30 січня 2026 року м. Запоріжжя
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Ваньовичі Самбірського району Львівської області, громадянина України, такого, що має вищу освіту, одруженого, начальника штабу заступника командира механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «майор» військової частини НОМЕР_1 , який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України,
15.12.2025 до слідчого судді надійшло клопотання слідчого СВ ВП № 3 Пологівського РВП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_6 , погоджене з прокурором у кримінальному провадженні прокурором Запорізької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону ОСОБА_8 , про застосування щодо підозрюваного ОСОБА_4 запобіжного заходу у виді тримання під вартою в межах строку досудового розслідування.
В обґрунтування клопотання слідчий послався на таке.
Досудовим розслідуванням встановлено, що 23 лютого 2023 року наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 50 ОСОБА_4 призначено на посаду начальника штабу заступника командира механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «майор».
Відповідно до Указу Президента України ОСОБА_9 від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
Відповідними Указами Президента України ОСОБА_9 , правовий режим воєнного стану в Україні продовжувався та діє до теперішнього часу.
Згідно з вимогами ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Відповідно до ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов?язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов?язком громадян України, які проходять військову службу відповідно до законодавства.
Будучи військовослужбовцем військової служби, майор ОСОБА_4 , згідно з вимогами ст. ст. 9, 11, 16, 28, 30, 37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 3, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути дисциплінованим та виявляти повагу до командирів (начальників), беззастережно, неухильно точно та у встановлений строк виконувати їх накази, знати та виконувати свої обов`язки, додержуватися вимог військових статутів, поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків самому та утримувати від них інших військовослужбовців, виконувати службові обов?язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою.
Разом з цим, майор ОСОБА_4 , достовірно знаючи свої обов?язки, передбачені зазначеним вище законодавством, яке регламентує порядок виконання військового обов?язку і проходження військової служби, маючи можливість належно їх виконувати, свідомо допустив їх порушення, вчинивши військовий злочин за наступних обставин.
04 вересня 2023 року ОСОБА_4 , реалізуючи свій умисел, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з метою тимчасового ухилення від проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 не з`явився вчасно з лікувального закладу до місця дислокації військової частини НОМЕР_1 в районі населеного пункту АДРЕСА_2 .
Встановлено, що з 21 серпня 2023 року ОСОБА_4 перебував на стаціонарному лікуванні в умовах військової частини НОМЕР_1 АДРЕСА_3 , звідки був виписаний 04.09.2023, у зв`язку з чим зобов`язаний був повернутись до розташування військової частини НОМЕР_1 .
Так, 04 вересня 2023, ОСОБА_4 в умовах воєнного стану, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з метою ухилення від проходження військової служби, не повернувся з лікувального закладу до військової частини НОМЕР_1 , до місця дислокації підрозділу в районі населеного пункту АДРЕСА_2 , свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, заходів для повернення до місця служби та військової частини не приймав та про своє місцезнаходження до органів командування, в органи військового та цивільного управління не повідомляв та незаконно перебував за межами місця служби.
Таким чином, ОСОБА_4 , за викладених вище обставин, опідозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України, а саме у дезертирстві, тобто нез`явленні на службу з лікувального закладу, з метою ухилитися від військової служби, вчиненому в умовах воєнного стану.
24.10.2025 ОСОБА_4 за погодженням з процесуальним керівником було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення передбачених ч. 4 ст. 408 КК України, але в подальшому почав переховуватись від органу досудового розслідування.
08.12.2025 підозрюваного ОСОБА_4 оголошено в розшук.
08.12.2025 досудове розслідування відносно ОСОБА_4 було зупинено.
Клопотання про застосування щодо ОСОБА_4 запобіжного заходу у виді тримання під вартою обґрунтовується наявністю ризиків, зазначених у п. п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.
В судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 клопотання підтримав, пославшись на факти та доводи, викладені у ньому. Додатково уточнив, що після затримання підозрюваного і відновлення досудового розслідування його строк спливає 14.02.2026.
Підозрюваний ОСОБА_4 не заперечував свою причетність до подій, покладених в основу підозри, однак проти задоволення клопотання заперечував. Стверджував, що від органу досудового розслідування не ухилявся, перебував за своїм постійним місцем проживання, працював на тимчасових заробітках для утримання сім`ї і в тому числі своїх трьох неповнолітніх дітей.
Захисник підозрюваного, адвокат ОСОБА_5 , проти задоволення клопотання заперечував, посилаючись на його необґрунтованість. Наполягав на тому, що підозрюваний від органу досудового розслідування не ухилявся, нових кримінальних правопорушень не вчиняв, спроб впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні не робив, має міцні соціальні зв`язки, є батьком трьох неповнолітніх дітей, раніше судимий. Відтак, на думку захисника, вказані у клопотанні ризики не мають того ступеня, який обумовлював би необхідність взяття підозрюваного під варту. Також захисник вважав за можливе, у разі задоволення клопотання, визначити можливість звільнення з-під варти під заставу.
Заслухавши учасників провадження, дослідивши матеріали клопотання, слідчий суддя дійшов висновку про наявність підстав для задоволення клопотання, виходячи з такого.
Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:
1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;
2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;
3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Щодо обґрунтованості підозри.
Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики ЄСПЛ (частина 5 статті 9 КПК).
У своїх рішеннях, зокрема, «Фокс, Кемпбел і Гартлі проти Сполученого Королівства», «Нечипорук та Йонкало проти України», Європейський суд з прав людини наголошує, що «обґрунтована підозра» передбачає наявність фактів або інформації, які б могли переконати об`єктивного спостерігача у тому, що відповідна особа могла вчинити злочин.
«Обґрунтована підозра» існує тоді, коли факти, якими обґрунтовується затримання, можна «розумно» вважати такими, що підпадають під опис одного з правопорушень, визначених у законі про кримінальну відповідальність. Тобто явно не може йтися про наявність «обґрунтованої підозри», якщо дії, у вчиненні яких підозрюється особа, не становлять кримінального правопорушення на момент вчинення (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Волох проти України»).
При цьому факти, що підтверджують обґрунтовану підозру, не повинні бути такого ж рівня, що й факти, на яких має ґрунтуватися обвинувальний вирок. Стандарт доказування «обґрунтована підозра» не передбачає, що уповноважені органи мають оперувати доказами, достатніми для пред`явлення обвинувачення чи ухвалення обвинувального вироку, що пов`язано з меншою мірою ймовірності, необхідною на ранніх етапах кримінального провадження для обмеження прав особи
Уявлення про «обґрунтовану підозру» має ґрунтуватися поміж інших факторів, на двох ключових критеріях: суб`єктивному та об`єктивному.
Перший критерій означає, що підозра має бути добросовісною, тобто особа, яка виконала затримання та оголосила підозру, має щиро підозрювати особу у вчиненні кримінального правопорушення, другий що об`єктивно існують дані про скоєне кримінальне правопорушення і причетність особи до вчинення правопорушення. Такими даними можуть бути дії самого підозрюваного, наявні документи, речові докази, показання очевидців тощо.
Як випливає з доданих до клопотання матеріалів кримінального провадження, станом час вирішення питання про запобіжний захід обґрунтованість підозри підтверджується доданими до клопотання доказами, і самим підозрюваним не оспорюється.
Враховуючи практику Європейського суду з прав людини, на етапі досудового розслідування слідчий суддя не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, та за якою нормою кримінального закону ця особа підлягає відповідальності, оскільки належна оцінка представлених у справі доказів буде здійснена в межах судового провадження.
На підтвердження обґрунтованості підозри сторона обвинувачення надала відповідні матеріали досудового розслідування, а саме:
матеріали службового розслідування, проведеного військовою частиною за фактом дезертирства ОСОБА_4 ;
протоколи допиту свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , яким відомий майор в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_4 , та що він мав повернутись з лікувального закладу до місця несення служби, однак 04.09.2023 останнього було виявлено відсутнім у розташуванні підрозділу військової частини НОМЕР_1 , яке тимчасово дислокується у районі населеного пункту АДРЕСА_2 та місце знаходження його не відоме.
витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 19.01.2024 за № 19.
довідку-доповідь від 19.01.2024 №217/1/762 від старшого оперативного чергового військової частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_12 .
Відтак, не вирішуючи питання про доведеність вини та остаточної кваліфікації дій ОСОБА_4 , виходячи з наданих стороною обвинувачення документів, зазначених вище, а також пояснень підозрюваного, слідчий суддя дійшов висновку про наявність обґрунтованої підозри, на час розгляду клопотання, щодо можливого вчинення ОСОБА_4 інкримінованого йому кримінального правопорушення.
Щодо наявності ризиків.
В обґрунтування клопотання слідчий посилається на те, що на теперішній час існують такі заявлені органом досудового розслідування судом ризики, що визначені у ст. 177 КПК України:
- ризик переховування підозрюваного від органів досудового розслідування та суду;
- ризик незаконного впливу на потерпілого;
- ризик вчинення нового кримінального правопорушення.
Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створитимуть загрозу суспільству. Слідчий суддя, оцінюючи вірогідність такої поведінки підозрюваного, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності поза процесуальних дій зазначеної особи.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Клішин проти України» наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.
Зокрема, доказами на обґрунтування ризику вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому особа підозрюється, обвинувачується, - можуть бути документи, довідки про те, що особа вже притягалась до кримінальної відповідальності, була засуджена, має не зняту чи не погашену судимість, схильна до протиправної поведінки, притягалась до адміністративної відповідальності, інформація про те, що не будучи раніше судимою, особа вчинила декілька злочинів.
Оцінивши доводи, наведені у клопотанні слідчий суддя вважає, що сторона обвинувачення у судовому засіданні довела наявність підстав вважати, що вказані у клопотанні ризики існують і мають ступінь вірогідності, необхідну та достатню для взяття підозрюваного під варту.
Так, діяння, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_4 , є умисним особливо тяжким злочином, що тягне покарання у виді позбавлення волі строком до дванадцяти років. Ця обставина сама по собі може бути мотивом та підставою для підозрюваного переховуватися від органів досудового розслідування чи суду. Це твердження узгоджується із позицією Європейського суду з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії», в якому зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.
У рішенні Європейського суду з прав людини «Бессієв проти Молдови» вказано, що ризик втечі має оцінюватися судом у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування. Серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що підозрюваний може втекти.
Серйозність обвинувачення може служити для суду підставою для постановлення рішення про поміщення та утримання підозрюваного під вартою з метою запобігання спробі вчинення подальших правопорушень. Однак необхідно, щоб небезпека була явною, а запобіжний захід необхідним в світлі обставин справи і, зокрема, біографії та характеристики особи, про яку йдеться (Clooth v. Belgium (Клоот проти Бельгії), § 40).
У зв`язку з цим слідчий суддя бере до уваги, що ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем офіцерського складу, не повернувшись до військової служби після лікування, протягом тривалого часу до проходження військової служби не повернувся.
Отримавши 24.10.2025 повідомлення про підозру, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України, а також отримавши повістки з викликом до слідчого на 04, 05 та 06 листопада 2025 року, ОСОБА_4 свої процесуальні обов`язки підозрюваного не виконав, до слідчого не з`явився, про своє місце перебування та причини неявки слідчого не повідомив, перебував за місцем свого проживання, тобто фактично вдався до переховування.
08.12.2025 підозрюваного ОСОБА_4 оголошено в розшук.
08.12.2025 досудове розслідування відносно ОСОБА_4 було зупинено.
15.12.2025 ухвалою слідчого судді Вознесенівського районного суду міста Запоріжжя був наданий дозвіл на затримання підозрюваного ОСОБА_4 з метою його приводу до суду для участі у розгляду клопотання про застосування до нього запобіжного заходу у виді тримання під вартою, що було подане слідчим одночасно.
29.01.2026 ОСОБА_4 був затриманий на підставі вказаної ухвали слідчого судді та 30.01.2026 доставлений до Вознесенівського районного суду міста Запоріжжя.
Відтак, ризик переховування підозрюваного від досудового слідства та суду є реальним і високим.
Одночасно наведені обставини свідчать і й про високу ймовірність вчинення підозрюваним нового кримінального правопорушення, пов`язаного з ухиленням від військової служби.
Щодо ризику незаконного впливу на свідків у цьому ж кримінальному провадженні слідчий суддя зауважує, що доводи сторони захисту зводяться до припущень і не підкріплені жодними доказами, і тому немає підстав брати ці доводи до уваги.
Відповідно до ч. 1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.
Про неможливість застосування до підозрюваного більш м`якого запобіжного заходу, такого як особисте зобов`язання, застава або домашній арешт, свідчить той факт, що відповідно до п. 7 ст. 176 КПК України, під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 402-405, 407, 408, 429 Кримінального кодексу України, застосовується виключно запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті, тобто тримання під вартою.
При цьому, відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 183 КПК України, під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 КПК України, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-5, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 Кримінального кодексу України .
У зв`язку з цим слідчий суддя зауважує, що підозрюваний ОСОБА_4 , будучи кадровим офіцером, вчинив діяння, що має ознаки дезертирства, до військової служби наміру повертатись явно не мав, перебував за місцем проживання з явною метою залишатись там якомога довше.
Крім того, слідчий суддя бере до уваги, що ОСОБА_4 є обвинуваченим у вчиненні кримінального провадження, передбаченого ч. 1 ст. 307 КК України, яке перебуває на розгляді Пустомитівського районного суду Львівської області.
В межах вказаного кримінального провадження ОСОБА_4 також був оголошений у розшук через систематичну неявку, а також судом було надано дозвіл на його затримання.
Відтак, слідчий суддя приходить до висновку, що внутрішні установки ОСОБА_4 на ухилення від досудового розслідування та суду є усталеними та міцними, що вказує на те, що встановлення застави як умови звільнення його з-під варти не зможе забезпечити його належну процесуальну поведінку, а відповідні доводи сторони захисту не можуть бути взяті до уваги.
Також слідчий суддя бере до уваги, що строк запобіжного заходу не може перевищувати строку досудового розслідування, який в даному випадку дійсно спливає 14.02.2026 (24.10.2025 було повідомлено про підозру, однак в період з 08.12.2025 по 29.01.2026 досудове розслідування було зупинене у зв`язку з розшуком підозрюваного).
Враховуючи вищенаведене, керуючись ст. ст. 176-179, 183, 194, 372, 376 Кримінального процесуального кодексу України, слідчий суддя
Клопотання слідчого СВ ВП № 3 Пологівського РВП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_6 . задовольнити.
Застосувати до підозрюваного ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою без визначення застави.
Строк дії цієї ухвали та строк тримання під вартою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обчислювати з 29.01.2026 до 14.02.2026 включно.
Ухвала слідчого судді може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Запорізького апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення, а особою, що перебуває під вартою, - протягом п`яти днів з дня отримання повного тексту ухвали..

Подання апеляційної скарги не зупиняє виконання, ухвала підлягає негайному виконанню.

Повний текст ухвали оголошений о 13 год. 15 хв. 02.02.2026.

Слідчий суддя ОСОБА_1