печерський районний суд міста києва
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 грудня 2025 рокуслідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у судовому засіданні в залі суду в м. Києві провадження за клопотанням директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар ЛТД» ОСОБА_3 про скасування арешту майна, накладеного ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 23.10.2025 у справі № 757/50597/25-к,

ВСТАНОВИВ:

В провадження слідчого судді Печерського районного суду м. Києва надійшло клопотання директора ТОВ «Єврокар ЛТД» ОСОБА_3 в порядку ст. 174 КПК України, в якому просить скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 23.10.2025, у кримінальному провадженні №0001078 від 20.03.2025 на грошові кошти, що знаходяться на рахунках підприємств.

Мотивуючи клопотання, заявник вказує, що арешт накладено необґрунтовано, з порушенням положень ст. 170 КПК України, без перевірки обставин та підстав накладення такого арешту. Також посилається на те, що накладений арешт порушує право на вільне володіння, користування та розпорядження майном, а також що при накладенні арешту не було враховано відсутність правової підстави для арешту майна, вказує, що арештоване майно не відповідає ознакам, визначеним ст. 98 КПК України.

До суду надійшла заява директора ТОВ «Єврокар ЛТД» ОСОБА_3 про розгляд клопотання за його відсутності, в якій він просив клопотання задовольнити в повному обсязі.

Прокурор у судове засідання не з`явився, до суду надав заяву про розгляд клопотання за його відсутності.

У відповідності до положень ст. 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та спосіб, передбачених цим Кодексом.

Зважаючи на ці положення закону та враховуючи принцип диспозитивності, слідчий суддя визнав можливим прийняти рішення по суті клопотання за відсутності осіб, які не з`явилися, на підставі наданих доказів.

При розгляді клопотання, поданого в порядку ст. 174 КПК України, слідчий суддя не надає оцінку дотриманню вимог закону при постановленні ухвали про арешт майна та її законності, що є виключною прерогативою суду апеляційної інстанції, а лише оцінює обґрунтованість підстав для скасування арешту.

Слідчий суддя, дослідивши матеріали провадження за клопотанням, приходить до наступного висновку.

Слідчими СВ Печерського управління поліції Головного управління Національної поліції в місті Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001078, відомості про яке внесено до ЄРДР 20.03.2025 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 4 ст. 191, ч. 3 ст. 212, ч. 3 ст. 209, ч. 4 ст. 189 КК України.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 23.10.2025 у справі № 757/50597/25-к задоволено клопотання прокурора у кримінальному провадженні № 0001078 про накладення арешту на грошові кошти у безготівковій формі, що знаходяться на банківських рахунках належних, зокрема, ТОВ «ЄВРОКАР ЛТД» (): рахунки № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 , із забороною розпорядження та користування грошовими коштами, а також зупинення видаткових операцій по рахункам, за винятком видаткових операцій, пов?язаних зі сплатою податків, зборів (обов?язкових платежів), видатків пов?язаних з виплатою заробітної плати.

Як на підставу для задоволення клопотання прокурора про накладення арешту на майно слідчий суддя послався на постанову прокурора від 10.10.2025, якою грошові кошти, які знаходяться на банківських рахунках вказаних товариств, визнано речовим доказом.

Окрім цього, в ухвалі Печерського районного суду міста Києва від 23.10.2025 у справі № 757/50597/25-к, слідчий суддя дійшов висновку про задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на майно, оскільки воно відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК, є предметом кримінального правопорушення, майно визнано речовими доказами у кримінальному провадженні та метою такого арешту є забезпечення зберігання речових доказів.

Тобто, арешт майна у цих випадках був накладений з метою збереження речових доказів. Також зміст заперечень прокурора та надані ним копії документів зводяться до того, що безготівкові кошти на рахунках в банку, на переконання органу досудового розслідування, є речовими доказами в кримінальному провадженні.

Оскільки метою арешту майна згідно зі згаданою раніше ухвало слідчого судді була лише необхідність збереження речових доказів, то для вирішення цього клопотання, слідчому судді наразі належить визначити можливість використання арештованого майна, як речового доказу у цьому кримінальному провадженні, а також з`ясувати те, чи призведе скасування арешту, до втрати речового доказу.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК арешт майна допускається з метою забезпечення: (1) збереження речових доказів; (2) спеціальної конфіскації; (3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; (4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Отже, серед іншого арешт може бути накладений з метою збереження речових доказів.

Частиною 3 ст. 170 КПК передбачено, що у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 84 КПК доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення (ч. 1 ст. 98 КПК).

