Справа № 201/7353/23
Провадження № 1-кп/201/248/2025
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів Соборного районного суду м. Дніпра у складі: головуючого судді ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , з секретарем судового засідання ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі спеціального судового провадження кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000122 від 27.04.2023 року, по обвинуваченню:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки м. Маріуполя Донецької області, яка має вищу освіту, зареєстрована і проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судима,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України,

В судовому засіданні приймали участь:

прокурор ОСОБА_6

захисник ОСОБА_7

ВСТАНОВИЛА:

Обставини, які встановлені судом

Наказом начальника Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 29.01.2021 № 84 о/с старшого лейтенанта поліції ОСОБА_5 призначено на посаду старшого інспектора з інформаційної підтримки відділу поліції № 1 Маріупольського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів», правоохоронні органи - це органи прокуратури, Національної поліції, служби безпеки, Військової служби правопорядку у Збройних Силах України, Національне антикорупційне бюро України, органи охорони державного кордону, Бюро економічної безпеки України, органи і установи виконання покарань, слідчі ізолятори, органи державного фінансового контролю, рибоохорони, державної лісової охорони, інші органи, які здійснюють правозастосовні або правоохоронні функції.

Таким чином, ОСОБА_5 є працівником правоохоронного органу.

Згідно ст. 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Згідно ст. 18 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський зобов`язаний:

1) неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського;

2) професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва;

3) поважати і не порушувати прав і свобод людини;

4) надавати невідкладну, зокрема домедичну і медичну, допомогу особам, які постраждали внаслідок правопорушень, нещасних випадків, а також особам, які опинилися в безпорадному стані або стані, небезпечному для їхнього життя чи здоров`я;

5) зберігати інформацію з обмеженим доступом, яка стала йому відома у зв`язку з виконанням службових обов`язків;

6) інформувати безпосереднього керівника про обставини, що унеможливлюють його подальшу службу в поліції або перебування на займаній посаді.

Поліцейський на всій території України незалежно від посади, яку він займає, місцезнаходження і часу доби в разі звернення до нього будь-якої особи із заявою чи повідомленням про події, що загрожують особистій чи публічній безпеці, або в разі безпосереднього виявлення таких подій зобов`язаний вжити необхідних заходів з метою рятування людей, надання допомоги особам, які її потребують, і повідомити про це найближчий орган поліції.

Відповідно до ст. 63 Закону України «Про Національну поліцію» ОСОБА_5 присягнула на вірність Українському народові та зобов`язалася, усвідомлюючи свою високу відповідальність, вірно служити Українському народові, дотримуватися Конституції та законів України, втілювати їх у життя, поважати та охороняти права і свободи людини, честь держави, з гідністю нести високе звання поліцейського та сумлінно виконувати свої службові обов`язки.

Водночас ОСОБА_5 складеної нею присяги не дотрималася та в умовах, коли Український народ героїчно протистоїть російському агресору, у порушення вимог ст. 1, 2, 17 Конституції України, ст. ст. 2, 63 Закону України «Про Національну поліцію», зрадила українській державі та всьому Українському народові, вчинивши злочин проти основ національної безпеки України за наступних обставин.

Так, 24.08.1991 Верховною Радою Української Радянської Соціалістичної Республіки схвалено «Акт проголошення незалежності України», яким урочисто проголошено незалежність України та створення самостійної української держави - України. У преамбулі Декларації про державний суверенітет України від 16.07.1990 вказано, що Верховна Рада Української Радянської Соціалістичної Республіки проголошує державний суверенітет України як верховенство, самостійність, повноту і неподільність влади Республіки в межах її території та незалежність і рівноправність у зовнішніх зносинах. Відповідно до розділу V Декларації, територія України в існуючих кордонах є недоторканною і не може бути змінена та використана без її згоди.

Положеннями статей 1 та 2 Основного Закону України - Конституції України визначено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою, унітарною державою, суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною.

Відповідно до ч. 1 ст. 17, ч. 1 ст. 65 Конституції України захист незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України є справою всього Українського народу та обов`язком громадян України, а на території України забороняється створення і функціонування будь-яких збройних формувань, не передбачених законом.

Статтями 132, 133 Конституції України визначено, що територіальний устрій України ґрунтується на засадах єдності та цілісності державної території, поєднання централізації і децентралізації у здійсненні державної влади, збалансованості і соціально-економічного розвитку регіонів, з урахуванням їх історичних, економічних, екологічних, географічних і демографічних особливостей, етнічних і культурних традицій. До системи адміністративно-територіального устрою України входить АР Крим, області, зокрема, Донецька область, а також райони, міста, райони у містах, селища і села.

Згідно з вимогами ст. ст. 72, 73 Конституції України питання про зміну території України вирішуються виключно всеукраїнським референдумом, який призначається Верховною Радою України або Президентом України відповідно до їхніх повноважень, встановлених Конституцією, та проголошується за народною ініціативою на вимогу не менш як трьох мільйонів громадян України, які мають право голосу, за умови, що підписи щодо призначення референдуму зібрано не менш як у двох третинах областей і не менш як по сто тисяч підписів у кожній області.

Упродовж 2013 року у зв`язку з демократичними процесами, які відбувалися на території України, у представників влади РФ та службових осіб з числа керівництва Збройних Сил РФ, досудове розслідування та судовий розгляд щодо яких здійснюється в інших кримінальних провадженнях, виник злочинний умисел на вчинення протиправних дій, спрямованих на порушення суверенітету і територіальної цілісності України, зміну меж її території та державного кордону на порушення порядку, встановленого Конституцією України.

Мотивами зазначеного умислу стали євроінтеграційний курс розвитку України, підготовка до підписання Угоди про асоціацію між Україною та Європейським Союзом, Європейським Співтовариством з атомної енергії та їхніми державами-членами, які розцінені представниками влади і Збройних Сил РФ як безпосередня загроза економічним та геополітичним інтересам РФ, що сприятиме втраті впливу над політичними процесами в Україні та позбавить контролю над її економічною діяльністю, призведе до поглиблення співпраці України з Організацією Північноатлантичного договору з метою досягнення критеріїв, необхідних для набуття членства у цій організації та можливої денонсації угод щодо тимчасового розташування Чорноморського флоту РФ на території України в АР Крим та м. Севастополі.

Свою злочинну мету співучасники з числа представників влади та Збройних Сил РФ вирішили досягти шляхом ведення агресивної війни проти України з використанням підпорядкованих підрозділів і військовослужбовців Збройних Сил РФ, у тому числі дислокованих на підставі міжнародних угод на території АР Крим і м. Севастополя, а також залучення до виконання злочинного плану інших осіб, у тому числі громадян України та Російської Федерації, створення і фінансування незаконних збройних формувань та вчинення інших злочинів.

При цьому вони усвідомлювали, що такі протиправні дії призведуть до порушення суверенітету і територіальної недоторканості України, незаконної зміни меж її території та державного кордону, заподіяння значних матеріальних збитків та інших тяжких наслідків, передбачали і прагнули їх настання.

З метою реалізації вказаного умислу впродовж 2013 року на території РФ службові особи Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації (далі ГШ ЗС РФ), на виконання наказів та під безпосереднім керівництвом представників влади та службових осіб Збройних Сил РФ, досудове розслідування та судовий розгляд щодо яких здійснюється в інших кримінальних провадженнях, розробили злочинний план, яким передбачалося для досягнення військово-політичних цілей РФ, що на думку співучасників були прямо пов`язані із необхідністю незаконної окупації та подальшої анексії АР Крим, м. Севастополя та південно-східних регіонів України, поряд із застосуванням політичних, дипломатичних, економічних та інформаційних заходів, використання протестного потенціалу населення південно-східних регіонів України для організації сепаратистських референдумів, спрямованих на порушення територіальної цілісності України.

Вказаний план у повній мірі відповідав та був розроблений з урахуванням принципів та підходів, викладених у виступі начальника ГШ ЗС РФ ОСОБА_8 перед Академією військових наук РФ з доповіддю про гібридну війну в лютому 2013 року, яка у подальшому отримала назву «доктрина Герасимова», де зазначалося, що з метою досягнення цілей повинна надаватися перевага невоєнним заходам (політичним, економічним, інформаційним, гуманітарним), які застосовуються з використанням протестного потенціалу населення, інформаційним протиборством та воєнним заходам прихованого характеру.

