ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 644/142/22 Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/2109/25 Суддя доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 жовтня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5

за участю захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7

обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10

прокурора ОСОБА_11

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду у м.Харків кримінальне провадження, внесене 26 квітня 2019 року до ЄРДР за №0000715, за апеляційними скаргами обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 на ухвалу Слобідського районного суду м. Харковавід 09 вересня 2025 року, якою

ОСОБА_8 , обвинуваченому у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених: ч. 1 ст. 255 КК України (ч. 1 ст.255 КК України в редакції від 05.04.2001 р.), ч. ч. 1, 2 ст. 255 КК України (в редакції Закону № 671-ІХ від 04.06.2020 р.); ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 190 КК України; ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 190 КК; ч. 4 ст. 28, ч. 4 ст. 190 КК України; ч. 4 ст. 28, п. п. 3, 4, 6, 9, 12 ч. 2 ст. 115 КК України; ч. 4 ст.28, п. п. 3, 4, 6, 9, 12, 13 ч.2 ст.115 КК України; ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 358 КК України; ч. 4 ст. 28, ч. 4 ст. 358 КК України; ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 190 КК України, ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 28, ч. 4 ст. 190 КК України; ч. 4 ст. 28, ч. 2 ст. 146 КК України; ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 146 КК України, продовжено строк тримання під вартою на строк 60 днів до 07 листопада 2025 року без визначення розміру застави,

ОСОБА_10 , обвинуваченому у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених: ч. 1 ст. 255 КК України (ч.1 ст. 255 КК України в редакції від 05.04.2001 р.), ч. 2 ст. 255 КК України (в редакції Закону № 671-ІХ від 04.06.2020 р.), ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 190 КК України; ч. 4 ст. 28, п. п. 3, 4, 6, 9, 12 ч. 2 ст. 115 КК України; ч. 4 ст. 28, ч. 2 ст. 146 КК України; ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 146 КК України; ч. 4 ст. 28, ч. 2 ст. 209 КК України, продовжено строк тримання під вартою на строк 60 днів до 07 листопада 2025 року включно без визначення розміру застави,-

ОСОБА_9 , обвинуваченому у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених: ч. 1 ст. 255 КК України (ч. 1 ст. 255 КК України в редакції від 05.04.2001 р.), ч. 2 ст. 255 КК України (в редакції Закону № 671-ІХ від 04.06.2020 р.), ч. 4 ст. 28, п. п. 3, 4, 6, 9, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 190 КК України; ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 146 КК України, продовжено строк тримання під вартою на строк 60 днів до 07 листопада 2025 року включно без визначення розміру застави,-

УСТАНОВИЛА:

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини

В провадженні Слобідського районного суду м. Харкова перебуває кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000715 від 26 квітня 2019 року за обвинуваченням ОСОБА_8 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , ОСОБА_15 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255 КК України (ч. 1 ст. 255 КК України в редакції від 05.04.2001 р.), ч. 2 ст. 255 КК України (в редакції Закону № 671-ІХ від 04.06.2020 р.); ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 190 КК України, ч. 4 ст. 28, ч. 4 ст. 190 КК України, ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 28, ч. 4 ст. 190 КК України; ч. 4 ст. 28, ч. 2 ст. 209 КК України.

Під час досудового розслідування щодо обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою без визначення розміру застави, який в подальшому неодноразово продовжувався ухвалами слідчих суддів та суду.

Ухвалою Слобідського районного суду м. Харковавід 09 вересня 2025 року обвинуваченим ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 в порядку, передбаченому ст.331 КПК України, було продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 60 днів до 07 листопада 2025 рокубез визначення розміру застави.

Цією ж ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_6 про зміну запобіжного заходу.

Цим же судовим рішенням також було продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_14 та ОСОБА_12 , щодо яких ухвалу не оскаржено.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

Обвинувачений ОСОБА_9 просить скасувати ухвалу Слобідського районного суду м. Харковавід 09 вересня 2025 року, якою йому продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою, ухвалити нове рішення, яким змінити запобіжний захід на більш м`який, не пов`язаний із позбавленням волі, або визначити мінімальний розмір застави.

