув`язнення, яке в останньому випадку перетворилося б на безальтернативне.

Зважаючи на характер інкримінованого кримінального правопорушення, наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст.177 КПК України, та дані про особу обвинуваченого, апеляційний суд, вважає, що застава 60 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 181 680 гривень, зможе забезпечити виконання обвинуваченим своїх процесуальних обов`язків та буде найбільш пропорційним заходом на теперішній час, який збалансує інтереси суспільства, держави та обвинуваченого.

Крім того, відповідно до ч.2 ст.182 КПК України, застава може бути внесена як самим підозрюваним, так і іншою фізичною або юридичною особою (заставодавцем).

Відповідно до ч. 3 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право: 1) залишити ухвалу без змін; 2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить висновку про існування підстав для часткового задоволення апеляційної скарги сторони захисту, скасування ухвали суду із постановленням нової ухвали про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою із визначенням розміру застави в якості альтернативного запобіжного заходу.

Керуючись ст. ст. 177, 182, 183, 196, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд, -

постановив

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 задовольнити частково.

Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 19.11.2025 року про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою клопотання прокурора Київської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_8 задовольнити частково.

Продовжити відносно обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою строком до 17.01.2026 із утриманням в ДУ «Одеський слідчий ізолятор».

Визначити обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 заставу у розмірі 60 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 181680 (сто вісімдесят одна тисяча шістсот вісімдесят) гривень.

Обвинувачений або заставодавець мають право у будь який момент внести заставу на розрахунковий рахунок №UA1086720, код отримувача (ЄДРПОУ) - 42268321, банк отримувача ДКСУ м. Київ, код банку отримувача (МФО): 820172, з призначенням платежу: застава за ОСОБА_7 , згідно ухвали Одеського апеляційного суду від 09.12.2025 року по справі 947/34337/25 (номер провадження суду апеляційної інстанції №11-кп/813/2782/25) судді ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ).

У разі внесення застави у визначеному розмірі за обвинуваченого ОСОБА_7 , негайно звільнити останнього з-під варти та покласти на нього строком до 17.01.2026 обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України, а саме:

- прибувати до суду за першим викликом;

- не відлучатись без дозволу суду з місця проживання;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України та в`їзд в Україну;

- носити електронний засіб контролю.

Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_7 , що відповідно до ч. ч. 8, 10, 11 ст.182 КПК України, у разі невиконання обов`язків заставодавцем, неявки обвинуваченого за викликом до слідчого, прокурора, суду без поважних причин, чи порушення обвинуваченим обов`язків, застава звертається в дохід держави і вирішується питання про застосування застави в більшому розмірі, або іншого запобіжного заходу з урахуванням положень ч. 7 ст. 194 КПК України.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4