У подальшому, з грудня 2013 року до лютого 2014 року, для забезпечення схвалення та підтримки громадянами РФ і мешканцями південно-східних регіонів України злочинних діянь, направлених на порушення суверенітету і територіальної цілісності України та встановлення впливу і вагомості РФ на світовій арені, представники влади та Збройних Сил РФ, на виконання спільного злочинного плану, організували із застосуванням засобів масової інформації розпалювання в Україні національної ворожнечі шляхом ведення інформаційно-пропагандистської підривної діяльності.

Так, із грудня 2013 року за допомогою різних видів медіа-ресурсів РФ здійснювалось викривлення подій Революції Гідності, вказувалося на хибність європейського вектору розвитку зовнішніх відносин України. При цьому шляхом перекручування, постійного нав`язування хибного тлумачення, компонування інформації для зміни свідомості та ставлення громадян РФ і місцевих мешканців південно-східних регіонів України щодо дійсності та значення подій, які насправді відбувалися в Україні, представники опозиційних до тодішнього політичного режиму в Україні сил висвітлювалися як прихильники радикально націоналістичних поглядів, учасники національно-визвольного руху середини ХХ століття (ОУН, УПА) як прибічники та послідовники фашизму, пропагувалась їх неповноцінність за ознаками ідеологічних та політичних переконань.

Одночасно за допомогою засобів масової інформації здійснювалося спотворення свідомості частини населення України з метою зміни світоглядних основ, зародження сумніву в необхідності та доцільності спільного існування в рамках самостійної, унітарної, суверенної держави Україна з європейським вектором розвитку, підбурювання до міжетнічних конфліктів, розпалювання сепаратистських настроїв серед населення окремих регіонів України (АР Крим і м. Севастополя та південно-східних областей), провокування національних зіткнень, формування хибного образу частини українського населення як «націонал-фашистів», які мають інші духовні та моральні цінності, пропагують культ насильства та знущання над російськомовним населенням України.

Ураховуючи, що територія АР Крим та м. Севастополя мала найбільше військово-стратегічне значення для представників влади та Збройних Сил РФ серед інших територій України, які були об`єктом їх злочинного посягання, а також те, що на вказаній території дислокувалися підрозділи Чорноморського флоту Російської Федерації (далі ЧФ РФ), що сприяло найбільш прихованому використанню регулярних військ Збройних Сил РФ поряд з іншими елементами гібридної війни, а тому її ведення проти України співучасники злочинного плану вирішили розпочати з території півострова Крим.

Також, представниками влади і Збройних Сил РФ вчинялися дії щодо зміни меж території та державного кордону України на іншій території держави.

У березні - квітні 2014 року в м. Донецьк та інших населених пунктах Донецької області розпочалася збройна агресія Російської Федерації шляхом неоголошених та прихованих вторгнень підрозділів збройних сил та інших силових відомств Російської Федерації, організації та підтримки терористичної діяльності та діяльності, направленої на окупацію Донецької області та порушення територіальної цілісності України.

В окремих містах та районах Донецької області всупереч законодавству України 11 травня 2014 року проведено незаконний референдум з питання «Про підтримку акту про державну самостійність Донецької народної республіки», за результатами якого 12.05.2014 проголошено створення незаконного псевдодержавного утворення «Донецька народна республіка» (далі - «ДНР»).

З метою забезпечення діяльності самопроголошеної «ДНР» представниками Російської Федерації з числа своїх громадян та місцевого населення Донецької області сформовані підрозділи політичного (так звані «органи державної влади «ДНР») та силового блоків (до складу яких увійшли представники так званих правоохоронних органів та незаконних збройних формувань), які мали стабільний склад лідерів, підтримували між собою тісні стосунки, забезпечували централізоване підпорядкування учасників політичного та силового блоку лідерам організації, а також розробили план злочинної діяльності та чіткий розподіл функцій учасників щодо його досягнення.

В результаті вищезазначених подій значна кількість території та населених пунктів Донецької області протягом квітня-вересня 2014 року опинилась під контролем регулярних з`єднань і підрозділів збройних сил та інших військових формувань Російської Федерації, підпорядкованих і скеровуваних ними російських радників та інструкторів, Російської Федерації на території Донецької області так званої «ДНР», які Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» № 2268-VIII від 18.01.2018, Постановою Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» № 254-VIII від 17.03.2015 та Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» № 1680-VII від 16.09.2014 визнані тимчасово окупованими територіями, а органи державної та місцевої влади України та бюджетні установи, згідно з Постановою Кабінету Міністрів України № 595 від 07.11.2014, припинили свою діяльність на вказаних територіях та переміщені на підконтрольну органам державної влади України територію.

19.02.2022 керівництвом РФ в умовах триваючого міжнародного збройного конфлікту в порушення положень ст. 51 Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949, ст. 23 Гаазької конвенції про закони та звичаї війни на суходолі від 18.10.1907, Загальної декларації про права людини, на тимчасово окупованій території Донецької області оголошено примусову загальну мобілізацію громадян України, які мешкають на тимчасово окупованій території Донецької області, для участі у військових діях, спрямованих проти держави Україна.

Всупереч вказаним нормам міжнародного гуманітарного права президент Російської Федерації (далі - РФ) ОСОБА_9 , а також інші невстановлені на цей час досудовим розслідуванням представники влади РФ, діючи всупереч вимогам п. п. 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05.12.1994, принципам Заключного акту Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 01.08.1975 та вимогам ч. 4 ст. 2 Статуту ООН і Декларацій Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 09.12.1981 № 36/103, від 16.12.1970 № 2734 (ХХV) від 21.12.1965 № 2131 (ХХ), від 14.12.1974 № 3314 (ХХІХ), спланували, підготували і розв`язали агресивну війну та воєнний конфлікт проти України, а саме віддали наказ на вторгнення підрозділів ЗС РФ на територію України.

Так, 24.02.2022, на виконання вищевказаного наказу, військовослужбовці Збройних Сил Російської Федерації, шляхом збройної агресії, з погрозою застосування зброї та її фактичним застосуванням, незаконно вторглась на територію України через державні кордони України в Автономній республіці Крим, Донецькій, Луганській, Харківській, Херсонській, Миколаївській, Сумській, Чернігівській, інших областях та здійснила збройний напад на державні органи, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, військові частини, інші об`єкти, які мають важливе народногосподарське чи оборонне значення, та здійснили окупацію частин вказаної території, чим вчинили дії з метою зміни меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, що продовжується по теперішній час та призводить до загибелі значної кількості людей та інших тяжких наслідків.

На підставі Указу Президента України «Про введення воєнного стану в України» від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №2102-IX, в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб введено воєнний стан. Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 18.04.2022 №259/2022 внесено зміни у статті 1 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX (зі змінами, внесеними Указом від 14 березня 2022 року № 133/2022, затвердженим Законом України від 15 березня 2022 року № 2119-IX), та продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб.

На початку березня 2022 військовослужбовці Збройних Сил Російської Федерації, шляхом збройної агресії, спільно з представниками так званої «ДНР», які є частиною окупаційної адміністрації РФ, здійснили тимчасову окупацію території смт. Мангуш Маріупольського району Донецької області з державними органами, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями, іншими об`єктами.

Так, в період часу з 16.03.2022 по 22.03.2022 (більш точний час не встановлено) ОСОБА_5 , перебуваючи на тимчасово окупованій території смт. Мангуш Маріупольського району Донецької області, за адресою: Донецька область, Маріупольський район, смт. Мангуш, вул. Тітова, буд. 63, в приміщенні відділення поліції № 4 Маріупольського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області, надала згоду представникам РФ та представникам так званої «ДНР» на перехід на їх бік шляхом добровільного зайняття посади у структурному підрозділі окупаційної адміністрації РФ незаконно створеному правоохоронному органі так званому «Министерстве внутренних дел ДНР», зокрема посади «ВРИО начальника СИТ Жовтневого районного отдела Мариупольского городского управления МВД Донецкой народной республики», на яку і була призначена наказом «МВД ДНР» № 139 від 28.03.2022.