В обґрунтування посилається на те, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України, відсутні. Вказує, що стороною обвинувачення не надано достовірних доказів, які б у своїй сукупності свідчили про те, що він, перебуваючи на волі, має намір вчинити інший злочин, здійснити вплив на свідка або може переховуватися від суду, тим паче, що обвинувальний вирок у справі ще не винесено.

Просить врахувати, що він не судимий, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, дружину, тещу та матір, яка має ряд захворювань. Зазначає, що до затримання був офіційно працевлаштований, має міцні соціальні зв`язки.

Також звертає увагу, що до деяких обвинувачених у даній справі жоден запобіжний захід застосований не був, при цьому, вони продовжують з`являтися до суду та не порушують покладені на них обов`язки.

Крім того, зазначає, що він перебуває під вартою вже тривалий час, і у разі зміни запобіжного заходу на більш м`який зобов`язується з`являтися за першою вимогою до прокурора та до суду, виконувати усі покладені на нього процесуальні обов`язки.

Обвинувачений ОСОБА_10 просить скасувати ухвалу Слобідського районного суду м. Харковавід 09 вересня 2025 року, якою йому продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою, ухвалити нове рішення, яким змінити запобіжний захід на більш м`який, не пов`язаний із позбавленням волі.

В обґрунтування посилається на те, що як у попередніх ухвалах суду, так і у поточному клопотанні сторони обвинувачення щодо продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою відсутня індивідуальна оцінка обставин щодо ОСОБА_10 . Зазначає, що обгрунтованість підозри, яка є передумовою для застосування будь-якого запобіжного заходу, наразі вкрай сумнівна, так як він визнав свою провину частково, і це часткове визнання було отримане в умовах, що викликають обгрунтовані сумніви у його добровільності, так як під час затримання до нього застосовувались тортури, а також інші порушення під час досудового розслідування. Крім того, потерпілі, допитані у судовому засіданні в рамках даного кримінального провадження, зазначали, що його не знають та ніколи не бачили, і ніякого відношення до їх кримінальної справи він не має.

Також, вказує, що в умовах тримання під вартою у нього значною мірою погіршився стан здоров`я, так як має поганий зір та хронічні захворювання (ВІЛ, СНІД), у зв`язку із чим потребує лікування поза межами слідчого ізолятору.

Акцентує свою увагу на тому, що має міцні соціальні зв`язки, постійне місце мешкання та реєстрації. Крім того, його мати хворіє та потребує сторонньої фізичної допомоги.

Обвинувачений ОСОБА_16 просить скасувати ухвалу Слобідського районного суду м. Харковавід 09 вересня 2025 року, якою йому продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою, ухвалити нове рішення, яким змінити запобіжний захід на більш м`який, не пов`язаний із позбавленням волі.

В обґрунтування посилається на те, що ризики, передбачені ст.177 КПК України, відсутні, у клопотанні прокурора про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою вони лише перераховані, та жодним чином не підтверджені.

Вказує, що обвинувальний вирок у даному кримінальному провадженні ще не винесено, а тому відсутні підстави вважати, що він має намір переховуватися від суду з метою уникнути кримінальної відповідальності.

Звертає свою увагу, що в ході судового розслідування потерпілі, які були допитані, повідомили суду, що його не знають та ніколи не бачили, що, в свою чергу, дає підстави вважати, що він не має до них жодного відношення та ніяким чином не може на них впливати.

Також, зазначає, що тривале перебування під вартою негативно вплинуло на його стан здоров`я, з`явились захворювання, які потребують лікування поза межами слідчого ізолятора.

Крім того, посилається на те, що раніше не судимий, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, дружину, тещу та хвору матір. До затримання був офіційно працевлаштований, має міцні соціальні зв`язки.

Також, акцентує свою увагу на тому, що до деяких обвинувачених у даній справі жоден запобіжний захід застосований не був, при цьому, вони продовжують з`являтися до суду та не порушують покладені на них обов`язки.

Позиції інших учасників судового провадження

Прокурор в судовому засіданні висловив думку про доцільність продовження строку тримання під вартою обвинуваченим, оскільки ризики, передбачені ст.177 КПК України, які були встановлені раніше, не зменшились, а продовжують існувати, що унеможливлює застосування обвинуваченим більш м`якого запобіжного заходу. А тому просив залишити ухвалу суду першої інстанції без змін, а апеляційні скарги без задоволення.

Обвинувачені та захисники в судовому засіданні просили їх апеляційні скарги задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення захисників та обвинувачених на підтримку апеляційних скарг, думку прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що вони не підлягають задоволенню з огляду на наступне:

Мотиви суду

Відповідно до вимог ст.2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України. Відповідно до частини 5 статті 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України, відповідно до статті 9 Конституції України, як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Окрім того, стаття 17 Закону України № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права, а стаття 18 цього Закону визначає порядок посилання на Конвенцію та практику суду.

Відповідно до ст.29 Конституції України ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як на підставах та у порядку, встановлених законом.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.9 Конституції України, ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і застосовується в порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Вимога законності не може бути задоволена лише шляхом дотримання національного законодавства, яке само по собі повинно відповідати Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Плесо проти Угорщини»), тому позбавлення волі може бути цілком законним з точки зору внутрішнього права, однак, бути свавільним, виходячи зі змісту Конвенції, порушуючи тим самим її положення (рішення ЄСПЛ у справі «А. та інші проти Об`єднаного Королівства»).

З наведеного витікає, що рішення суду про застосування до особи запобіжного заходу у виді тримання під вартою або продовження строку дії такого запобіжного заходу буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції та рішень Європейського суду.

ЄСПЛ наголосив, що пунктом 3 статті 5 Конвенції гарантовані загальні принципи щодо права на судовий розгляд протягом розумного строку або звільнення під час провадження. Зокрема, ЄСПЛ послався на практику застосування статті 5 Конвенції у рішення «Кудла проти Польщі» та «МакКей проти Сполученого Королівства». У вказаних рішеннях ЄСПЛ констатував, що основною метою статті 5 Конвенції є запобігання свавільному або необґрунтованому позбавленню свободи. Безперервне тримання під вартою є виправданим лише за умови, якщо у справі наявний значний суспільний інтерес, який переважає принцип поваги до особистої свободи. ЄСПЛ підкреслив, що саме на національні судові органи покладається обов`язок дотримання розумності строків досудового тримання під вартою та встановлення існування вказаного суспільного інтересу з одночасним врахуванням принципу презумпції невинуватості.

Відповідно до вимог ст.331 КПК України, за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

При розгляді апеляційних скарг колегія суддів перевіряє дотримання судом першої інстанції вимог ст.177, 183, 184, 197, 199 КПК України і бере до уваги сукупність усіх чинників і обставин, передбачених зазначеними нормами кримінального процесуального закону.

Конвенцією покладається обов`язок вжити заходи до забезпечення прав людини, яка тримається під вартою.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини по справі «Свершов проти України» тяжкість злочину, в якому обґрунтовано підозрюється особа, має суттєве значення, однак не може бути єдиною підставою для тримання особи під вартою.

Статтею 177 КПК України встановлено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується. Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Як убачається з наданих до апеляційного суду матеріалів та встановлено судом, ОСОБА_16 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255 КК України (ч. 1 ст.255 КК України в редакції від 05.04.2001 р.), ч. ч. 1, 2 ст. 255 КК України (в редакції Закону № 671-ІХ від 04.06.2020 р.); ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 190 КК України; ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 190 КК; ч. 4 ст. 28, ч. 4 ст. 190 КК України; ч. 4 ст. 28, п. п. 3, 4, 6, 9, 12 ч. 2 ст. 115 КК України; ч. 4 ст.28, п. п. 3, 4, 6, 9, 12, 13 ч.2 ст.115 КК України; ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 358 КК України; ч. 4 ст. 28, ч. 4 ст. 358 КК України; ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 190 КК України, ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 28, ч. 4 ст. 190 КК України; ч. 4 ст. 28, ч. 2 ст. 146 КК України; ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 146 КК України; ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених: ч. 1 ст. 255 КК України (ч. 1 ст. 255 КК України в редакції від 05.04.2001 р.), ч. 2 ст. 255 КК України (в редакції Закону № 671-ІХ від 04.06.2020 р.),; ч. 4 ст. 28, п. п. 3, 4, 6, 9, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 190 КК України; ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 146 КК України; ОСОБА_10 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених: ч. 1 ст. 255 КК України (ч.1 ст. 255 КК України в редакції від 05.04.2001 р.), ч. 2 ст. 255 КК України (в редакції Закону № 671-ІХ від 04.06.2020 р.); ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 190 КК України; ч. 4 ст. 28, п. п. 3, 4, 6, 9, 12 ч. 2 ст. 115 КК України; ч. 4 ст. 28, ч. 2 ст. 146 КК України; ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 146 КК України; ч. 4 ст. 28, ч. 2 ст. 209 КК України.

Частина інкримінованих обвинуваченим ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 кримінальних правопорушень, відповідно до вимог ст.12 КК України, відноситься до тяжких та особливо тяжких злочинів.

Виходячи із фактичних обставин пред`явлених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 обвинувачень, його специфіки, яке стосується кримінального правопорушення, зокрема, проти життя особи, що свідчить про підвищену суспільну небезпечність як вчиненого, так й самих осіб обвинувачених, не є безпідставними висновки суду першої інстанції, що заявлені ризики існують. При цьому, існує реальний ризик, що знаючи, яке кримінальне покарання їм загрожує, вони можуть вдатися до втечі та переховуватися від суду.

В своїй ухвалі суддя обґрунтовано зазначив, що ризики, передбачені у ст.177 КПК України до теперішнього часу не зменшилися. Тобто, судом враховані: особистість обвинувачених, обсяг обвинувачення та самі обставини інкримінованого злочину, всі ризики, встановлені під час обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, а також превалювання суспільного інтересу над особистим (приватним) інтересом у даному кримінальному провадженні. Зважаючи на суспільний інтерес, який з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, судом слушно зазначено, що запобігання цим ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів не передбачається можливим.

Моніторингова місія ООН з прав людини в Україні звертає увагу на те, що досудове тримання під вартою не повинно бути обов`язковим для всіх обвинувачених в конкретному злочині без урахування індивідуальних обставин.

Ризик втечі обвинуваченого не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (Панченко проти Росії).

Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Бекчиєв проти Молдови). Ризик втечі не виникає лише за відсутності постійного місця проживання (Сулаоя проти Естонії), § 64) та зменшується зі збігом часу, проведеного під вартою (Ноймайстер проти Австрії).

У той час як серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти, тяжкість обвинувачення не може сама по собі служити виправданням тривалого попереднього ув`язнення особи (Ідалов проти Росії, Гарицький проти Польщі, Храїді проти Німеччини, Ілійков проти Болгарії).

У своєму Рішенні «Подвезько проти України» № 74297/11 від 12.02.2015 року Європейський суд у п. 21 вказує, що аргументи «за» і «проти» звільнення (з-під варти), включаючи ризик того, що обвинувачений може перешкоджати належному провадженню у справі, не повинні оцінюватись абстрактно, але мають підтверджуватись фактичними даними. Ризик того, що обвинувачений може переховуватись, не може оцінюватися виключно на підставі ступеня тяжкості можливого покарання. Він має оцінюватися з урахуванням ряду інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування небезпеки переховування, або довести, що така можливість є настільки незначною, що може не виправдати досудове тримання під вартою.

Положенням статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод визначено, що нікого не може бути позбавлено свободи, крім установлених цією статтею Конвенції випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.

Вирішуючи питання про існування передбачених кримінальним процесуальним законом ризиків неправомірної процесуальної поведінки обвинуваченого, прокурор повинен довести, що ризиком у даному випадку є дія, яка може вчинитися з високим ступенем ймовірності.

На думку сторони обвинувачення, з якою слушно погодився суд першої інстанції, на даний час не зменшилися та продовжують існувати ризики щодо переховування обвинувачених від суду та продовження злочинної діяльності.

Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 511-550/0/4-13 від 04 квітня 2013 року «Про деякі питання порядку застосування запобіжних заходів під час досудового розслідування та судового провадження відповідно до Кримінального процесуального кодексу України», слідчому судді, суду слід враховувати, що рішення про застосування одного із видів запобіжних заходів, який обмежує права і свободи підозрюваного, обвинуваченого, має відповідати характеру певного суспільного інтересу, що, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості.

Крім цього, відповідно до практики ЄСПЛ, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

У рішеннях по справах «Каучор проти Польщі» від 03.02.2009 року, та «Александр Макаров проти Росії» від 12.03.2009 року ЄСПЛ вказав, що наявність вагомих підстав підозрювати затриманого у вчиненні злочину є неодмінною умовою правомірності тримання під вартою, а врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства. В рішеннях у справах «Маріянчук та інші проти України» ЄСПЛ зауважив, що безпідставне тримання під вартою є виправданим лише за умови наявності суспільного інтересу, який переважає принцип поваги до особистої свободи.

Крім цього, у рішенні по справі «Харченко проти України» від 10.02.2011 року ЄСПЛ зазначив, що розумність строку тримання під вартою не може оцінюватись абстрактно, вона має оцінюватись в кожному конкретному випадку залежно від особливостей конкретної справи. Обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою відповідає суспільному інтересу. Крім того, гарантії того, що підозрюваний, обвинувачений не вчинить інше кримінальне правопорушення, наразі відсутні. Так, обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою спрямоване на забезпечення посилення контролю за місцем перебування останнього, виконання ним процесуальних обов`язків, попередження та своєчасне припинення вчинення незаконного впливу на свідків та вчинення інших кримінальних правопорушень, продовження протиправної діяльності.

Враховуючи наведене, вимоги апеляційних скарг обвинувачених щодо відсутності ризиків, передбачених ст.177 КПК України, є непереконливими, оскільки судом першої інстанції при розгляді клопотання були повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає, що на даний час продовжують існувати та не зменшилися певні ризики, передбачені ст. 177 КПК України, а саме те, що ОСОБА_16 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 обвинувачуються у вчиненні, зокрема, тяжких та особливо тяжких корисливих злочинів, у тому числі і проти життя особи, та у разі обрання більш м`якого запобіжного заходу з огляду на це у сукупності з даними про їх особи та іншими обставинами кримінального провадження, можуть переховуватись від суду, ухилитись від виконання своїх процесуальних обов`язків. Ці обставини можуть спровокувати обвинувачених на вчинення інших кримінальних правопорушень і втечу, та мають перевагу над їх соціальними характеристиками.

Достатні стримуючі фактори, які б свідчили про протилежне в матеріалах справи відсутні і обвинуваченими або стороною захисту апеляційному суду також не надані. А тому доводи апелянтів про незаконність судового рішення є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Посилання апелянтів про відсутність доказів винуватості ОСОБА_8 та ОСОБА_10 не є слушними з огляду на те, що це не входить до повноважень суду апеляційної інстанції на стадії розгляду питання про запобіжний захід.

Доводи апеляційних скарг ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 про наявність на їх утриманні неповнолітніх дітей, інших родичів, які потребують догляду, у тому числі із вадами здоров`я, наявність міцних соціальних зв`язків, постійного місця мешкання та реєстрації, враховуючи обсяг обвинувачення та самі обставини інкримінованих злочинів, не є підставою для змінення обвинуваченим запобіжного заходу на більш м`який, не спростовує правильності прийнятого судом рішення, жодним чином не впливає на його висновки.

Доводи апеляційних скарг обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_8 щодо наявності у них проблем зі здоров`ям, пов`язаних з лікуванням поза межами слідчого ізолятору, колегія суддів на цей час відхиляє, оскільки відповідно до ст.11 Закону України «Про попереднє ув`язнення» , медичне обслуговування, а також лікувально-профілактична і протиепідемічна робота в місцях попереднього ув`язнення організуються і проводяться відповідно до законодавства про охорону здоров`я. Порядок надання ув`язненим медичної допомоги, використання з цією метою не підпорядкованих органам, що здійснюють попереднє ув`язнення, державних та комунальних закладів охорони здоров`я, залучення їх медичного персоналу та проведення медичних експертиз визначається Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, особам, які утримуються у слідчому ізоляторі, забезпечується надання первинної лікувально-профілактичної допомоги, яка включає консультацію лікаря, діагностику і лікування основних найпоширеніших захворювань, травм та отруєнь, профілактичні заходи, направлення хворого ув`язненого чи засудженого для надання спеціалізованої та високоспеціалізованої допомоги.

Колегія суддів роз`яснює щодо процесуального права обвинувачених подавати клопотання про проведення відповідних судово-медичних експертиз і за наявності відповідних висновків, ставити питання про зміну запобіжного заходу, а також право оскаржувати у відповідному порядку дії, рішення або бездіяльність посадових осіб адміністрації ДУ «Харківський слідчий ізолятор» у випадках, коли не приймаються заходи щодо звернень обвинуваченого, в тому числі, стосовно стану здоров`я.

Відсутність висновку судово-медичних експертів позбавляє процесуальної можливості суд апеляційної інстанції враховувати зазначені доводи, як підстави для скасування або зміни обраного запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинувачених.

Посилання обвинуваченого ОСОБА_9 на тривалий розгляд кримінального провадження колегія суддів приймає до уваги та, водночас, зазначає, що відповідно до матеріалів, розгляд кримінального провадження відбувається, судові засідання призначаються без великих інтервалів, а саме провадження є об`ємним за кількістю самих обвинувачених та епізодів злочину.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу суду першої інстанції, що обвинувачені дійсно досить тривалий час перебувають під вартою, а судовий розгляд не закінчено, чим порушуються засади кримінального провадження (п.21 ч.1 ст.7 КПК України) та приписи ч.4 ст.28 КПУ України.

Окрім цього, в своїй ухвалі суд обґрунтовано не визначив розмір застави у даному кримінальному провадженні, виходячи з наступного.

Відповідно до п.2 ч.4 ст.183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні: щодо злочину, який спричинив загибель людини.

Таким чином, враховуючи, що ОСОБА_16 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 обвинувачуються у вчиненні особливо тяжкого злочину проти життя людини, висновки суду щодо не визначення розміру застави є цілком законними та обґрунтованими.

За таких обставин, проаналізувавши доводи сторін, колегія судів приходить до висновку, що враховуючи тяжкість обвинувачення, специфіку і фактичні обставини вчинення злочину, наявна необхідність у збереженні обвинуваченим міри запобіжного заходу у виді тримання під вартою із визначеним строку тримання під вартою на строк 60 днів. Також, відсутні підстави, які б спростовували тих вагомих ризиків, які обґрунтовують подальше їх тримання під вартою, а також те, що менш суворі запобіжні заходи не будуть адекватними заходами у даному кримінальному провадженні і зміна або застосування більш м`якого запобіжного заходу не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинувачених та виключити ризики, пов`язані із звільненням їх з-під варти.

За таких обставин, ухвала суду є законною, обґрунтованою та вмотивованою, відповідає вимогам ст.370, 372 КПК України, практиці ЄСПЛ, а тому підстав для її скасування та обрання іншого виду запобіжного заходу ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , про що йде мова в апеляційних скаргах обвинувачених, колегія суддів не вбачає.

Порушень судом вимог кримінального процесуального закону, які б були підставою для скасування ухвали в даному провадженні не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст. 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Ухвалу Слобідського районного суду м. Харковавід 09 вересня 2025 року про продовження обвинуваченим ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 запобіжного заходу у виді тримання під вартою на строк 60 днів до 07 листопада 2025 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4