провадження №1-кп/947/486/26
У Х В А Л А

29 січня 2026 року м.Одеса

Київський районний суд міста Одеси у складі головуючого судді ОСОБА_1 , у присутності секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання захисника ОСОБА_3 про закриття кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Сельдь Ульянівської області, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, раніше не судимого, військовослужбовця, який проживає у м.Одеса,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України,

за участю: прокурора ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_3 , потерпілого ОСОБА_6 , представника потерпілого ОСОБА_7 , представника цивільного відповідача ОСОБА_8 ,

В С Т А Н О В И В :

У провадженні Київського районного суду м.Одеси перебуває кримінальне провадження №0001518 від 08.12.2022 року за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України.

1. Клопотання сторони захисту.

12 січня 2026 року захисником ОСОБА_3 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_4 , було подано клопотання про закриття кримінального провадження.

В обґрунтування якого, захисник зокрема зазначив, що відповідно до відомостей обвинувального акту інкримінована ОСОБА_4 подія мала місце у грудні 2022 року, а тому на даний час пройшли строки притягнення останнього до кримінальної відповідальності, у зв`язку із чим наявні підстави, передбачені ст.49 КК України, для звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.

Вказував, що ОСОБА_4 зрозуміла суть обвинувачення, відомо право заперечувати проти закриття кримінального провадження, клопотання про закриття кримінального провадження на підставі ст. 49 КК України відповідає його волевиявленню. Вину у вчиненні кримінального правопорушення ОСОБА_4 не визнає, але погоджується зі звільненням його від кримінальної відповідальності з нереабілітуючих підстав. Строки досудового розслідування та судового розгляду не зупинялися та не переривалися.

Звертав увагу, що з з огляду на положення ст.12 КК України, ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років.

З обвинувального акту вбачається, що інкриміноване ОСОБА_4 кримінальне правопорушення мало місце 08 грудня 2022 року.

Таким чином, на даний час передбачений законом трирічний строк давності притягнення особи до кримінальної відповідальності відповідно до п.2 ч.1 ст.49 КК України за це кримінальне правопорушення сплинув.

Стверджував, що вирішення цивільного позову при звільненні особи від кримінальної відповідальності із закриттям провадження по справі суперечить ст.129 КПК України.

Вважав, що цивільний позов не підлягає розгляду у випадках закриття кримінального провадження як на досудовому розслідуванні, так і під час розгляду в суді.

Посилаючись на викладене, керуючись ст.ст.12, 49, 286 КК України, ст.ст.100, 284, 285-288 КПК України, просив суд: 1) на підставі п.2 ч.1 ст.49 КК України звільнити ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України у зв`язку із закінченням строків давності; 2) кримінальне провадження №0001518 від 08.12.2022 року, за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, - закрити; 3) цивільний позов про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення злочину, - залишити без розгляду; 4) процесуальні витрати на залучення експерта віднести на рахунок держави.

2. Позиції учасників кримінального провадження

В судовому засіданні, захисник підтримав подане клопотання та просив його задовольнити.

Обвинувачений ОСОБА_4 , в судовому засіданні, проти закриття кримінального провадження не заперечував. Заявив, що цивільний позов потерпілого не визнає.

Прокурор, в судовому засіданні, проти задоволення клопотання не заперечував. Вважав, що процесуальні витрати слід віднести на рахунок держави.

Потерпілий проти закриття кримінального провадження заперечував.

Представник потерпілого, питання щодо закриття кримінального провадження, залишив на розсуд суду.

Представник цивільного відповідача, проти закриття кримінального провадження не заперечувала.

3. Передумов та висновки суду.

Суд, вислухавши думки учасників кримінального провадження, дослідивши клопотання та додані до нього матеріали, прийшов до наступних висновків.

Стаття 44 КК України передбачає, що особа, яка вчинила кримінальне правопорушення, звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених цим Кодексом. Звільнення від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених цим Кодексом, здійснюються виключно судом. Порядок звільнення від кримінальної відповідальності встановлюється законом.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років.

Частина 1 ст.286 КК України, передбачає кримінальну відповідальність за порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

При цьому, оскільки диспозиція ч.1 ст.286 КК України за своїм видом є бланкетною нормою права, тому для встановлення ознак об`єктивної та суб`єктивної сторони складу вказаного кримінального правопорушення, потрібно з`ясувати, які саме конкретні порушення правил безпеки дорожнього руху та експлуатації транспортного засобу з вини особи, призвели до спричинення потерпілому тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

Крім того, суд враховує, що кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.286 КК України, є злочином із матеріальним складом і що обов`язковою ознакою його об`єктивної сторони, є не будь-які порушення, допущені учасником ДТП, а лише ті, які є причиною настання суспільно небезпечних наслідків, а отже перебувають із ними у причинному зв`язку.