Крім того, продовжуючи виконувати свій злочинний умисел, спрямований на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України, надання допомоги у проведенні підривної діяльності держави-агресора проти України, 04.05.2022, в період часу приблизно з 10:00 до 13.00, ОСОБА_5 , діючи умисно, заперечуючи законності і легітимності повноважень органів державної влади України, добровільно вступивши на посаду до структурного підрозділу окупаційної адміністрації РФ незаконно створеного правоохоронного органа так званого «Министерства внутренних дел ДНР», в умовах воєнного стану, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, знаходячись на території відділу поліції № 1 Маріупольського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області по вул. Фонтанній, 87, м. Маріуполя Донецької області, приймала участь у здійсненні видачі перепусток для пересування по місту Маріуполю від незаконного формування «ДНР», перешкоджаючи таким чином налагодженню громадського порядку та законності на території міста, чим вчинила дії, спрямовані на надання допомоги у проведенні підривної діяльності держави-агресора проти України, спрямовані на незаконну зміну існуючих структур влади України в умовах воєнного стану.

Дії ОСОБА_5 кваліфіковані за ч. 2 ст. 111 КК України, як державна зрада, а саме діяння, умисно вчинене громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України шляхом переходу на бік ворога, надання представникам іноземної держави допомоги в проведенні підривної діяльності проти України в період збройного конфлікту в умовах воєнного стану.

Позиція обвинуваченої

Відповідно ст. 129 Конституції України, ст. 7 КПК України основними засадами судочинства в Україні - є верховенство права, законність, рівність усіх учасників судового розгляду перед законом і судом; повага до людської гідності.

Враховуючи ті обставини, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, знає про розпочате щодо неї кримінальне провадження і протягом тривалого часу переховується від органів досудового розслідування, з врахуванням того, що досудове розслідування даного кримінального провадження здійснювалось у спеціальному провадженні згідно ухвали слідчого судді Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 26.05.2023 року (т. 1 а.п. 213), тому ухвалою колегії суддів Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25.12.2023 прийнято рішення про здійснення відкритого спеціального судового провадження у даному кримінальному провадженні (т. 1 а.п. 130) та, відповідно, судовий розгляд проводився за відсутності обвинуваченої.

У зв`язку з цим ОСОБА_5 не була допитана судом в якості обвинуваченої по суті пред`явленого їй обвинувачення.

Відповідно до ч. 2 ст. 7 КПК України зміст та форма кримінального провадження за відсутності підозрюваного або обвинуваченого (in absentia) повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, зазначеним у частині першій цієї статті, з урахуванням особливостей, встановлених законом.

Отже, кримінальне провадження за відсутності обвинуваченої повинно відповідати, у тому числі таким загальним засадам судочинства, як законність, рівність перед законом і судом, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини тощо (п.п. 2, 3, 10 ч. 1 ст. 7 КПК України).

Суть принципу законності відповідно до ч. 1 ст. 9 КПК України, крім іншого, полягає у тому, що під час кримінального провадження суд, прокурор та слідчий зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 10 КПК України, суть принципу рівності перед законом і судом полягає у тому, що не може бути привілеїв чи обмежень у процесуальних правах, передбачених цим Кодексом, за будь-якими ознаками, у тому числі за політичними переконаннями.

Зважаючи на специфіку спеціального судового провадження (ч. 3 ст. 323 КПК України), суд, зберігаючи неупередженість та безсторонність, надає особливого значення охороні прав та законних інтересів обвинуваченого як учасника кримінального провадження, яке відбувається за його відсутності, забезпеченню повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб до обвинуваченого була застосована належна правова процедура в контексті приписів ст. 2 КПК України з дотриманням всіх загальних засад кримінального провадження з урахуванням особливостей, встановлених виключно законом. Ці особливості вимагають від суду прискіпливої оцінки кожного поданого доказу обвинувачення, відтак поріг вимогливості до доказування у даному випадку має бути підвищений.

Аналіз наявних в матеріалах справи численних документів на підтвердження завчасних належних викликів ОСОБА_5 до слідчого (прокурора), направлених їй повідомлень з приводу її прав та обов`язків, оголошеної підозри, висунутого обвинувачення та руху спеціального судового провадження свідчить про те, що вона мала підстави усвідомлювати, що проти неї розпочато кримінальне провадження, вона отримала чи мала би отримати оголошену підозру, відповідні виклики та пред`явлене обвинувачення, мала можливість бути обізнаною із усіма своїми правами, в тому числі, на захист та доступ до правосуддя.

Відтак, держава Україна під контролем сторони захисту та суду використала всі можливості для того, щоб обвинувачена мала право під час судового провадження як мінімум на такі гарантії: а) бути терміново і докладно повідомлена мовою, яку вона розуміє, про характер і підставу обвинувачення; б) мати достатній час і можливості для підготовки свого захисту, обрати самою захисника; в) бути судженою в її присутності і захищати себе особисто або за посередництвом обраного нею захисника, бути повідомленою про це право і мати призначеного їй захисника безплатно для неї.

Така ситуація узгоджується із взятими на себе зобов`язаннями, яких повинна дотримуватися держава Україна з тим, щоб забезпечити реальне використання права, яке гарантується статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини та ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права.

Вказані висновки ґрунтуються і на правовій позиції Європейського суду з прав людини (напр., справа «Колоцца проти Італії» від 12 лютого 1985 року, «Шомоді проти Італії» від 18 травня 2004 року та ін.), за якою суд при розгляді справи в порядку спеціального судового провадження зобов`язаний обґрунтувати чи були здійсненні всі можливі, передбачені законом заходи, щодо дотримання прав обвинуваченого на захист та доступ до правосуддя.

Так, у рішеннях ЄСПЛ у справах «Колоцца проти Італії» від 12 лютого 1985 року; «F.C.B. проти Італії» від 28 серпня 1991 року; «Т. проти Італії» від 12 жовтня 1992 року; «Пуатрімоль проти Франції» від 23 листопада 1993 року; «Кромбах проти Франції» від 13 лютого 2001 року; «Меденіца проти Швейцарії» від 14 червня 2001 року; «Шомоді проти Італії» від 18 травня 2004 року; «Да Лус Домінгеш Ферейра проти Бельгії» від 24 травня 2007 року висвітлено пункт про здійснення судового провадження за відсутності обвинуваченого в аспекті вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка закріплює право кожного на справедливий суд, коли немає підстав вважати, що обвинувачений не був належно повідомлений про розпочате щодо нього судове провадження; якщо він згодом може домогтися ухвалення нового судового рішення за його участі, в якому містилася б оцінка обґрунтованості висунутих проти нього обвинувачень, а також під час дотримання інших гарантій його конвенціальних прав. Це свідчить про те, що здійснення судового провадження за відсутності обвинуваченого не суперечить вимогам цього нормативно-правового акта міжнародного значення.

Натомість, ОСОБА_5 скористалася своїми правами на власний розсуд за відсутності будь-яких перешкод для їх реалізації на території України та з боку останньої.

Таким чином ОСОБА_5 , в силу п. 3 ч. 3 ст. 323 КПК України, обізнана, тобто повинна була знати, що стосовно неї розпочато кримінальне провадження, винесено повідомлення про підозру та обвинувальний акт спрямовано до суду, втім до слідчого та у судові засідання жодного разу не з`явилася.

Так, повідомлення про підозру, повістки про виклик підозрюваної ОСОБА_5 до слідчого, повідомлення про здійснення спеціального досудового розслідування опубліковані на сайті Офісу генерального прокурора та в газеті «Урядовий кур`єр» (т. 1 а.п. 103, 124, 125).

Обвинувачена ОСОБА_5 до Соборного районного суду міста Дніпра (стара назва суду Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська) у судові засідання, які призначалися на 11.07.2023, 11.09.2023, 21.11.2023, 25.12.2023, 07.02.2024, 11.02.2024, 06.03.2024, 21.05.2024, 18.06.2024, 01.04.2025, 14.04.2025, 26.05.2025, 18.09.2025, 09.10.2025, 06.11.2025 не з`явилася, хоча в належний спосіб була повідомлена про час та місце розгляду, про що свідчать її виклики, опубліковані в засобі масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження, а саме у газеті «Урядовий кур`єр» (т. 1 а.п. 48, 95зв.; т. 2 а.п. 91, 136, 145), на сайті Соборного районного суду міста Дніпра https://gt.dp.court.gov.ua/sud0412/ (т. 1 а.п. 46-46, 73, 82-83, 91-92, 134, 141-142, 144зв.; т. 2 а.п. 72, 98, 101, 111, 146).

Про причини неявки суду не повідомила, можливістю взяти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку «ВКЗ» поза межами приміщення суду не скористалася.

Суд вважає, що наявні у справі документи свідчать про відмову ОСОБА_5 , яка повинна знати про розпочате кримінальне провадження, від здійснення свого права предстати перед українським судом за діяння вчинені на території суверенної України, юрисдикцію якої над собою не визнає, та захищати себе безпосередньо в такому суді, а так само свідчать про її наміри ухилитися від зустрічі з правосуддям держави Україна.

Ухилення обвинуваченої від правосуддя суд оцінює як реалізацію останньою її невід`ємного права на свободу від самозвинувачення чи самовикриття (п/п. «g» п. 3 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ст. 63 Конституції України), як одну з ключових гарантій презумпції невинуватості.

Позиція захисника

Інтереси обвинуваченої ОСОБА_5 в судовому процесі належно і якісно були представлені захисником ОСОБА_7 згідно доручення для надання безоплатної вторинної правової допомоги від 22.04.2023 № 004-40003979 (т. 1 а.п. 114), тим самим судом виконано складову права на справедливий судовий процес та не порушено право на захист обвинуваченої.

Отже судом виконаний обов`язок вживати усіх заходів, необхідних для забезпечення обвинуваченій у державній зраді ОСОБА_5 права на кваліфікований захист, у тому числі і призначення захисника, який би надавав практичну юридичну допомогу ефективно, оскільки такий захист не може бути ілюзорним заради «видимості судового процесу», що є одним із основоположних елементів справедливого розгляду, на що неодноразово наголошував і наголошує у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини.

Захисник, посилаючись на відсутність конфіденційної бесіди із своєю підзахисною та неузгодження спільної правової позиції просив вирішити справу у відповідності до чинного законодавства.

Докази, які досліджені судом

Відповідно до ст.ст. 84-85 КПК України, доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставини, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Колегія суддів встановила, що порушень процесуального закону щодо відкриття кримінального провадження, його руху, повноважень сторони обвинувачення на всіх стадіях процесу судом не виявлено. Окрема увага колегії суддів приділена руху провадження в контексті перевірки належності доказів, які подала сторона обвинувачення. Відтак подані стороною докази збиралися стороною обвинувачення в належний спосіб.

Так, відомості за фактом залишення працівників Маріупольського РУП ГУНП в Донецькій області після 24.02.2022 в м. Маріуполі і їхнього переходу на бік ворога внесені до ЄРДР за № 0000195 від 03.05.2022 (т. 1 а.п. 170).

Постановою прокурора відділу Донецької обласної прокуратури ОСОБА_6 від 27.04.2023 виділено з кримінального провадження № 0000195 від 03.05.2022 в окреме провадження № 0000122 матеріали (згідно переліку) за підозрою ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України (т. 1 а.п. 165-169).

Витяг з ЄРДР по к/п № 0000122 від 27.04.2023 року (т. 1 а.п. 162) підтверджує факт внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР та початок проведення досудового розслідування з відповідною правовою кваліфікацією кримінального правопорушення.

Відомості до ЄРДР за № 0000122 були внесені на підставі матеріалів правоохоронних і контролюючих державних органів про виявлення фактів вчинення чи підготовки до вчинення кримінальних правопорушень.

Вина ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України підтверджується наступними дослідженими та перевіреними під час судового слідства доказами, а саме:

Протоколом огляду від 22.06.2022 за участю спеціаліста (т. 1 а.п. 241-245), відповідно до якого відповідно до якого об`єктом огляду є відеозапис, розміщений на платформі системи «Telegram» за посиланням: https://t.me/Sladkov_plus/5596. За вказаною адресою мається відеозапис від 02.06.2022 з назвою, мовою оригіналу: «Донбас. Я считаю эти видеокадры важнейшей иллюстрацией мысли о том, что Мариуполь не украинский город. Жители понятно, на стороне ДНР. Теперь и украинская полиция переходит в МВД республики».

Подальшим оглядом відео, який триває 04 хвилин 56 секунд, встановлено, що на території огородженої парканом перебувають особи чоловічої і жіночої статі як в цивільному одягу так в форменному одязі різного типу (камуфляж, тактичний тощо). За загальним виглядом вказаної території вона візуально схожа на територію двору ГУНП в Донецькій області. В результаті пошуку зображено ГУНП в Донецькій області, що до початку збройної агресії РФ проти України з 2015 по 2022 роки розташовувалось за адресою: Донецька область, місто Маріуполь, проспект Нахімова, 86 виявлено зображення, що підтверджують проведення відео зйомки на вказаній території, а саме: наявність об`єктів, що розташовані на території.

На фоні відео звучить голос позакадрового коментатора російською мовою.

Відеозапис, який записаний на оптичний диск і долучений до протоколу огляду, оглянутий колегією суддів в судовому засіданні, встановлено, що його зміст відповідає змісту протоколу огляду (т. 1 а.п. 246).

Копією витягу з наказу від 31.12.2020 № 548 о/с (т. 1 а.п. 249), відповідно до якого лейтенантові поліції ОСОБА_5 присвоєно чергове звання старший лейтенант поліції.

Копією витягу з наказу від 29.01.2021 № 84 о/с (т. 2 а.п. 2), відповідно до якого старшого лейтенанта поліції ОСОБА_5 призначено з 29.01.2021 року старшим інспектором з інформаційної підтримки відділу поліції № 1 Маріупольського районного управління поліції.

Копією витягу з наказу від 31.03.2022 № 155 о/с (т. 2 а.п. 1), відповідно до якого старшого лейтенанта поліції ОСОБА_5 старшого інспектора з інформаційної підтримки відділу поліції № 1 Маріупольського районного управління поліції звільнено з 31.03.2022 за п. 6 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про національну поліцію».

Копією листа начальника т.зв. Мариупольского городского управления МВД ДНР ОСОБА_10 на ім`я начальника т.зв. УК МВД ДНР ОСОБА_11 наступного змісту, далі мовою оригіналу: В целях эффективной и бесперебойной работы аппарата Мариупольского городского управления Министерства внутренних дел Донецкой Народной Республики, в соответствии со ст. 35 Закона ДНР «О службе в органах внутренних дел Донецкой Народной Республики», прошу перераспределить и возложить временное исполнение обязанностей с 01.09.2022 года по вакантным должностям на сотрудников Мариупольского городского управления МВД ДНР с подчиненными подразделениями и районными отделами, освободив от временного исполнения обязанностей, которые были возложены ранее. Список прилагается (т. 2 а.п. 52).

Копією списку т.зв. співробітників Жовтневого РВ МВД ДНР, серед яких під № 12 мається ОСОБА_5 (т. 2 а.п. 54).

Копією списку номерів телефонів т.зв. співробітників Жовтневого РВ МВД ДНР, серед яких під № 51 мається ОСОБА_5 (т. 2 а.п. 61).

Копією списку номерів телефонів т.зв. співробітників Жовтневого РВ МВД ДНР, серед яких під № 41 мається ОСОБА_5 (т. 2 а.п. 63).

Копією виписки з наказу т.зв. и.о. министра МВД ДНР ОСОБА_12 від 28.03.2022 № 139, за яким покладено тимчасове виконання обов`язків по Жовтневому районному відділу Маріупольського міського управління МВД ДНР на ОСОБА_5 (т. 2 а.п. 64).

Протоколом огляду відеозапису від 11.08.2022 (т. 2 а.п. 20-23), за яким оглянуто відеоролик, розміщений на платформі YouTube каналу сторінки так званої МВД ДНР за посиланням https://www.youtube.com/watch?v=VnLcEWbH4js, який має назву мовою оригіналу: «Сотрудники украинской полиции переходять на службу в МВД ДНР» від 09.06.2022. Відео файл починається з фону чорного кольору на якому зображується логотип чи герб з двохголовим орлом та латинською літерою «Z» та написом під дин «МВД ДНР».Подальшим оглядом відео встановлено, що на території ГУНП в Донецькій області за адресою: Донецька область, м. Маріуполь, проспект Нахімова, 86, огородженої парканом перебувають особи чоловічої жіночої статі як в цивільному одягу так в форменому одязі різного типу (камуфляж, тактичний тощо).

Відеозапис, який записаний на оптичний диск і долучений до протоколу огляду, оглянутий колегією суддів в судовому засіданні, встановлено, що його зміст відповідає змісту протоколу огляду (т. 2 а.п. 24).

