Номер провадження: 11-кп/813/1992/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.11.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції клопотання обвинуваченої ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу в рамках розгляду апеляційних скарг обвинуваченої ОСОБА_7 та прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_8 на вирок Київського районного суду м. Одеси від 20.03.2025 у кримінальному провадженні №0001397 внесеного до ЄРДР 14.10.2023 відносно:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Сєвєродонецьк Луганської області, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 та проживала в хостелі «Lе reve» ФОП « ОСОБА_9 » адресою: АДРЕСА_2 , громадянки України, яка на момент вчинення кримінального правопорушення перебувала на посаді дізнавача сектору дізнання відділення поліції №3 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області, у спеціальному званні «рядовий поліції», раніше не судимої,

обвинуваченої у скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 436-2 КК України,

встановив:

Оскаржуваним вироком суду першої інстанції ОСОБА_7 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 436-2 КК України і призначено їй покарання у виді позбавлення волі строком на п`ять років, без конфіскації майна.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в ДУ «Одеській слідчий ізолятор» відносно ОСОБА_7 до набрання вироку законної сили залишено без змін.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 обчислювати з моменту її фактичного затримання, тобто з 30.05.2024 року.

На підставі ст. 96-2 КК України застосовано спеціальну конфіскацію та конфісковано речові докази, вилучені у ОСОБА_7 у власність держави, а саме: мобільний телефон марки «REDMI» модель 22126RN91Y у чохлі; ноутбук марки «LENOVO» сірого кольору з наліпками, без маркування, з пошкодженнями корпусу та зарядним пристроєм до нього; флешносій «TG VEGA» 16 Gb.

Вироком також вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження, процесуальних витрат та долі речових доказів.

Не погоджуючись із вироком районного суду обвинувачена ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу та доповнення до неї, оскільки вважає, що вирок суду є незаконним та необґрунтованим.

Просить вирок районного суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати її невинуватою у вчиненні злочину передбаченого ч. 3 ст. 436-2 КК України.

Крім того прокурор ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу та доповнення до неї, оскільки вважає, що вирок підлягає зміні.

Просить вирок суду змінити та виключити з вироку суду застосування ст. 96-2 КК України у вигляді спеціальної конфіскації до речовий доказів, вилучених у ОСОБА_7 , а саме: мобільний телефон марки «REDMI» модель 22126RN91 Y у чохлі; ноутбук марки «LENOVO» сірого кольору з наліпками, без маркування, з пошкодженим маркування, з пошкодженим корпусом та зарядним пристроєм до нього; флешносія «TG VEGA» 16 Gb.

Мобільний телефон марки «REDMI» модель 22126RN91 Y у чохлі; ноутбук марки «LENOVO» сірого кольору з наліпками, без маркування, з пошкодженим маркування, з пошкодженим корпусом та зарядним пристроєм до нього; флешносія «TG VEGA» 16 Gb повернути ОСОБА_7 .

Виключити з мотивувальної частини вироку висновок суду першої інстанції про те, що стороною обвинувачення у тексті кваліфікації дій ОСОБА_7 допущена описка, а саме замість кваліфікуючої ознаки - «заперечення», помилково зазначена кваліфікуюча ознака - «визнання правомірною».

В іншій частині вирок залишити без змін.

До Одеського апеляційного суду надійшло клопотання від обвинуваченої ОСОБА_7 про зміну їй запобіжного заходу з тримання під вартою на нічний домашній арешт з електронним засобом контрою, або встановлення їй мінімального розміру застави.

Доводи обґрунтовує тим, що в неї відсутні злочинні зв`язки, вона офіційно працювала в поліції, вже тривалий час перебуває під вартою, злочин, який їй інкримінується вона не вчиняла. Перебування під вартою негативно впливає на її здоров`я.

Заслухавши: суддю-доповідача, пояснення обвинуваченої, яка підтримала клопотання, пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення клопотання, вивчивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи клопотання, апеляційний суд доходить таких висновків.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 176 КПК України, запобіжні заходи застосовуються: під час досудового розслідування - слідчим суддею за клопотанням слідчого, погодженим з прокурором, або за клопотанням прокурора, а під час судового провадження - судом за клопотанням прокурора.

Відповідно до ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;

3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Апеляційний суд бере до уваги, що запобіжні заходи у кримінальному провадженні обмежують права особи на свободу та особисту недоторканність, гарантовані ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, а тому можуть бути застосовані тільки за наявності законної мети та підстав, визначених КПК, з урахуванням відповідної практики Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював (у справі Фокс, Кембелл і Гартлі проти Сполученого Королівства, Феррарі-Браво проти Італії, Мюррей проти Сполученого Королівства) що наявність підстав для тримання особи під вартою та продовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що його вимагають справжні інтереси суспільства, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке можливо буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.

Аналогічне відображення принципів вирішення питання застосування щодо особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою міститься і в положеннях статей 177, 178, 183 КПК України.

Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі «Летельє проти Франції» від 26 червня 1991 року зазначив, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу. Тобто із зазначеного рішення Європейського суду з прав людини вбачається, що у справах, де особа обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, виходячи з самої тяжкості обвинувачення, попереднє ув`язнення може бути застосоване. Суд зобов`язаний врахувати всі дійсні обставини справи і за наявності підстав, вичерпний перелік яких визначений в ст. 183 КПК України, застосувати винятковий вид запобіжного заходу.

Оскаржуваним вироком інстанції ОСОБА_7 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 436-2 КК України і призначено їй покарання у виді позбавлення волі строком на п`ять років, без конфіскації майна.

Відносно обвинуваченого ОСОБА_7 судом першої інстанції був залишений запобіжний захід у виді тримання під вартою до набрання вироком законної сили.

Апеляційний суд вважає, що у даному кримінальному провадженні, всупереч твердженням обвинуваченої про необхідність зміни запобіжного заходу беззаперечно існує, та під час апеляційного розгляду продовжує існувати ризик того, що з метою уникнення відбування терміну призначеного покарання обвинувачена ОСОБА_7 може вдатись до спроб переховуватись від апеляційного суду, змінити місце проживання, або взагалі залишити територію України (п. 1. ч. 1. ст. 177 КПК).

При цьому, апеляційний суд враховує, що ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицький проти Польщі», «Храїда проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).

Щодо посилання обвинуваченої пропоганий ста здоров`я, апеляційний суд зазначає, що будь-яких відомостей, які б вказували на те, що у обвинуваченої наявні хвороби, які виключають її можливість перебування в умовах ізоляції, матеріали провадження не містять.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу обвинуваченої на те, що, згідно пункту 2 глави 2 розділу X наказу Міністерства юстиції «Про затвердження Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України» від 14.06.2019 року №1769/5, надання ув`язненим і засудженим медичної допомоги, у тому числі екстреної медичної допомоги, що не може бути надана у медичній частині, здійснюється відповідно до статті 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення», статей 8, 107, 116 КВК, Порядку взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту, затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Міністерства охорони здоров`я України від 10 лютого 2012 року №239/5/104, Порядку організації надання медичної допомоги засудженим до позбавлення волі, затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Міністерства охорони здоров`я України від 15 серпня 2014 року №1348/5/572.

Відповідно до пункту 3 глави 2 розділу X зазначеного наказу, у СІЗО здійснюються медичний контроль за станом здоров`я ув`язнених і засуджених шляхом проведення медичних оглядів та обстежень, виявлення осіб, які потребують лікування та постійного медичного нагляду, проведення щодо них лікувально-оздоровчих заходів з метою збереження здоров`я і працездатності, амбулаторне і стаціонарне лікування відповідно до системи стандартів у сфері охорони здоров`я, клінічних протоколів надання медичної допомоги в порядку, передбаченому законодавством.

Апеляційний суд зазначає, що надання медичної допомоги, особам взятим під варту здійснюється відповідно до Порядку взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я від 10.02.2012 №239/5/104, відповідно до якого, у разі необхідності в додаткових лабораторних обстеженнях, які не можуть бути проведені в медичних частинах СІЗО (наявним обладнанням, лабораторіями та обсягом медико-санітарної допомоги не передбачено проведення цих обстежень), вони проводяться на базі закладів охорони здоров`я з орієнтовного перелік та керівництво СІЗО забезпечує своєчасне направлення особи, узятої під варту, на обстеження до обраного лікарем медичної частини СІЗО закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку.

Керівництво слідчого ізолятору забезпечує допуск відповідного лікаря-фахівця чи направлення хворого на лікування до обраного начальником медичної частини СІЗО закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку. Особа, узята під варту, має право на вільний вибір лікаря. Керівництво слідчого ізолятору забезпечує допуск обраного особою лікаря-фахівця.

Таким чином, лікування обвинуваченої у разі наявності у неї медичних захворювань можливо в умовах ДУ «Одеській слідчий ізолятор» та не може слугувати підставою неможливості продовження перебування її під вартою.

З урахуванням тяжкості призначеного ОСОБА_7 покарання жодні більш м`які запобіжні заходи у даному випадку не дадуть змогу контролювати місце знаходження обвинуваченої.

Приймаючи до уваги вищенаведене, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для зміни обвинуваченій ОСОБА_7 запобіжного заходу, тому у задоволенні клопотання обвинуваченої про зміну запобіжного заходу слід відмовити.

Керуючись статтями 177, 178, 183, 193, 194, 376, 405, 407, 418, 419, КПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Клопотання обвинуваченої ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу залишити без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4