З матеріалів справи вбачається, що до обвинуваченого ОСОБА_4 прокурором, в інтересах КНП «Міська клінічна лікарня №11», та ОСОБА_6 були пред`явлені цивільні позови про відшкодування шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення на суму 46133,61 грн. та 400000,00 грн. відповідно.

З тексту поданого захисником клопотання, з яким у судовому засіданні погодився та підтримав обвинувачений ОСОБА_4 , вбачається, що він вину у вчиненні кримінального правопорушення не визнає, але погоджується зі звільненням його від кримінальної відповідальності з нереабілітуючих підстав.

Водночас, на питання суду, ОСОБА_4 відповів, що цивільний позов потерпілого, а раніше зазначав, і прокурора, він також не визнає.

Частина 1 ст.2 КК України передбачає, що підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом.

Водночас, відповідно до ч.5 ст.128 КПК України, цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Згідно з ч.6 ст.82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частина 1 ст.1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частина 2 ст.1191 ЦК України встановлює, що держава, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, юридичні особи мають право зворотної вимоги до фізичної особи, винної у вчиненні кримінального правопорушення, у розмірі коштів, витрачених на лікування особи, яка потерпіла від цього кримінального правопорушення.

Згідно з ч.1 ст.1206 ЦК України, особа, яка вчинила кримінальне правопорушення, зобов`язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров`я на лікування потерпілого від цього кримінального правопорушення, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого.

Відповідно до ч.1 ст.1207 ЦК України, шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю внаслідок кримінального правопорушення, відшкодовується потерпілому або особам, визначеним статтею 1200 цього Кодексу, державою, якщо не встановлено особу, яка вчинила кримінальне правопорушення, або якщо вона є неплатоспроможною.

Стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справі «Лагардер проти Франції» (скрага №18851/07), Європейський Суд з прав людини зазначив: «п.73. Суд повторює, що хоча принцип презумпції невинуватості, закріплений у пункті 2 статті 6, є одним з елементів справедливого кримінального судочинства, якого вимагає пункт 1 цієї статті, він не є просто процесуальною гарантією у кримінальному провадженні. Його сфера застосування є ширшою та вимагає, щоб жоден представник держави чи органу державної влади не оголошував особу винною у скоєнні правопорушення, доки її провину не встановить «суд»; п.74. Презумпція невинуватості буде порушена, якщо, без попереднього підтвердження вини обвинуваченого відповідно до закону, офіційна заява щодо нього відображає думку про його винуватість. Як Суд постановив у справі Minelli v. Switzerland, щодо обґрунтування судових рішень, презумпція невинуватості може бути порушена навіть за відсутності будь-якого офіційного висновку; достатньо, щоб були певні міркування, які свідчать про те, що суд вважає обвинуваченого винним; п.83. Суд вже постановив, що якщо національне рішення щодо компенсації містить твердження про приписування кримінальної відповідальності стороні-відповідачу, це може порушити питання, що підпадає під дію статті 6 § 2 Конвенції».

Таким чином, враховуючи комплексне правозастосування, суд робить висновок, що звільнення особи від кримінальної відповідальності при наявності заявлених витрат на лікування потерпілого та/або заявленого відшкодування шкоди завданої здоров`ю потерпілого, можливе у тому випадку, якщо діяння, яке поставлено особі за провину, дійсно мало місце, воно містить склад кримінального правопорушення і особа винна в його вчиненні, оскільки результат кримінального провадження (встановлення вини особи у вчиненні діяння, що завдало шкоду потерпілому чи спричинило витрати третій особі, пов`язані з лікуванням потерпілого) буде вирішальним для справи про компенсацію у порядку цивільного судочинства, яке відповідно буде другорядним по відношення до кримінального провадження.

В противному випадку, у разі звільнення особи від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження без встановлення вини обвинуваченого, на думку суду, надасть цій особі, яка є відповідачем за цивільним позовом імунітет від будь-якого виду юридичної відповідальності за вчинені дії, оскільки відповідно до ч.2 ст.6 Європейська конвенція з прав людини, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку, а згідно зі ст.62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Тож, з урахуванням вищенаведеного, суд робить висновок, що клопотання захисника є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.49 КК України, ст.ст.284, 288, 369-372 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

1. У задоволенні клопотання захисника ОСОБА_3 про звільнення від кримінальної відповідальності ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України відмовити.

2. Судове провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України продовжити в загальному порядку.

3. Ця ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1