Показаннями допитаного у судовому засіданні свідка ОСОБА_13 , яка надала суду наступні покази. Я працювала з ОСОБА_14 в поліції більше року, сиділи в одному кабінеті, потім мене перевели на іншу посаду. З нею я продовжила спілкуватися по телефону. Коли захопили Маріуполь, то зв`язок з нею перервався. На початку квітня 2022 року я виїхала з Маріуполя, зателефонувала ОСОБА_15 , вона сказала, що знаходиться у с. Мангуші. Далі ми декілька разів спілкувалися по телефону, останній раз приблизно в квітні 2022 вона сказала, що її дуже добре прийняли співробітники новоствореної поліції ДНР Мангушського району і вона сказала, що виїжджати звідти не буде. Вона добровільно залишилася на окупованій території і зайняла посаду в поліції ДНР.

Протоколом огляду відеозапису від 08.07.2022 року за участю свідка ОСОБА_13 (т. 2 а.п. 5-7). Свідку пред`явлена публікація відеоролику, розміщеного на платформі YouTube каналу сторінки так званої МВД ДНР за посиланням https://www.youtube.com/watch?v=VnLcEWbH4js, яке має назву мовою оригіналу: «Сотрудники украинской полиции переходять на службу в МВД ДНР» від 09.06.2022.

Подальшим оглядом відео встановлено, що на території огородженої парканом перебувають особи чоловічої жіночої статі як в цивільному одягу так в форменому одязі різного типу (камуфляж, тактичний тощо).

Під час перегляду відео свідок ОСОБА_13 заявила, що на відео впізнає інспектора з інформаційної підтримки відділу поліції № 1 Маріупольського районного управління поліції старшого лейтенанта поліції ОСОБА_5 , а також і інших осіб. Свідок також впізнала подвір`я адміністративної будівлі ГУНП в Донецькій області, яке розташовувано за адресою: Донецька область, місто Маріуполь, проспект Нахімова, 86.

Показаннями допитаного у судовому засіданні свідка ОСОБА_16 , яка надала суду наступні покази. ОСОБА_5 я бачила під час окупації в м. Маріуполі 04 травня 2022 року (можливо точну дату я не пам`ятаю). В той момент я перебувала за адресою вул. Фонтанна, 87 в м. Маріуполі, де знаходилася адмінбудівля Маріупольського районного управління поліції. Я хотіла отримати перепустки для моїх батьків для пересування по місту. Там знаходилася комендатура ДНР м. Маріуполя і там були працівники поліції ДНР. ОСОБА_5 перебувала в тому приміщенні в цивільному одязі з білою пов`язкою на рукаві, вона вільно на російській мові спілкувалася з озброєними особами у військовій камуфляжній формі ДНР, у них були білі стрічки на рукавах. ОСОБА_17 вільно пересувалася по тій території. Інші цивільні люди знаходилися за периметром подвір`я. отримуючи перепустки. Там була велика черга. Я зробила висновок, що вона перейшла на бік ворога. Коли я переїхала до м. Запоріжжя, я на Ютубі побачила відео з колишніми працівниками поліції м. Маріуполя, вони перебували на подвір`ї Головного управління поліції, і серед цих осіб була ОСОБА_5 .

Протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 15.08.2022 (т. 2 а.п. 28-30), згідно якого свідок ОСОБА_16 серед чотирьох пред`явлених їй для впізнання фотографій впізнала ОСОБА_5 і пояснила, що вона проходила службу на посаді інспектора з інформаційної підтримки відділу поліції № 1 Маріупольського РУП ГУНП в Донецькій області та яку бачила 04.05.2022 в період часу з 10 год. 00 хв. по 13 год 00 хв. на території т.зв. Мариупольского городского управления МВД ДНР за адресою: м. Маріуполь, вул. Фонтанна, буд. 87, яка була одягнута в цивільний одяг з білими пов`язками на обох руках.

Протоколом огляду відеозапису від 15.08.2022 року за участю свідка ОСОБА_16 (т. 2 а.п. 25-27). Свідку пред`явлена публікація відеоролику, розміщеного на платформі YouTube каналу сторінки так званої МВД ДНР за посиланням https://www.youtube.com/watch?v=VnLcEWbH4js, яке має назву мовою оригіналу: «Сотрудники украинской полиции переходять на службу в МВД ДНР» від 09.06.2022.

Подальшим оглядом відео встановлено, що на території огородженої парканом перебувають особи чоловічої жіночої статі як в цивільному одягу так в форменному одязі різного типу (камуфляж, тактичний тощо).

Під час перегляду відео свідок ОСОБА_16 заявила, що на відео впізнає інспектора з інформаційної підтримки відділу поліції № 1 Маріупольського районного управління поліції старшого лейтенанта поліції ОСОБА_5 , а також і інших осіб. Свідок також впізнала подвір`я адміністративної будівлі ГУНП в Донецькій області, яке розташовувано за адресою: Донецька область, місто Маріуполь, проспект Нахімова, 86.

Колегією суддів також досліджений протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 08.07.2022 за участю свідка ОСОБА_13 , проведений у період часу з 12:30 до 12:55, за результатами чого свідок впізнала ОСОБА_5 (т. 1 а.п. 8-10). Вказаний протокол колегія суддів визнає недопустимим доказом, про що більш детально у розділі «Щодо недопустимості доказів» цього вироку.

Колегією суддів досліджені документи, які характеризують особу обвинуваченої:

- копія службової характеристики на колишнього старшого інспектора з інформаційної підтримки відділу поліції № 1 Маріупольського районного управління поліції ОСОБА_5 , видану т.в.о. начальника Маріупольського РУП ГУНП в Донецькій області наступного змісту:

За час роботи старший лейтенант поліції ОСОБА_5 зарекомендував себе з посереднього боку, як не зовсім грамотний, та не досить ініціативний працівник. Нормативні документи, регламентуючі діяльність поліції вивчила, але не завжди правильно застосовувала в повсякденній роботі. Теоретично і практично підготовлена. Не завжди вміла виділити в роботі головне і спрямувати зусилля на виконання поставленого завдання. Не відзначалась високою працездатністю та готовністю працювати у самих, складних умовах, поступаючись особистими інтересами. У рішенні службових питань не проявляла ініціативу та принциповість. На критику реагувала не завжди спокійно, об`єктивно сприймала критичні зауваження, однак не завжди робила правильні висновки. Фізично розвинута добре, зовні охайна. По характеру спокійна. Не працювала над підвищенням своєї професійної майстерності. У спілкуванні з громадянами не завжди ввічлива і тактовна. Табельною зброєю володіє добре. У стройовому відношенні підтягнута. Старший лейтенант поліції ОСОБА_5 у скрутний для країни час не проявила достатньої мужності та відданості, виявила слабкий характер по захисту України від протиправних посягань, збереженню територіальної цілісності країни, не виявила бажання працювати на підконтрольній українській владі території. Згідно наказу ГУНП в Донецькій області від 31.03.2022 № 155 о/с старший лейтенант поліції ОСОБА_5 відповідно до розділу VII Закону України «Про Національну поліцію» звільнений зі служби в поліції: за п. 6 ч. 1 ст. 77 (у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби) (т. 2 а.п. 3).

Оцінка суду

При вирішенні питання про допустимість та належність досліджених доказів колегія суддів враховує, що Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за цим правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані ним докази (параграф 34 рішення у справі «Тейскера де Кастро проти Португалії» від 09.06.1998 року, параграф 54 рішення у справі «Шабельника проти України» від 19.02.2009 року), а порядок збирання доказів, передбачений національним правом має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією, а саме: на свободу, особисту недоторканість, на повагу до приватного і сімейного життя (статті 5, 8 Конвенції) тощо.

Окрім цього, відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують Європейську конвенцію з прав людини та основоположних свобод, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у п. 65 справи «Коробов проти України» (заява № 39598/03, остаточне рішення від 21.10.2011 р.) зазначив, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірланд проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), n. 161, Series А., заява № 25). Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту.

Аналізуючи вище перелічені докази в їх сукупності, провівши судовий розгляд в межах висунутого обвинувачення, відповідно до обвинувального акту, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому досліджені всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів, з точки зору достатності та взаємозв`язку, а також в сукупності з показаннями свідків, суд приходить до висновку, що вказані докази належні, оскільки вони підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню, допустимі, оскільки вони отримані в порядку встановленому КПК України, достовірні, оскільки фактичні дані отримані з цих доказів, не спростовані жодним іншим доказом, наданим сторонами кримінального провадження.

Протоколи оглядів інтернет-сторінок та додатки до протоколів, у яких зафіксовано за допомогою функцій скриншоту, друку й запису на технічні носії інформації зміст відображеної на них інформації, що підтверджує існування обставин, які підлягають доказуванню, є допустимими доказами.

При цьому судом прийняті до уваги і використані як докази у кримінальному провадженні дані, які отримані органом досудового розслідування за результатами проведення НРСД, а також надані органом досудового розслідування із відкритих джерел, зібрані за допомогою розвідки з відкритих джерел (OSINT) відповідно до «Протоколу Берклі», який окреслює мінімальні стандарти для пошуку, збирання, зберігання, перевірки та аналізу відкритих джерел. Відповідно до вказаного протоколу, серед іншого, не потребує дозволу слідчого судді здобуття відомостей з електронних інформаційних систем або її частини, доступ до яких не обмежується її власником, володільцем або утримувачем або не пов`язаний з подоланням системи логічного захисту. Проведення огляду інформації, яка міститься у відкритому доступі, її хід і результати фіксуються у відповідному протоколі огляду. До проведення слідчої (розшукової) дії залучається спеціаліст у галузі інформаційних технологій. Під час її проведення відображається хронологічна послідовність зберігання інформації чи доказів, а також з метою встановлення належної системи цифрового збереження, виготовляється доказова копію електронного документа, яка зберігається на окремий носій інформації.

З даних, які надані органом досудового розслідування, колегія суддів встановила таке.

На початку березня 2022 військовослужбовці Збройних Сил Російської Федерації, шляхом збройної агресії, спільно з представниками так званої «ДНР», які є частиною окупаційної адміністрації РФ, здійснили тимчасову окупацію території смт. Мангуш Маріупольського району Донецької області з державними органами, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями, іншими об`єктами.

Так, в період часу з 16.03.2022 по 22.03.2022 (більш точний час не встановлено) ОСОБА_5 , перебуваючи на тимчасово окупованій території смт Мангуш Маріупольського району Донецької області, за адресою: Донецька область, Маріупольський район, смт. Мангуш, вул. Тітова, буд. 63, в приміщенні відділення поліції № 4 Маріупольського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області, надала згоду представникам РФ та представникам так званої «ДНР» на перехід на їх бік шляхом добровільного зайняття посади у структурному підрозділі окупаційної адміністрації РФ незаконно створеному правоохоронному органі так званому «Министерстве внутренних дел ДНР», зокрема посади «ВРИО начальника СИТ Жовтневого районного отдела Мариупольского городского управления МВД Донецкой народной республики», на яку і була призначена наказом «МВД ДНР» № 139 від 28.03.2022.

З копії листа начальника т.зв. Мариупольского городского управления МВД ДНР ОСОБА_10 на ім`я начальника т. зв. УК МВД ДНР ОСОБА_11 та додатку до нього видно, що ОСОБА_5 перейшла на бік ворога, обійнявши посаду у т.зв. органі внутренних дел Донецкой Народной Республики, а саме поліцейським т.зв. Жовтневого РВ МВД ДНР. Теж саме видно із списку номерів телефонів т.зв. співробітників Жовтневого РВ МВД ДНР, та виписки з наказу т.зв. и.о. министра МВД ДНР ОСОБА_12 від 28.03.2022 № 139, за яким покладено тимчасове виконання обов`язків по т.зв. Жовтневому районному відділу Маріупольського міського управління МВД ДНР на ОСОБА_5 .

Далі, продовжуючи виконувати свій злочинний умисел, спрямований на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України, надання допомоги у проведенні підривної діяльності держави-агресора проти України, 04.05.2022, в період часу приблизно з 10:00 до 13.00, ОСОБА_5 , діючи умисно, заперечуючи законності і легітимності повноважень органів державної влади України, добровільно вступивши на посаду до структурного підрозділу окупаційної адміністрації РФ незаконно створеного правоохоронного органа так званого «Министерства внутренних дел ДНР», в умовах воєнного стану, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, знаходячись на території відділу поліції № 1 Маріупольського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області по вул. Фонтанній, 87, м. Маріуполя Донецької області, приймала участь у здійсненні видачі перепусток для пересування по місту Маріуполю від незаконного формування «ДНР», перешкоджаючи таким чином налагодженню громадського порядку та законності на території міста, чим вчинила дії, спрямовані на надання допомоги у проведенні підривної діяльності держави-агресора проти України, спрямовані на незаконну зміну існуючих структур влади України в умовах воєнного стану.

У своїй постанові від 21.07.2025 по справі № 201/11849/23 ВС ККС висловився щодо допустимості як доказів протоколів оглядів інтернет-сторінок і телеграм-каналів та додатків до них. Так, протоколи оглядів інтернет-сторінок і телеграм-каналів та додатки до протоколів, у яких зафіксовано (за допомогою функцій скриншоту, друку й запису на технічні носії інформації) зміст відображеної на них інформації, що підтверджує існування обставин, які підлягають доказуванню, є допустимими доказами, посилання https://reyestr.court.gov.ua/Review/129086893.

Таким чином суд визнає допустимими доказами вищевказані документи, зібрані через НСРД і протоколи оглядів інтернет-сторінок і телеграм-каналів та додатки до них, які зібраніза допомогою розвідки з відкритих джерел (OSINT) відповідно до «Протоколу Берклі».

Крім того, свідки впізнали ОСОБА_5 як під час проведення слідчих дій - пред`явлення особи для впізнання за фотознімками та під час оглядів відеозапису розміщеного на платформі YouTube каналу сторінки так званої МВД ДНР за посиланням https://www.youtube.com/watch?v=VnLcEWbH4js, яке має назву мовою оригіналу: «Сотрудники украинской полиции переходять на службу в МВД ДНР» від 09.06.2022.

Також свідок ОСОБА_16 повідомила, що коли вона перебувала за адресою вул. Фонтанна, 87 в м. Маріуполі, де знаходилася адмінбудівля Маріупольського районного управління поліції, де знаходилася комендатура ДНР м. Маріуполя, вона бачила працівників поліції ДНР, серед яких була ОСОБА_5 в цивільному одязі з білою пов`язкою на рукаві, вона вільно на російській мові спілкувалася з озброєними особами у військовій камуфляжній формі ДНР, у них були білі стрічки на рукавах. ОСОБА_5 вільно пересувалася по тій території. З її дій свідок зрозуміла, що вона добровільно перейшла на бік ворога.

Свідок ОСОБА_13 підкреслила, що в квітні 2022 ОСОБА_5 сказала їй, що її дуже добре прийняли співробітники новоствореної поліції ДНР Мангушського району і вона сказала, що виїжджати звідти не буде. Вона добровільно залишилася на окупованій території і зайняла посаду в поліції ДНР.

З наданих ними в суді показань вбачається, що ОСОБА_5 добровільно погодилась на співпрацю з окупаційною владою Російської Федерації, працевлаштувавшись до створеного окупаційною владою правоохоронного органу, так званої поліції ДНР у т.зв. Жовтневому РВ МВД ДНР.

Показання свідків, надані в суді, були послідовними щодо обставин, які мали істотне значення для правильного вирішення справи, часу, місця, способу вчинення кримінального правопорушення та особи, яка його вчинила.

Під час вивчення матеріалів кримінального провадження також не виявлено даних, які б давали підстави вважати, що свідки з будь-яких причин обмовили чи могли обмовити ОСОБА_5 у інкримінованому їй злочині.

Суду не надано доказів, що ОСОБА_5 , будучи громадянкою України, яка знаходилася під присягою на вірність народові України, вчинила дії, що ставляться їй у провину, під безпосереднім впливом фізичного примусу, унаслідок якого вона не могла керувати своїми вчинками, чи психічного примусу за умови, що такі дії були необхідними для усунення небезпеки, що безпосередньо загрожувала їй чи охоронюваним законом її правам або правам інших осіб, а також суспільним інтересам чи інтересам держави, якщо цю небезпеку в цій обстановці не можна було усунути іншими засобами і якщо при цьому не було допущено більш значної шкоди, ніж відвернена шкода (або, хоча шкода була і більш значною, але внаслідок сильного душевного хвилювання, викликаного небезпекою, особа не могла оцінити відповідність заподіяної шкоди цій небезпеці).

Жодних об`єктивних даних, які б свідчили про те, що до ОСОБА_5 з боку будь-кого з осіб держави-агресора застосовувався фізичний та/або психічний примус, внаслідок застосування яких/якого вона вчинила інкриміновані їй дії, суду не надано. Разом з цим, надані прокурором докази і послідовні показання допитаних в судовому засіданні свідків об`єктивно вказують на добровільність дій ОСОБА_5 .