Отже, аналізуючи характеристику речових доказів, визначену ч. 1 ст. 98 КПК, слідчий суддя дійшов висновку, що матеріальний об`єкт, відповідатиме ознакам речового доказу лише у разі, якщо він:

(1)був знаряддям вчинення кримінального правопорушення;

(2)зберіг на собі сліди кримінального правопорушення;

(3)містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, у тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

На переконання слідчого судді, невідповідність матеріального об`єкта наведеним вище критеріям виключає можливість використання його як речового доказу та, відповідно, на такий об`єкт не може бути накладений арешт на підставі п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК.

Банківські рахунки - рахунки, на яких обліковуються власні кошти, вимоги, зобов`язання банку стосовно його клієнтів і контрагентів та які дають можливість здійснювати переказ коштів за допомогою банківських платіжних інструментів; (ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»). Безготівкові розрахунки - це перерахування певної суми коштів з рахунків платників на рахунки отримувачів коштів, а також перерахування банками за дорученням підприємств і фізичних осіб коштів, унесених ними готівкою в касу банку, на рахунки отримувачів коштів. Ці розрахунки проводяться банком на підставі розрахункових документів на паперових носіях чи в електронному вигляді (п. 1.3 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою правління НБУ № 22 від 21.01.2004 )

З цих норм та за наявних обставин слідує висновок, що на банківському рахунку не зберігаються індивідуально визначені кошти власника рахунку, відповідна сума грошових коштів обліковуються банком на рахунку під зобов`язання банку за дорученням власника рахунку перерахувати/зарахувати відповідну суму грошових котів у межах такої суми.

За таких умов безготівкові кошти не є індивідуалізованими матеріальними об`єктами, відповідно режим поводження з ними не може бути аналогічний тому, який запроваджений до речових доказів. Тому накладення арешту на грошові кошти, що обліковуються на рахунках, враховуючи їх нематеріальний і неіндивідуалізований характер, не узгоджується з заявленою метою - збереження речових доказів, адже їх неможливо використати як доказ у кримінальному провадженні.

З огляду на викладене, слідчий суддя вважає, що самі по собі безготівкові кошти на банківських рахунках не містять ознак речових доказів, визначних у ст. 98 КПК, щодо обставин, які розслідуються у цьому кримінальному провадженні. Окрім цього, прокурором не доведено, що вони можуть бути використані на підтвердження певного факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

При цьому, слідчий суддя звертає увагу, що

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону, нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними із втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що ставиться для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

Втручання не повинно завдавати значної шкоди володільцю майна. Для цього держава повинна дотримуватись певного балансу при втручанні у право особи на мирне володіння майном та надавати відповідну компенсацію, оскільки останній починає нести певні збитки у разі втручання. Для цього втручання повинно здійснюватися з розумним співвідношенням та з обґрунтованою пропорційностю.

При цьому ЄСПЛ у питаннях оцінки пропорційності, як і в питаннях наявності суспільного, публічного інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

Викладені обставини в сукупності свідчать про те, що накладення арешту на грошові кошти товариства, які знаходяться на банківських рахунках, не можуть бути визнані такими, що виправдовують такий ступінь подальшого втручання у право власності цього товариства. Тому подальше їх перебування під арештом не може вважатися пропорційним.

І на останнє, але не за значенням, слідчий суддя звертає увагу, що з наявних матеріалів провадження не вбачається будь-який статус посадових осіб товариства та взагалі причетність товариства до подій чи діяльності, яка є предметом досудового розслідування, не зважаючи на те, що з часу постановлення ухвали про накладення арешту у органу досудового розслідування було достатньо часу для встановлення такої причетності та надання суду (слідчому судді) відповідної інформації.

З наведених підстав, слідчий суддя дійшов висновку, що клопотання директора ТОВ «Єврокар ЛТД» ОСОБА_3 підлягає задоволенню.

Зважаючи на те, що слідчий суддя на підставі наданих сторонами матеріалів дійшов до висновку про невідповідність арештованих безготівкових грошових коштів критеріям речових доказів і з цих підстав вирішив скасувати їх арешт, то інші доводи наведені у клопотанні слідчим суддею не аналізуються як такі, які не мають значення для вирішення внесеного на розгляд слідчого судді питання.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 98, 170-175, 309, 392, 532, 535 КПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання - задовольнити.

Скасувати арешт накладений ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 23.10.2025 у справі № 757/50597/25-к, а саме арешт на грошові кошти у безготівковій формі, що належать ТОВ «ЄВРОКАР ЛТД» () і знаходяться на банківських рахунках АТ КБ «ПриватБанк» (код ID NBU 305299, № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 , із забороною розпорядження та користування грошовими коштами, а також зупинення видаткових операцій по рахункам, за винятком видаткових операцій, пов?язаних зі сплатою податків, зборів (обов?язкових платежів), видатків пов?язаних з виплатою заробітної плати.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1