ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 606/2170/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/817/6/26 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - тримання під вартою
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 січня 2026 р. м.Тернопіль

Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю:

секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6 ,

підозрюваного ОСОБА_7

захисника адвоката ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі, в режимі відеоконференцзв`язку, матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000764 від 27.08.2025 року, за апеляційною скаргою захисника підозрюваного ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 23 грудня 2025 року про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно підозрюваного ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою слідчого судді Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 23 грудня 2025 року задоволено клопотання слідчого СВ ВП №3 (м. Теребовля) Тернопільського РУ поліції ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_9 про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою у кримінальному провадженні № 0000764 від 27.02.2025 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, та застосовано до підозрюваного

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Мшанець Тернопільської області, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , українець, громадянин України, з середньою освітою, депутатом не являється, військовослужбовець ЗСУ, розвідник-навідник 1 розвідувальної групи спеціального призначення 3 роти спеціального призначення 1 загону спеціального призначення військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «солдат», раніше не судимого,

запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 днів.

Встановлено строк дії ухвали в частині застосування запобіжного заходу до 20.02.2026 року до 09 год. 00 хв.

Як слідує з матеріалів провадження, групою слідчих СВ ВП №3 (м. Теребовля) Тернопільського РУ поліції ГУНП в Тернопільській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні за № 0000764 від 27.02.2025 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України.

Під час проведення досудового розслідування встановлено, що 08 листопада 2024 року відповідно до указів Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та №69/2022 «Про загальну мобілізацію», ОСОБА_7 призвано на військову службу під час мобілізації.

08 листопада 2024 року солдата ОСОБА_7 зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та призначено на посаду розвідника навідника 1 розвідувальної групи спеціального призначення 3 роти спеціального призначення (7 тарифний розряд).

Згідно із ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», воєнний стан особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Відповідно до Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» було введено воєнний стан на всій території України, який триває до теперішнього часу.

Солдат ОСОБА_7 , будучи військовослужбовцем (крім строкової служби), відповідно до вимог ст. ст. 9, 11, 12, 16, 49, 58, 59 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст. ст. 1 - 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, дорожити честю й гідністю військовослужбовця, не допускати негідних вчинків самому та утримувати від їх вчинення товаришів по службі, бути зразком високої культури, скромності й витримки, берегти військову честь, показувати приклад дисциплінованості, неухильного виконання вимог законодавства. Військова дисципліна це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України. Військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності військовій присязі.

Натомість солдат ОСОБА_7 діючи всупереч інтересам служби та наведеним вимогам Статутів Збройних Сил України, став на шлях вчинення злочину (кримінального правопорушення) проти встановленого порядку несення військової служби, за наступних обставин.

12 листопада 2024 року солдат ОСОБА_7 вибув на стаціонарне лікування до передової хірургічної групи у с. Гаврилівка та 12 листопада 2024 року ОСОБА_7 переведено для подальшого лікування до КНП «Міська лікарня №9» ЗМР місто Запоріжжя, проте до даної лікарні ОСОБА_7 не прибув.

У період з 12 листопада 2024 року по 05 грудня 2025 року військовослужбовець військової служби за призовом під час мобілізації ОСОБА_7 перебував поза межами розташування військової частини НОМЕР_1 , що поблизу населеного пункту АДРЕСА_2 та свої службові обов`язки не виконував, проводячи час на власний розсуд.

Після чого, о 15 годині 00 хвилин 05 грудня 2025 року добровільно прибув до слідчого відділення відділення поліції №3 (м.Теребовля) Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області.

Таким чином, солдат військової служби за призовом під час мобілізації ОСОБА_10 , будучи військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 (крім строкової служби), всупереч вимог ст. ст. 9, 11, 12, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст. ст. 1 - 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з метою тимчасово ухилитись від військової служби, в умовах воєнного стану, близько 12 листопада 2024 року самовільно залишив розташування військової частини НОМЕР_1 поблизу населеного пункту АДРЕСА_2 , чим не з`являючись у військову частину, о 15 годині 00 хвилин 05 грудня 2025 року добровільно прибув до слідчого відділення відділення поліції №3 (м.Теребовля) Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області вчинив самовільне залишення місця служби, вчинене в умовах воєнного стану, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 407 КК України (в редакції Закону №194-VIII від 12.02.2015).