Крім того, суд зауважує, що досліджені докази свідчать, що ОСОБА_5 діяла добровільно, а будь-які докази про примушування її до вчинення таких дій, за встановлених вище судом обставин, відсутні.

Не залишилося поза увагою суду й те, що воєнний напад на Україну, окупація території Донецької області та встановлення на цій території окупаційних органів влади мали відкритий характер, а тому ОСОБА_5 , з огляду на її вік та достатній життєвий досвід, очевидно усвідомлювала суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачала їх суспільно-небезпечні наслідки і бажала їх настання, тобто діяла з прямим умислом. Зазначене є підтвердженням невимушеності її поведінки, відсутності будь-якого примусу стосовно неї. Отже, її дії були цілком добровільними.

Дії ОСОБА_5 кваліфіковані за ч. 2 ст. 111 КК України, як державна зрада, а саме діяння, умисно вчинене громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України шляхом переходу на бік ворога, надання представникам іноземної держави допомоги в проведенні підривної діяльності проти України в період збройного конфлікту в умовах воєнного стану.

Так, відповідальність за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України настає за державну зраду, тобто діяння, умисно вчинене громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України, в тому числі, у формі переходу на бік ворога в період збройного конфлікту, який означає, що громадянин України надає безпосередню допомогу державі, з якою Україна перебуває в умовах воєнного стану.

Перехід на бік ворога є закінченим злочином з того моменту, коли громадянин України виконав в інтересах ворога певні дії на шкоду України.

Суб`єктивна сторона державної зради характеризується виною у виді прямого умислу, тобто винний усвідомлює, що він здійснює перехід на бік ворога в умовах воєнного стану і бажає цього.

Мотивом державної зради можуть бути користь, помста, бажання полегшити виїзд на постійне місце проживання в іншу країну, тощо, у зв`язку з чим колегія суддів встановила, що в даному випадку мотив не впливає на кваліфікацію діяння, оскільки суспільна небезпечність дій ОСОБА_5 , в тому числі, виразились у тому, що обвинувачена допомагає державі - агресору створити вертикаль незаконних органів влади.

Суб`єкт злочину спеціальний - ним може бути лише громадянин України.

Поняття підривної діяльності відноситься до прихованих та неявних методів руйнування основ того чи іншого суспільства, таким як підбурювання різних груп населення між собою.

Підривна діяльність - це різновид боротьби, здійснюваної проти України державами, їх спеціальними службами, партіями, закордонними антиукраїнськими організаціями, окремими ворожими елементами, що знаходяться на території України, з метою підриву чи ослаблення конституційного ладу України, нанесення шкоди суверенітету територіальній цілісності і недоторканності, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України.

При цьому підривною слід визнавати будь-яку діяльність, пов`язану зі спробою зміни системи вищих органів державної влади нелегітимним шляхом, з втручанням у міжнародну або внутрішню політику України, зі спробою змінити її територію або знизити обороноздатність, з ужиттям заходів щодо посилення економічної залежності України від інших держав тощо.

Надання іноземній державі, іноземній організації або їх представникам допомоги в проведенні підривної діяльності проти України полягає в будь-якій допомозі у проведенні підривної діяльності проти інтересів України.

При цій формі не має значення, як діяла особа - за завданням іноземної держави чи з власної ініціативи.

Такий спосіб вчинення державної зради, як надання іноземній державі, іноземній організації або їх представникам допомоги у проведенні підривної діяльності проти України, сформульовано таким чином, що протиправним визнається не безпосереднє здійснення громадянином України підривної діяльності проти України, а лише надання допомоги іноземній державі, іноземній організації або їх представникам у проведенні підривної діяльності проти України.

Надання допомоги можна витлумачити шляхом з`ясування значення слів, що утворюють цей термінологічний зворот. Так, в українській мові «допомога» - це сприяння, підтримка в чому-небудь, а «надання» - це дія за значенням «надавати», що має такий зміст: 1) дати що-небудь у якійсь кількості або в кілька заходів; 2) давати можливість мати щось, користуватися чимось і т. ін. Ураховуючи етимологію термінологічного звороту «надання допомоги», що за значенням близький до фізичного пособництва, яким визнається сприяння вчиненню злочину іншими співучасниками порадами, вказівками, наданням засобів чи знарядь або усуненням перешкод (ч. 3ст. 27 КК України).

Таким чином, надання допомоги як складова способу вчинення державної зради полягає в активних діях громадянина України, який сприяє іноземній державі, іноземній організації або їх представникам у проведенні підривної діяльності проти України шляхом надання порад, вказівок, засобів чи знарядь або усуненням перешкод тощо.

Водночас змістом злочинної діяльності громадянина України, який сприяє цим організаціям або їх представникам, є надання допомоги у проведенні ними підривної діяльності проти України. З такого формулювання вбачається, що громадянин України лише сприяє у цьому іноземній державі, іноземній організації або їх представникам, однак сам підривної діяльності може не здійснювати, оскільки її реалізують названі суб`єкти.

Підривна діяльність як одна з форм державної зради у цьому випадку була передбачуваною для обвинуваченої, тому висунуте їй обвинувачення не суперечить вимогам ст. 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Вказаний термін застосовний в міжнародному праві, а саме Декларацією Генеральної Асамблеї ООН про недопустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав від 09 грудня 1981 року № 36/103, Декларацією Генеральної Асамблеї ООН про зміцнення міжнародної безпеки від 16 грудня 1970 року № 2734 (ХХV), Декларацією Генеральної Асамблеї ООН про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав, обмеження їх незалежності й суверенітету від 21 грудня 1965 року № 2131 (ХХ), де встановлено, що ні одна з держав не має права здійснювати інтервенцію чи втручання у будь-якій формі або з будь-якої причини у внутрішні та зовнішні справи інших держав. Закріплено обов`язки держав: утримуватися від озброєної інтервенції, підривної діяльності, військової окупації; здійснення сприяння, заохочення чи підтримки сепаратистської діяльності; не допускати на власній території навчання, фінансування та вербовки найманців чи засилання таких найманців на територію іншої держави.

Склад цього злочину побудований як формальний, тому законодавцем для притягнення до кримінальної відповідальності не передбачено настання певних наслідків у разі вчинення державної зради, оскільки надання іноземній державі, іноземній організації або їхнім представникам допомоги в проведенні підривної діяльності, є закінченим з моменту, коли громадянин України почав надавати конкретну допомогу зазначеним вище суб`єктам у проведенні цієї діяльності.

Таким чином, розглянувши кримінальне провадження з дотриманням положень ч. 1 ст. 337 КПК України, в межах висунутого обвинувачення, колегія суддівза своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, оцінивши кожний доказ, наданий стороною обвинувачення, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, вважає зазначені докази належними, допустимими, достовірними та в сукупності достатніми для прийняття рішення про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, поза розумним сумнівом.

Виходячи з зазначеного, колегією суддів достовірно встановлено, що дії ОСОБА_5 , яка є громадянкою України і працювала на посаді поліцейського в ГУНП в Донецькій області, тобто перебувала під дією присяги на вірність народові України вірно кваліфіковані за ч. 2 ст. 111 КК України, як державна зрада, а саме діяння, умисно вчинене громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України шляхом переходу на бік ворога, надання представникам іноземної держави допомоги в проведенні підривної діяльності проти України в період збройного конфлікту в умовах воєнного стану.

Щодо недопустимості доказів

Разом з цим з матеріалів кримінального провадження вбачається, що 08.07.2022 року за участю свідка ОСОБА_13 у період часу з 11:20 до 11:50 було проведено огляд відеозапису на якому, крім інших, була зображена ОСОБА_5 (т. 2 а.п. 5-7) Також, 08.07.2022 орган досудового слідства за участю свідка ОСОБА_13 у період часу з 12:30 до 12:55 провів слідчу дію: пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, за результатами чого свідок впізнала ОСОБА_5 (т. 1 а.п. 8-10).

Отже слідчий спочатку надав свідкові для впізнання відеозапис, на якому вона впізнала ОСОБА_5 а потім провів з нею впізнання за чотирма фотознімками, серед яких вона також впізнала ОСОБА_5 .

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 228 КПК забороняється попередньо показувати особі, яка впізнає, особу, яка повинна бути пред`явлена для впізнання, та надавати інші відомості про прикмети цієї особи.

З огляду на зазначене фактичні дані, отримані за результатом пред`явлення для впізнання за фотознімками від 08.07.2022 за участю свідка ОСОБА_13 є недопустимим доказом.

