Справа № 629/4796/25
Провадження № 1-кс/629/1509/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2025 року слідчий суддя Лозівського міськрайонного суду Харківської області ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , підозрюваного ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання старшого слідчого СВ Лозівського РВП ГУНП в Харківській області ОСОБА_6 про заміну запобіжного заходу з домашнього арешту на тримання під вартою відносно підозрюваного:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Артільне Лозівського району Харківської області, громадянина України, який має середню спеціальну освіту, одруженого, має двох неповнолітніх дітей, військовослужбовця військової служби за призовом по мобілізації, обіймає посаду майстра відділення розбирально складальних робіт ремонтного взводу автомобільної техніки ремонтної роти автомобільної техніки ремонтно відновлювального батальйону військової частини НОМЕР_1 , має військове звання «солдат», зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України

у с т а н о в и в:

ОСОБА_4 наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 186 від 01 липня 2022 року солдата ОСОБА_4 призначено на посаду майстра відділення розбирально складальних робіт ремонтного взводу автомобільної техніки ремонтної роти автомобільної техніки ремонтно відновлювального батальйону військової частини НОМЕР_1 , визнано таким, що приступив до виконання службових обов`язків.

Відповідно до приписів ст.ст. 2, 4, 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», на момент вчинення злочину, солдат ОСОБА_4 вважається військовослужбовцем, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації.

Вимоги ст.ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» зобов`язують солдата ОСОБА_4 захищати Вітчизну, суверенітет і територіальну цілісність України.

У відповідності до вимог ст.ст. 9, 11, 16, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 № 548-XIV (зі змінами), ст.ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 № 551-XIV, солдат ОСОБА_4 під час проходження військової служби повинен свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; беззастережно виконувати накази командирів; знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України; виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни; виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою; бути зразком високої культури, скромності й витримки, берегти військову честь, захищати свою й поважати гідність інших людей; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків та виконувати завдання, пов`язані із захистом Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України та інше.

Пунктом 3 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби: на території військової частини або в іншому місці роботи протягом робочого часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком; на шляху прямування на службу або зі служби, під час службових поїздок, повернення до місця служби; поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).

Згідно вимог ст.ст. 12, 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків він зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові. Із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.

Статтями 129, 130, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, визначено необхідність забезпечення у військовій частині постійної бойової готовності, проведення занять з бойової підготовки, підтримання внутрішнього порядку, військової дисципліни та виконання службових обов`язків, зобов`язують військовослужбовців у службовий час постійно знаходитись в розташуванні військової частини або місця служби і не залишати їх без дозволу командира (начальника).

Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», який затверджено Верховною радою України, у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 строком на 30 діб, який продовжено до теперішнього часу.

Однак, солдат ОСОБА_4 під час проходження військової служби, в порушення вищезазначених нормативно-правових актів вирішив стати на злочинний шлях.

Солдат ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації, обіймаючи посаду майстра відділення розбирально складальних робіт ремонтного взводу автомобільної техніки ремонтної роти автомобільної техніки ремонтно відновлювального батальйону військової частини НОМЕР_1 , достовірно знав та усвідомлював, що повинен неухильно дотримуватись вимог ст.ст. 65, 68 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст.ст. 1, 2, 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. ст. 11, 16, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 № 548-XIV, ст. 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 № 551-XIV, які зобов`язують його: свято і непорушно додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів, захищати суверенітет і територіальну цілісність України, забезпечувати її економічну та інформаційну безпеку, віддано служити українському народу, сумлінно, чесно та зразково виконувати військовий обов`язок, дорожити честю і гідністю військовослужбовця, не допускати негідних вчинків.