22 грудня 2025 року ОСОБА_7 повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України.

В апеляційній скарзі захисник підозрюваного ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 вважає постановлену судом ухвалу від 23.12.2025 року незаконною і такою, що підлягає до скасування.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що тримання під вартою є винятковим та найсуворішим запобіжним заходом, який застосовується лише тоді, коли є всі підстави вважати, що менш суворі умови іншого запобіжного заходу, не забезпечать виконання підозрюваним процесуальних обов`язків і належної поведінки.

Також апелянт зазначає, що слідчий суддя не перевірив належним чином обґрунтованість підозри, яка на думку апелянта, базується на припущеннях сторони обвинувачення і не відповідає жодним обставинам справи.

Вважає, що наявність у діях її підзахисного складу злочину, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, не доведено.

Захисник звертає увагу на те, що внесення відомостей до ЄРДР відбулося 27.02.2025 року, і з того моменту органами досудового розслідування не вжито жодних заходів для отримання додаткової інформації щодо обставин інкримінованого злочину.

Стверджує, що на даному етапі досудового розслідування відсутні ризики вказані слідчим в клопотанні про застосування запобіжного заходу, та які зазначені в ухвалі слідчого судді Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 23 грудня 2025 року.

Зазначає, що ОСОБА_7 не переховувався від органів досудового розслідування, не був затриманий, а самовільно та добровільно прибув на виклик до слідчого відділення № 3 в м. Теребовля.

Просить скасувати ухвалу слідчого судді Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 23 грудня 2025 року та застосувати до ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту із застосуванням електронного засобу контролю за місцем його проживання.

Заслухавши суддю-доповідача; підозрюваного ОСОБА_7 та його захисника - адвоката ОСОБА_8 , які підтримали подану захисником апеляційну скаргу і, з наведених у ній мотивів, просять скасувати оскаржувану ухвалу слідчого судді та застосувати до ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту; прокурора, який заперечив щодо задоволення апеляційної скарги захисника підозрюваного; дослідивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що у її задоволенні слід відмовити, виходячи з наступного.

Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст. ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється чи обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до положень ст.ст. 177, 178 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може переховуватися від органів досудового розслідування та або суду; знищити або сховати будь яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального провадження; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; продовжити кримінальне правопорушення чи вчинити інше.

Виходячи з положень ч.1 ст.194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

- наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

- наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст.177 цього Кодексу і на які вказує слідчий, прокурор;

- недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Також, суд повинен враховувати, що відповідно до ч.3 ст.176, ч.1 ст.183 КПК України найбільш суворим запобіжним заходом є тримання під вартою, який є винятковим та застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України.

Виходячи з аналізу матеріалів кримінального провадження та клопотання слідчого про застосування запобіжного заходу, колегія суддів погоджується з висновком слідчого судді, що обрання підозрюваному ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відповідає його особі, характеру та тяжкості інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що наведені у клопотанні слідчого обставини, які підтверджуються доданими до нього документами, що були предметом дослідження суду, з достатньою повнотою свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України.

Апеляційний суд звертає увагу, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення.

Окрім того, згідно рішення ЄСПЛ у справі «Fox, Campbell and Hartley v. the United Kingdom» стандарт доказування «обґрунтована підозра» передбачає існування фактів чи інформації, які б переконали об`єктивного спостерігача, що відповідна особа могла вчинити кримінальне правопорушення.

Аналіз матеріалів кримінального провадження та безпосередньо оскаржуваного апелянтом рішення місцевого суду, дає підстави колегії суддів для висновку, що на даній стадії кримінального провадження при вирішенні питання про обрання підозрюваному запобіжного заходу, стандарт доказування «обґрунтована підозра» дотримано як слідчим, який звернувся до суду з відповідним клопотання, так і слідчим суддею, при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу підозрюваному ОСОБА_7 .