Про таке зазначив Касаційний кримінальний суд Верховного Суду у постанові від 21 липня 2025 року по справі № 201/11849/23.

Проте таке визнання недопустимим доказом, на думку колегії суддів, не впливає на правильність висновків колегії суддів щодо доведення винуватості ОСОБА_5 , оскільки в кримінальному провадженні зібрано достатньо інших належних та допустимих доказів, які у своїй сукупності підтверджують її винуватість у вчиненні інкримінованого їй злочину.

Мотиви призначення покарання та ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку і положення закону, якими керувався суд

Під час вчинення кримінального правопорушення, за даним кримінальним провадженням, обвинувачена була осудною у розумінні ст. 19 КК України.

При призначенні покарання, згідно з вимогами ст.ст.65-67 КК України та роз`ясненнями, що містяться в п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» (з наступними змінами), колегія суддів враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винної, та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання, а також вимоги ч. 2 ст. 50 КК України, якою передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження нових злочинів.

Зазначене узгоджується із положеннями ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, якою встановлено, що кожен (…) при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено згідно із законом.

При цьому, колегія суддіввраховує позицію ЄСПЛ, що кримінальне покарання переслідує, як прийнято вважати, подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів.

Як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і у справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистого надмірного тягаря для особи».

Призначення основного покарання.

Відповідно до ч. 6 ст. 12 КК України за ступенем тяжкості вчиненого злочину, останній віднесено до категорії особливо тяжкого злочину.

Обставин, які, відповідно до ст. 66 КК України, пом`якшують покарання обвинуваченій, колегією суддів не встановлено.

Обставин, що обтяжують покарання, передбачені ст. 67 КК України, також не встановлено.

Санкцією ч. 2 ст. 111 КК передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років або довічне позбавлення волі, з конфіскацією майна.

Колегією судді враховується, що надзвичайність суспільної небезпеки вчиненого злочину визначається сукупністю усіх зібраних у кримінальному провадженні даних, які стосуються вчиненого злочину, особи винної і обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Так, колегією суддів було встановлено, що ОСОБА_5 вчинила державну зраду. Це означає, що винна особа з метою полегшення вчинення кримінального правопорушення використовує найбільш несприятливий для суспільства час, тяжкі обставини та умови, в яких опинилося суспільство, що свідчить про підвищений ступінь суспільної небезпеки злочинів, які вчиняються в умовах воєнного стану.

Викладені вище обставини вчиненого ОСОБА_5 кримінального правопорушення вказують на підвищений ступень небезпечності її діяння, оскільки є такими, що були вчинені на шкоду, суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності України.

Аналізуючи дані про особу ОСОБА_5 , колегією суддів не було встановлено жодних обставин, які могли б свідчити про її щире каяття або активне сприяння органам досудового розслідування розкриттю кримінального правопорушення, разом з тим, із встановлених колегією суддів обставин кримінального провадження, показів свідків, особи ОСОБА_5 , не встановлено ніякої інформації, яка давала би можливість призначити довічний вид покарання, а тому колегія вважає, що виправлення ОСОБА_5 можливе під час застосування строкового покарання.

Приймаючи до уваги характер, ступінь тяжкості та суспільну небезпеку скоєного ОСОБА_5 кримінального правопорушення, особу винної, відсутність пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин, враховуючи, що ОСОБА_5 умисно вчинила особливо тяжкий злочин, а саме державну зраду, в період встановленого в Україні воєнного стану, при цьому цілком усвідомлюючи свої дії, а тому колегія суддів вважає, що ОСОБА_5 з метою її перевиховання та упередження скоєння злочинів в подальшому необхідно призначити покарання у виді строкового позбавлення волі. При цьому, відсутність судимостей, а також її бездоганна служба в українській поліції до переходу на бік ворога не свідчать про знижений ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину чи позитивну посткримінальну поведінку винної.

Застосування положень ст. 69 і ст. 75 КК України

З огляду на вчинення ОСОБА_5 суспільно-небезпечного кримінального правопорушення у сфері злочинів проти основ Національної безпеки України, а також відсутність обставин, передбачених ст. 66 КК України, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення, колегія суддів, при призначенні їй покарання, не вбачає підстав для застосування положень ст. 69 КК України.

Підстави для застосування положень ст. 75 КК України також відсутні.

Призначення додаткових покарань.

Згідно ч. 1 ст. 59 КК України покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого і що згідно ч. 2 ст. 52 КК України конфіскація майна відноситься до додаткових видів покарання.

З огляду на вчинення ОСОБА_5 державної зради, колегія суддів призначає покарання з конфіскацією всього належного їй майна на користь держави.

Також, застосовуючи додаткове покарання у вигляді конфіскації майна, колегія суддів зазначає, що ОСОБА_5 , будучи українською поліцейською і знаходячись під присягою на вірність народові України, вчинила кримінальне правопорушення в період встановленого в Україні воєнного стану у скрутний для України час з корисливих мотивів, маючи мету та бажання отримати внаслідок вчинення злочину матеріальні блага для себе, одержати або зберегти певні майнові права, уникнути матеріальних витрат.

У той же час колегія суддів ураховує, що невиявлення на момент постановлення вироку майна, що підлягає конфіскації, не може слугувати підставою для відмови суду від призначення цього додаткового покарання, передбаченого у відповідній санкції статті Особливої частини КК, і не є перешкодою для його застосування, оскільки таке майно може бути виявлене у процесі виконання вироку.

Крім того, враховуючи, що ОСОБА_5 вчинила особливо тяжкий злочин, який пов`язаний із переходом на бік ворога в період збройного конфлікту, в умовах воєнного стану, шляхом проходження служби у незаконно створеному правоохоронному органі, то на підставі ст. 54 КК України, колегія суддів вважає необхідним позбавити останньої спеціального звання - «старший лейтенант поліції».

Також з урахуванням характеру кримінального правопорушення, вчиненого за посадою, особи обвинуваченої та інших обставин справи колегія суддів визнає за неможливе збереження за ОСОБА_5 права обіймати посади у правоохоронних органах, тому згідно ч. 2 ст. 55 КК України призначає їй додаткове покарання у виді позбавлення права обіймати посади у правоохоронних органах строком на 3 роки.

Підсумок.

Колегія суддів переконана, що за викладених вище обставин кримінального провадження та особи засудженої, призначене їй покарання буде цілком справедливим та пропорційним, необхідним і достатнім для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, відповідатиме меті покарання, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між захищуваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності.

Такий висновок узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним («Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року).

Інші питання.

Постановою слідчого від 01.05.2023 ОСОБА_5 оголошено у розшук (т. 1 а.п. 115-116).

Початок строку відбування покарання ОСОБА_5 слід обраховувати з моменту звернення вироку до виконання, тобто із дня фактичного її затримання.

Запобіжний захід не обирався. Процесуальні витрати на залучення експертів відсутні. Речові докази по справі відсутні. Арешт на майно не накладався. Цивільний позов не заявлявся.

Керуючись ст. ст. 369-376 КПК України, колегія суддів -

УХВАЛИЛА:

ОСОБА_5 визнати винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, та призначити їй покарання у виді 15 (п`ятнадцяти) років позбавлення волі з конфіскацією всього належного їй майна на користь держави.

На підставі ст. 54 КК України позбавити ОСОБА_5 спеціального звання - «старший лейтенант поліції».

Згідно з ч. 2 ст. 55 КК України призначити ОСОБА_5 додаткове покарання у виді позбавлення права обіймати посади у правоохоронних органах строком на 3 роки.

ОСОБА_5 початок строку відбування основного покарання обраховувати з моменту приведення вироку до виконання, тобто із дня фактичного її затримання.

ОСОБА_5 строк додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати посади у правоохоронних органах обчислювати з моменту відбуття основного покарання.

Запобіжний захід не обирався.

Процесуальні витрати на залучення експертів відсутні.

Речові докази відсутні.

Арешт на майно не накладався.

Цивільний позов не заявлявся.

Роз`яснити учасникам судового провадження право подати клопотання про помилування, право ознайомитися із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана сторонами кримінального провадження до Дніпровського апеляційного суду через Соборний районний суд м. Дніпра протягом тридцяти діб з дня проголошення вироку суду.

Повідомлення про ухвалений вирок опублікувати на офіційному веб-сайті суду, в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора.

Головуючий суддя: ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3