Так, солдат ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації, обіймаючи посаду майстра відділення розбирально складальних робіт ремонтного взводу автомобільної техніки ремонтної роти автомобільної техніки ремонтно відновлювального батальйону військової частини НОМЕР_1 , реалізуючи свій раптово виниклий злочинний умисел, спрямований на ухилення від військової служби, з мотивів небажання виконувати обов`язки військової служби та з метою незаконно ухилитися від неї, в умовах воєнного стану, у порушення вимог ст. ст. 65, 68 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст.ст. 1, 2, 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 11, 16, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, 13.02.2024 (більш точний час в ході досудового розслідування не встановлено) за відсутності поважних причин, без дозволів командирів, самовільно залишив місце служби місце розташування відділення розбирально складальних робіт ремонтного взводу автомобільної техніки ремонтної роти автомобільної техніки ремонтно відновлювального батальйону військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 ), та поїхав у невідомому напрямку. При цьому, на місце несення служби ОСОБА_4 не повернувся, перебував поза місцем служби, обов`язки з військової служби за посадою не виконував, поза місцем служби у медичні установи України не звертався, правоохоронні органи, органи державної влади або органи місцевого самоврядування про свою належність до військової служби, про вчинене ним ухилення від військової служби та про його причини не повідомляв, час проводив на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби.

11.09.2025 року в ході обшуку за місцем мешкання ОСОБА_4 , місцезнаходження останнього було встановлено, де він повідомив про себе і вчинений ним злочин.

Таким чином, ОСОБА_4 з 13.02.2024 (більш точний час в ході досудового розслідування не встановлено) до 11.09.2025 проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби.

12.09.2025 старший слідчий СВ Лозівського РВП ГУНП в Харківській області ОСОБА_6 звернулася до слідчого судді Лозівського міськрайонного суду Харківської області з клопотанням про зміну запобіжного заходу з домашнього арешту на тримання під вартою відносно підозрюваного ОСОБА_4 .

В обґрунтування клопотання старший слідчий посилається на те, що відповідно до положень ч. 7 ст. 176 КПК України, під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 402-405, 407, 408, 429 Кримінального кодексу України, застосовується виключно запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті. Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 183 КПК України, під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-5, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 Кримінального кодексу України. Таким чином, відповідно до вимог ч. 1 ст. 200 КПК України під час досудового розслідування виникла необхідність звернутися до суду з клопотанням про зміну запобіжного заходу підозрюваному

У судовому засіданні підозрюваний та його захисник зазначив, що підозрюваний одружений, має двох неповнолітніх дітей, які проживають окремо з матір`ю, вказав, що залишив місце служби за сімейними обставинами, проживав за рахунок пенсії матері, яка є вдовою, має захворювання на цукровий діабет, потребує допомогу, його брат був військовослужбовцем та загинув в січні 2023 року, жінка має онкозахворювання, проходить курс лікування, він страждає на захворювання язви дванадцятипалої кишки, постраждав у ДТП до 2020 року, має постійне місце проживання. Просили визначити розмір застави.

Вислухавши міркування сторін кримінального провадження, дослідивши надані докази, слідчий суддя вважає за необхідне клопотання задовольнити, виходячи з наступного:

Згідно ст. 200 КПК України, прокурор, слідчий за погодженням з прокурором має право звернутися в порядку, передбаченому статтею 184 цього Кодексу, до слідчого судді, суду із клопотанням про зміну запобіжного заходу, в тому числі про скасування, зміну або покладення додаткових обов`язків, передбачених частиною п`ятою статті 194 цього Кодексу, чи про зміну способу їх виконання.

Відповідно до ст. 29 Конституції України ніхто не може триматися під вартою інакше як на підставах та в порядку, передбачених законом.

Відповідно до п. "с" ч. 1 ст. 5 Європейської конвенції про захист прав і основоположних свобод (Рим, 1950), ст.ст. 148, 155 КПК України, для обрання або для зміни підозрюваному міри запобіжного заходу у вигляді взяття під варту, необхідно наявність підстав вважати, що дана особа, яка обвинувачується у вчиненні злочину, буде намагатися або ухилятися від слідства, суду та від виконання процесуальних рішень, перешкоджати встановленню істини в справі, а також продовжувати злочинну діяльність.

Дослідивши матеріали клопотання, слідчий суддя вбачає наявність розумної підозри відносно підозрюваного у вчиненні інкримінованого йому державним обвинуваченням злочину. При цьому слідчий суддя, ґрунтуючись на принципі презумпції невинуватості, не ставить ціллю передбачити можливе покарання за інкриміноване підозрюваному діяння.

При вирішенні питання про зміну запобіжного заходу слідчий суддя вважає встановленим існування ризиків, передбачених п. 1, п. 3, п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема того, що підозрюваний може переховуватись від слідства та суду, незаконно впливати на свідків, вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки вищевикладені обставини підтверджені наданими суду доказами: витягом з ЄРДР № 0000225, актом службового розслідування, протоколами допитів свідків, а також іншими матеріалами кримінального провадження.

При вирішенні питання про заміну запобіжного заходу слідчий суддя, враховує обставини, передбачені ст. 178 КПК України, і виходячи із сукупного аналізу обставин злочину та особистості підозрюваного, його поведінки під час розслідування злочину, тощо, бере до уваги, що підозрюваний одружений, має двох неповнолітніх дітей, які проживають окремо з матір`ю, вказав, що залишив місце служби за сімейними обставинами, проживав за рахунок пенсії матері, яка є вдовою, має захворювання на цукровий діабет, потребує допомогу, його брат був військовослужбовцем та загинув в січні 2023 року, жінка має онкозахворювання, проходить курс лікування, він страждає на захворювання язви дванадцятипалої кишки, постраждав у ДТП до 2020 року, має постійне місце проживання.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та восьмою статті 176 цього Кодексу.

Згідно ч. 8 ст. 176 КК України, під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 402-405, 407, 408, 429 Кримінального кодексу України, застосовується виключно запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті.

Інкриміноване підозрюваному ОСОБА_4 кримінальне правопорушення передбачає застосування покарання у вигляді позбавлення волі на строк понад п`ять років, тобто тримання під вартою, як запобіжний захід, може бути застосований до підозрюваного.

Доведеними, наданими суду поясненнями прокурора та матеріалами справи в їх сукупності, є наявність ризику у вигляді можливого переховування від органів досудового розслідування та суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності, оскільки ОСОБА_4 , підозрюється у вчиненні тяжкого злочину за який передбачено понесення винною особою покарання у вигляді позбавлення волі строком від 5 до 10 років, у зв`язку із чим розуміючи тяжкість понесення покарання у разі визнання підозрюваного винним у вчиненні інкримінованого злочину, останній може переховуватись від органу досудового розслідування та суду з метою уникнення понесення покарання.

Високо ймовірним є ризик незаконного впливу на свідків у цьому кримінальному провадженні, оскільки ОСОБА_4 може вплинути на свідків, які разом з ним проходять військову службу в одній військовій частині, що фактично створить умови для здійснення впливу на безпосередніх свідків, у тому числі шляхом залякування та здійснення стосовно останніх насильницьких дій та можливістю погрозою застосування насильства до начальника. Слід зазначити, що ризик незаконного впливу на свідків залишається актуальним з огляду на встановлену КПК України процедуру отримання показань від осіб, які є свідками, у кримінальному провадженні, а саме усно шляхом допиту особи в судовому засіданні відповідно до положень ст. 23 КПК України. Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них, відповідно до ч. 4 ст. 95 КПК України.

Тобто ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й в подальшому на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

Ризик, передбачений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, тобто вчинити інше кримінальне правопорушення, що підтверджується тим, що підозрюваний ОСОБА_4 розуміючи тяжкість понесення покарання у разі визнання підозрюваного винним у вчиненні інкримінованого злочину може продовжити переховуватись від органів досудового розслідування та суду, в тому числі і на тимчасово окупованій території України, і тим самим вчинити дезертирство повторно, оскільки кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 408 КК України є особливо тяжким, за вчинення якого передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до дванадцяти років позбавлення волі.

З урахуванням вищевикладеного, слідчий суддя знаходить клопотання обґрунтованим та доходить висновку, що тримання ОСОБА_4 під вартою в умовах гауптвахти відповідає інтересам суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, в даному випадку, переважають інтереси забезпечення поваги до його особистої свободи.

Згідно абз. 8 ч. 4 ст. 183 КПК України під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-5, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 Кримінального кодексу України.

В той же час абз. 8 ч. 4 ст. 183 КПК України не містить категоричної заборони визначення розміру застави у кримінальному провадженні щодо кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_4 і наділяє слідчого суддю певною дискрецією у вирішенні вказаного процесуального питання.

З огляду на мету застави, головним критерієм, за яким має бути визначений розмір застави, є його достатність для забезпечення виконання підозрюваним його процесуальних обов`язків.

Саме така позиція міститься в рішеннях Європейського суду з прав людини.

У рішенні у справі «Мангурас проти Іспанії» Суд зазначив, що суму застави необхідно оцінювати за ступенем впевненості, що можлива перспектива втрати застави буде діяти як достатній стримувальний фактор, щоб розвіяти будь-яке бажання втекти.

Аналогічної думки ЄСПЛ дотримався в справі «Істоміна проти України», де зазначив, що гарантія, передбачена пунктом 3 статті 5 Конвенції, має на меті забезпечити не відшкодування будь-яких збитків, а лише присутність обвинуваченого на судовому засіданні.

Отже, під час визначення розміру застави суд найперше має врахувати майновий та сімейний стан підозрюваного, інші дані про його особу, а також інші обставини, наприклад вагомість доказів обвинувачення, тяжкість покарання та наявність збитків.

Зважаючи на вищевикладені обставини, ступінь суспільної небезпечності кримінального правопорушення, що інкримінуються підозрюваному ОСОБА_4 , враховуючи конкретні обставини кримінального провадження, майновий та сімейним стан підозрюваного, який має матір, яка є вдовою, має захворювання на цукровий діабет, потребує допомогу, оскільки брат підозрюваного був військовослужбовцем та загинув в січні 2023 року, дружина підозрюваного має онкозахворювання, проходить курс лікування, підозрюваний страждає на захворювання язви дванадцятипалої кишки, постраждав у ДТП до 2020 року , а також те, щоб розмір застави не був непомірним тягарем для особи та наявність ризиків, передбачених п.п.1, 3, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, слідчий суддя вважає за можливе визначити розмір застави, достатній для забезпечення виконання підозрюваним своїх процесуальних обов`язків, у розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, тобто у сумі 242240,00 гривень, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.194 КПК України.

Керуючись ст.ст. 176-178, 200, 372, 395 КПК України, слідчий суддя,

у х в а л и в:

Клопотання старшого слідчого СВ Лозівського РВП ГУНП в Харківській області ОСОБА_6 про заміну запобіжного заходу з домашнього арешту на тримання під вартою відносно підозрюваного ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України, задовольнити частково.

Застосувати до підозрюваного ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в умовах гауптвахти до 13 листопада 2025 року включно.

Визначити заставу в сумі 242240 (двісті сорок дві тисячі двісті сорок) гривень 00 копійок, яка підлягає внесенню на рахунок UA0006674, код отримувача: 26281249, банк отримувача: ДКС України м. Київ, одержувач: ТУ ДСА України у Харківській області.

В разі внесення застави у сумі 242240 гривень зобов`язати підозрюваного прибувати за кожною вимогою до Лозівського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області, а також покласти на нього обов`язки на строк до 13.11.2025:

1) не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває, без дозволу слідчого, прокурора ;

2) повідомляти слідчого чи прокурора про зміну свого місця постійного проживання та/або місця роботи.

Копію даної ухвали негайно надати підозрюваному.

Копію даної ухвали негайно направити начальнику Лозівського районного відділу поліції ГУ НП в Харківській області, Лозівському окружному прокурору Харківської області.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку в 5-денний строк з дня її проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Харківського апеляційного суду.

Слідчий суддя ОСОБА_7