При оцінці доводів сторони захисту про необґрунтованість підозри ОСОБА_7 , колегія суддів бере до уваги те, що на цій стадії процесу, як слідчий суддя, так і суд апеляційної інстанції, не вправі давати доказам оцінку з точки зору достовірності, достатності та взаємозв`язку, в інший спосіб перевіряти доведеність вини та кваліфікації дій підозрюваного, розглядати та вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження щодо обвинуваченого по суті.

Також місцевий суд дійшов правильного висновку, що застосування на даній стадії більш м`яких запобіжних заходів не є можливим, так як вони не зможуть запобігти ризикам передбаченим ст.177 КПК України, зокрема ризику переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; незаконно впливати на потерпілих та свідків у даному кримінальному провадженні; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється.

Кожен з цих ризиків слідчим суддею належним чином досліджено та відповідно аргументовано у судовому рішенні.

На думку колегії суддів, обираючи запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, судом першої інстанції у повній мірі та у визначеному законом порядку враховано особу підозрюваного, його соціальні зв`язки, а також всі обставини справи, з якими закон пов`язує вирішення такого питання.

Задовольняючи вказане клопотання слідчого, слідчий суддя, встановивши наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_7 інкримінованого йому кримінального правопорушення, врахувавши вагомість наданих доказів про вчинення підозрюваним злочинів, особу підозрюваного, його спосіб життя, дійшов обґрунтованого висновку, що відносно підозрюваного слід обрати запобіжний захід у виді тримання під вартою, оскільки саме такий запобіжний захід забезпечить виконання підозрюваним ОСОБА_7 процесуальних обов`язків та попередить вчинення ним дій, передбачених п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Окрім цього, у відповідності до ч. 8 ст. 176 КПК України під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 402-405, 407, 408, 429 Кримінального кодексу України, застосовується виключно запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Оскільки ОСОБА_7 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КПК України, тому слідчий суддя дійшов правильного висновку про необхідність обрання підозрюваному найбільш суворого запобіжного заходу, яким є тримання під вартою.

Згідно із абз. 8 ч. 4 ст. 183 КПК України, під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого ст. ст. 109-114-2, 258-258-5, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 КК України.

Враховуючи викладене, слідчий суддя прийшов до правильного висновку, що застосування більш м`якого запобіжного заходу не забезпечить можливість запобігання ризикам, зазначеним в ч. 1 ст. 177 КПК України.

Твердження захисника про відсутність ризиків передбачених ст. 177 КПК України колегія суддів вважає непереконливими, оскільки судом першої інстанції наведено аналіз ризиків неналежної процесуальної поведінки підозрюваного, а також враховано тяжкість покарання, що загрожує підозрюваному у разі визнання його винуватим і використано стандарт доказування обґрунтованої ймовірності, згідно з яким інші більш м`які запобіжні заходи, ніж окреслені слідчим та прокурором по відношенню до обвинуваченого, не зможуть запобігти встановленим ризикам за умови встановлення обґрунтованої ймовірності цього.

Апеляційний суд враховує, що у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 р. Європейський суд з прав людини зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилятись від слідства.

Також колегія суддів приймає до уваги, що згідно практики ЄСПЛ, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Тому, мотиви наведені в ухвалі слідчого судді щодо тяжкості покарання, яке загрожує підозрюваному у випадку визнання його винним у вчиненні злочинів, як одну з підстав застосування запобіжного заходу, на думку колегії суддів, є обґрунтованими.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до переконання, що доводи апеляційної скарги щодо незаконності та необґрунтованості ухвали слідчого судді є непереконливі, оскільки слідчий суддя при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою належним чином дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування даного виду запобіжного заходу.

Порушень вимог КПК України, які б могли стати підставою для скасування ухвали слідчого судді, по справі не встановлено.

За таких обставин, колегія суддів вважає ухвалу слідчого судді Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 23 грудня 2025 року про обрання запобіжного заходу підозрюваному ОСОБА_7 законною та обґрунтованою і підстав для її скасування, про що ставить питання в апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_8 , не вбачає.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.404, 405, 422 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу захисника підозрюваного ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 23 грудня 2025 року про обрання запобіжного заходу відносно підозрюваного ОСОБА_7 без змін.

Ухвала остаточна, оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді