Провадження № 11-кп/4808/116/26
Категорія ст.331 КПК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2026 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_3

суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника адвоката ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали контрольного провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 на ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22 грудня 2025 року про продовження строку тримання під вартою,-

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22 грудня 2025 року задоволено клопотання прокурора, продовжено щодо обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави на строк до 19 лютого 2026 року включно.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, захисник ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу. Просить скасувати ухвалу суду і обрати відносно обвинуваченого ОСОБА_8 більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою.

Вважає ухвалу суду незаконною, необґрунтованою, такою. Що постановлена з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Посилається на те, що судом в повній мірі не враховано обставини, передбачені ст. 178 КПК України, а саме те, що ОСОБА_8 є особою молодого віку, з міцними соціальними зв`язками, має постійне місце проживання та зареєстрований на території Івано-Франківського району, одружений, має на утриманні двох малолітніх дітей, незадовільний стан здоров`я.

Крім того, в матеріалах кримінального провадження відсутні докази наявності ризиків, передбачених п.п.1,3,5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а також відсутні докази, які б свідчили про те, що більш м`який запобіжний захід не зможе запобігти вказаним ризикам. Зокрема, наявність ризику можливого переховування від суду спростовується тим, що обвинувачений не був ні затриманий в порядку ст. 208 КПК України, ні екстрадований з іноземної держави, а добровільно, після того як дізнався про кримінальне провадження відносно нього, з`явився до органу досудового розслідування для відновлення кримінального провадження та встановлення всіх обставин у ньому. Сама по собі тяжкість покарання, що може бути застосоване до особи за умови визнання її винуватою, не є самостійною і достатньою підставою для встановлення ризику втечі та відповідно безумовною підставою для тримання такої особи під вартою. Однак, суд першої інстанції, незважаючи на дані обставини формально встановивши наявність ризиків, прийняв рішення про продовження запобіжного заходу.

Також судом не визначено розмір застави як альтернативного запобіжного заходу, що не відповідає засадам кримінального провадження та в даному випадку не відповідає особі обвинуваченого.

Під час апеляційного розгляду:

- обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник адвокат ОСОБА_9 підтримали доводи апеляційної скарги, просили скасувати ухвалу суду та обрати обвинуваченому більш м`який запобіжний захід або визначити заставу;

- прокурор заперечив проти задоволення апеляційної скарги, оскільки вважає ухвалу суду законною та обґрунтованою.

Заслухавши доповідь судді, учасників судового провадження, перевіривши матеріали контрольного провадження, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК України.

Відповідно до ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК України.

В силу вимог ст.194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Згідно з ст.177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду; знищення, схову або спотворення будь-яких речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконного впливу на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчиняти інше кримінальне правопорушення або продовжити правопорушення, в якому підозрюється.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Статтею 199 КПК України передбачено порядок продовження строку тримання під вартою, а з частини третьої даної норми слідує, що звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти, зокрема обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався зазначених вимог кримінального процесуального закону.

З матеріалів контрольного провадження вбачається, що на розгляді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області перебуває обвинувальний акт про обвинувачення ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 255-1, ч. 4 ст. 189, ч. 3 ст. 289, ч. 3 ст. 28, ч. 1 ст. 357 КК України.

Під час судового розгляду прокурор звернувся до суду із клопотанням про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 без визначення розміру застави.

Оскаржуваною ухвалою клопотання прокурора задоволено та продовжено щодо обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави на строк до 19 лютого 2026 року включно.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції при вирішенні питання про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 обґрунтовано взяв до уваги тяжкість кримінальних правопорушень, у вчиненні яких він обвинувачується, які відповідно до ст. 12 КК України, є нетяжким (ч. 1 ст. 357 КК України), тяжким (ч. 1 ст. 255-1 КК України) та особливо тяжкими (ч. 4 ст. 189, ч. 3 ст. 289 КК України) злочинами, дані, що характеризують особу обвинуваченого, а також ризики, передбачені п.п 1,3,5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які не зменшилися, а саме: можливість переховуватись від суду, незаконно впливати на свідків, потерпілих та інших учасників кримінального провадження та вчинити інше кримінальне правопорушення.

Так, підставами вважати, що ОСОБА_8 , перебуваючи на волі, може переховуватися від суду, є те, що він обвинувачуються у вчиненні особливо тяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі до п`ятнадцяти років з конфіскацією майна, і у разі визнання його винуватим, ризик втечі для нього може бути менш небезпечним, ніж призначене покарання і процедура його відбування. При цьому судом враховано те, що під час досудового слідства 21.02.2022 року ОСОБА_8 було оголошено в міжнародний розшук з метою його арешту та екстрадиції на територію України.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що на даний час продовжує існувати ризик того, що обвинувачений може незаконно впливати на свідків, потерпілих та інших учасників кримінального провадження, оскільки під час апеляційного розгляду встановлено, що судовий розгляд стосовно ОСОБА_8 тільки розпочався і в межах цього провадження не було допитано свідків та потерпілих. Зокрема, зі змісту доводів сторін вбачається, що судовий розгляд стосовно інших обвинувачених, які визначені органом досудового розслідування як співучасники правопорушення, здійснюється в окремому провадженні, яке знаходиться на завершальній стадії кримінального процесу.

Суд першої інстанції правильно врахував те, що продовжує бути високим ризик вчинення інших кримінальних правопорушень, оскільки ОСОБА_8 раніше судимий за вчинення злочинів, пов`язаних із застосуванням насильства в складі організованої групи.

Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також приймає до уваги практику ЄСПЛ, зокрема, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Колегія суддів вважає, що наведені вище обставини свідчать і про обґрунтованість висновків суду першої інстанції про те, що інші, більш м`які, запобіжні заходи, ніж тримання під вартою, будуть недостатніми для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого ОСОБА_8 під час судового провадження та запобігання вищевказаних ризиків, які продовжують існувати.

Під час апеляційного розгляду стороною захисту не наведено переконливих доводів щодо запобігання наявним ризикам в інший спосіб, ніж передбачений відповідним судовим рішенням. При цьому характеризуючі особу обвинуваченого дані, на які посилається захисник, на думку колегії суддів, є недостатніми для гарантування належної поведінки обвинуваченого та не свідчать про відсутність вказаних ризиків з огляду на конкретні обставини кримінальних правопорушень.

Відповідно до п. «с» ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, Європейський суд з прав людини в рішенні по справі «Штегмюллер проти Австрії» вказав, що застосування до особи обмеження волі можливо лише за наявності ризику неявки підозрюваного (обвинуваченого) на судовий розгляд, або інших ризиків, які мають бути реальними та обґрунтованими, тобто не бути загальними та абстрактними.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду, який, керуючись положеннями п. 4 ч. 4 ст. 183 КПК України, при продовженні строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 не визначив розмір застави, оскільки він обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ст. 255-1 КК України і такий запобіжний захід на даний час не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою, врахував ступінь тяжкості інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушень, дані про його особу, наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, та прийняв відповідне судове рішення, яке не суперечить вимогам закону та загальним засадам кримінального провадження.

Колегія суддів враховує, що при вирішенні питання про необхідність продовження строку тримання під вартою стосовно обвинуваченого необхідно враховувати наявність конкретного суспільного інтересу, який превалює над принципом поваги до свободи особистості з метою забезпечення конституційних засад спрямованих на захист найвищих соціальних цінностей в Україні.

Таким чином, тримання під вартою обвинуваченого в повній мірі відповідає меті, з якою застосовується цей вид запобіжного заходу щодо обвинуваченого, зважаючи на суспільний інтерес, який з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і основоположних свобод.

Колегія суддів звертає увагу на те, що на стадії судового розгляду кримінального провадження суд самостійно вирішує питання про застосування чи продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з метою забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого, яка дозволить розглянути кримінальне провадження у розумні строки.

Керуючись ст.ст. 376,404,405,407,418,419,422-1 КПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22 грудня 2025 року про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий суддя ОСОБА_3

Судді: ОСОБА_4

ОСОБА_5