ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №636/203/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/1933/25 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч. 4 ст. 185 КК України
УХВАЛА

Іменем України

02 жовтня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду в складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

обвинуваченого - ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції у приміщенні суду в м. Харкові кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого на ухвалу Чугуївського міського суду Харківської області від 12 серпня 2025 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_6 , -

встановила:

Вказаною ухвалою клопотання обвинуваченого ОСОБА_6 про заміну запобіжного заходу відмовлено.

Клопотання прокурор задоволено, обрано (продовжено) запобіжний захід у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, на 60 днів до 10 жовтня 2025 року включно.

Визначено суму застави у розмірі 242 240 грн, у разі внесення якої ОСОБА_6 підлягає звільненню з-під варти, із покладенням певних обов`язків.

Не погодившись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції обвинувачений ОСОБА_6 в апеляційній скарзі, яку в подальшому доповнив, просить зменшити заставу, визначену судом першої інстанції, та визначити мінімальну заставу у розмірі 20 розмірів прожиткових мінімумів.

Доводи апеляційної скарги з доповненнями мотивовані тим, що стороною обвинувачення не пред`явлено жодних доказів того, що обвинувачений може вчиняти дії, передбачені ст. 177 КПК України, та що стосовно нього неможливо обрати більш м`який запобіжний захід, аніж тримання під вартою.

ОСОБА_6 зазначав, що він щирю розкаявся та повністю визнав свою провину, з моменту повідомлення йому про підозру, він співпрацював зі слідством, надавав покази, з`являвся на всі виклики, не переховувався від слідства.

Крім того, обвинувачений зазначав, що має низку захворювань, які потребують лікування та оперативного втручання. Має позитивну характеристику з місця проживання.

Також посилався на складні сімейні обставини, оскільки його мати ОСОБА_7 , 1965р.н., залишилася без підтримки через смерть чоловіка та молодшого сина, та потребує його підтримки та готова взяти відповідність за належну поведінку обвинуваченого.

Крім цього, ОСОБА_6 зазначав, що злочини, які він скоював були скоєні в стані сильного душевного хвилювання, пов`язаного зі смертями його рідних батька та молодшого брата за короткий період часу.

Визначена сума залогу є непомірною для обвинуваченого та його родини. Крім того, розмір завданих ним збитків є значно меншим навіть від мінімальної суми застави, крім того, обвинувачений відшкодував всі завдані збитки, тому вважав, що мінімальна застава зможе достатньою мірою гарантувати виконання ним покладених на нього обов`язків.

Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи обвинуваченого, який підтримав вимоги апеляційної скарги, дослідивши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.

Колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції при розгляді питання про продовження строку тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 була заслухана думка прокурора, обвинуваченого та його захисника з цього приводу, які в подальшому були оцінені судом першої інстанції в сукупності та стали підставою для прийняття рішення.

В обґрунтування прийнятого рішення суд першої інстанції врахував обставини кримінального провадження, практику Європейського суду з прав людини, та вважав встановленим наявність обґрунтованої підозри та достатні підстави вважати, що існують ризики, передбачені п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України та недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання встановлених ризиків, та дійшов висновку про відсутність підстав для скасування або зміни запобіжного заходу, оскільки не зникли наявні ризики, передбачені ст. 177 КПК України, а відтак вважав доцільним продовжити обвинуваченому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Крім того, відповідно до вимог ст. 182 КПК України, суд, з урахуванням викладених обставин злочину, майнового та сімейного стану обвинуваченого, ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, визначив заставу, достатню для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених КПК України, в розмірі 80 розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб в сумі 242240 грн.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим, постановленим з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства та погоджується з висновками щодо продовження існування ризиків передбачених ст. 177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству.

Так, ОСОБА_6 обвинувачуються у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст. 185 КК України, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до тяжких злочинів та за яке передбачене покарання на строк від п`яти до восьми років.

Вивченням особи ОСОБА_6 встановлено, що останній до затримання не працював, має захворювання на ВІЛ-СНІД, на спеціальних обліках лікарів не перебуває, не є особою з інвалідністю, неодружений, неповнолітніх дітей на утриманні не має, раніше неодноразово судимий за вчинення корисливих кримінальних правопорушень проти власності.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

При цьому належить врахувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також належне дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.

Доводи обвинуваченого не вказують про можливість на даному етапі застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою.

На даний час, таке обмеження права обвинуваченого ОСОБА_6 на свободу не суперечить положенням ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, так як існують ознаки суспільного інтересу, які, не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають принцип поваги до особистої свободи.

Доводи обвинуваченого про те, що розмір застави є завідомо непомірним для обвинуваченого, а також те, що він значно перевищує розмір завданих збитків, колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на наступне.

Виходячи зі змісту ч. 4 ст.182 КК України розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу.

Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Пунктом 2 частини 5 статті 182 КПК України встановлено, що розмір застави визначається у межах, зокрема щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину, - від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

На думку суду апеляційної інстанції, з урахуванням обставин кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_6 , розмір загальної шкоди, завданої потерпілим, характеру кримінального правопорушення, суд при визначенні розміру застави дійшов до правильного висновку, визначивши останньому заставу в розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 242 240 (двісті сорок дві тисячі двісті сорок) грн.

Підстав вважати вказаний розмір застави непомірним, колегія суддів не вбачає, виходячи з практики Європейського суду з прав людини, відповідно до якої, розмір застави повинен визначатися тим степенем довіри, при якому перспектива втратити заставу, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні.

З огляду на викладене, визначений судом розмір застави в розмірі вісімдесяти прожиткових мінімумів для працездатних осіб, в межах визначених п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України, є справедливим, здатним забезпечити високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, з урахуванням тяжкості інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушень, не порушує його прав, а тому підстав вважати такий розмір завідомо непомірним колегія суддів не вбачає.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_6 та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги обвинуваченого.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу обвинуваченого залишити без задоволення.

Ухвалу Чугуївського міського суду Харківської області від 12 серпня 2025 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_6 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий -

Судді: