УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2026 року

м. Київ

справа № 758/10269/24

провадження № 51-306 ск 26

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу потерпілого ОСОБА_4 на вирок Подільського районного суду м. Києва від 25 серпня 2025 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 27 листопада 2025 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000536 по обвинуваченню

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Білилівка Ружинського району Житомирської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК України),

встановив:

За вироком Подільського районного суду м. Києва від 25 серпня 2025 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. На підставі статей 75, 76 КК України ОСОБА_5 звільнено від відбування покарання у виді позбавлення волі з іспитовим строком на 3 роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1, ст. 76 КК України. Цивільний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної шкоди залишено без розгляду. Цивільний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про відшкодування моральної шкоди задоволено частково та стягнуто із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 моральну шкоду в розмірі 300000 грн. Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів.

Відповідно до обставин, детально наведених у вироку суду, 28 квітня 2024 року, приблизно о 16:27 год, ОСОБА_5 , керуючи автомобілем "ГАЗ-31105", н.з. НОМЕР_1 , рухався по проїзній частині вул. І. Виговського, зі сторони вул. Північно-Сирецької у напрямку пл. Марченко, що у м. Києві, в лівій (другій) смузі при наявності двох смуг для руху в попутному та двох смуг для руху в зустрічному напрямках руху. Рухаючись у вказаному напрямку, він наближався до нерегульованого пішохідного переходу, позначеного інформаційними дорожніми знаками 5.38.1, 5.38.2 «Пішохідний перехід» і дорожньою розміткою 1.14.1., розташованого поблизу будинку № 1/2 по вул. І. Виговського у м. Києві, зі швидкістю 73.80 км/год +/- 2.95 км/год, яка перевищувала максимально допустиму швидкість на даній ділянці 50 км/год.

У цей час по вказаному нерегульованому пішохідному переході справа наліво по ходу руху автомобіля "ГАЗ-31105", н.з. НОМЕР_1 рухався пішохід ОСОБА_6 .

Під час руху ОСОБА_5 допустив порушення вимог п. 1.5, підпункту «б» п. 2.3, п. 12.4, підпункт «б» п. 12.9 та п. 18.1 Правил дорожнього руху України (далі - ПДР), внаслідок чого поблизу будинку № 1/2 по вул. І. Виговського у м. Києві скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_6 , в результаті таких дій останній ІНФОРМАЦІЯ_2 о 21:00 год від спричинених тілесних ушкоджень помер під час лікування у КНП «Київська міська клінічна лікарня № 17».

Порушення водієм ОСОБА_5 вимог п. 1.5, підпункту «б» п. 2.3, п. 12.4, підпункту «б» п. 12.9 та п. 18.1 ПДР знаходяться у прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідків.

Київський апеляційний суд ухвалою від 27 листопада 2025 року апеляційну скаргу прокурора залишив без задоволення, апеляційну скаргу потерпілого задовольнив частково, вирок Подільського районного суду м. Києва від 25 серпня 2025 року змінив у частині розміру відшкодування завданої моральної шкоди та стягнув з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 у рахунок відшкодування завданої моральної шкоди 600000 грн. У решті вирок залишив без змін.

У касаційній скарзі потерпілий, посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, ставить питання про перегляд у касаційному порядку вказаних судових рішень.

На обґрунтування доводів поданої касаційної скарги, зазначає, що звільнення ОСОБА_5 від призначеного покарання з випробуванням за вчинення злочину, що потягло смерть людини, не відповідає засадам справедливості та розумності. Посилається на те, що хоча ОСОБА_5 визнав вину у вчиненому злочині та сплатив витрати по лікуванню і похованню, проте пропонував відшкодувати моральну шкоду в розмірі лише 20000 грн. Вважає, що суди не врахували вимоги його позовної заяви, а призначена сума моральної шкоди за смерть людини є такою, що не відповідає тяжким наслідкам кримінального правопорушення.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Висновки суду першої інстанції щодо визнання винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та правильності кваліфікації його дій в касаційному порядку не оспорюються.

Оцінюючи обґрунтованість доводів касаційної скарги потерпілого у частині призначеного ОСОБА_5 покарання, які є аналогічними доводам його апеляційної скарги, та яким апеляційний суд дав належну оцінку під час апеляційного розгляду, Суд враховує наступне.

Положеннями ч. 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

За змістом ст. 75 КК України рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані в сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Питання призначення покарання та звільнення від його відбування визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид та розмір покарання і ухвалити рішення.

Разом із тим, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені змістом статей 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

У постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції, який при призначенні ОСОБА_5 покарання врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, його наслідки у виді смерті потерпілого, дані про особу обвинуваченого, який на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, є вдівцем, а також особою похилого віку (74 роки), має низку захворювань, його особисте ставлення до вчиненого діяння, а також, що останній відшкодував матеріальну шкоду потерпілому та частково визнав позов у частині моральної шкоди.

Крім того, апеляційний суд звернув увагу, що, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_5 покарання, місцевий суд урахував наявність обставин, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання, у виді щирого каяття, активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення, а також відсутність обставин, які відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання.

Безумовно думка потерпілого, який втратив близьку людину через необережні дії обвинуваченого, непоправні наслідки від злочину є важливими обставинами, які повинні враховуватися судами при призначенні покарання, проте, така думка не є вирішальною.

Крім цього, невідшкодування потерпілому моральної шкоди не може бути підставою для призначення обвинуваченому більш суворого покарання, установленого у відповідній санкції статті.

Тож, суд апеляційної інстанції дійшов вірного висновку про те, що місцевий суд вірно призначив ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі, яке відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, за своїм видом та розміром є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

Водночас цей суд слушно зауважив, що висновки суду першої інстанції про можливість виправлення ОСОБА_5 без ізоляції від суспільства шляхом звільнення від відбування покарання з випробуванням є обґрунтованими та узгоджуються з вимогами ст. 75 КК України, адже обставини, які характеризують обвинуваченого, його критичне ставлення до скоєного, дали підстави для висновку суду про можливість його виправлення без застосування реального покарання у виді позбавлення волі.

Щодо доводів касаційної скарги потерпілого з приводу вирішення поданого ним цивільного позову

За змістом ч. 1 ст. 129 КПК України суд, ухвалюючи обвинувальний вирок, залежно від доведеності підстав та розміру цивільного позову задовольняє його повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Так, згідно приписів ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими КПК України. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, КПК України не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) моральна шкода може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Водночас розмір відшкодування моральної шкоди (немайнової) суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Варто зауважити, що моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті.

Отже, указана норма встановлює загальне правило, відповідно до якого відповідальність за заподіяння моральної шкоди настає за наявності загальної підстави - моральної (немайнової) шкоди, а також за наявності всіх основних умов відповідальності, а саме неправомірної поведінки, причинного зв`язку та вини заподіювача.

Як убачається із судових рішень, потерпілим ОСОБА_4 заявлено цивільний позов про стягнення з ОСОБА_5 матеріальної шкоди у розмірі 73279 грн та моральної шкоди в сумі 1453000 грн.

Суд першої інстанції, встановивши, що обвинувачений ОСОБА_5 добровільно відшкодував на користь потерпілого матеріальну шкоду в сумі 73279 грн, цивільний позов у цій частині залишив без розгляду.

Крім того, місцевий суд дійшов до висновку про те, що позовні вимоги потерпілого щодо відшкодування йому моральної шкоди підлягають частковому задоволенню у розмірі 300000 грн.

Переглянувши вирок суду першої інстанції в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні погодився із доводами потерпілого та дійшов переконання, що розмір морального відшкодування, призначений місцевим судом, порушуватиме принцип розумності, справедливості та співмірності.

У той же час, апеляційний суд урахував моральні страждання потерпілого ОСОБА_4 , спричинені смертю його вітчима ОСОБА_6 , який після смерті матері фактично для потерпілого був як батько, що обумовило тяжкість втрати близької людини.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що компенсація завданої моральної шкоди у розмірі 600000 грн відповідатиме принципу розумності, справедливості та співмірності, у зв`язку з чим прийняв рішення про зміну вироку місцевого суду в частині відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду апеляційної інстанції та вважає, що розмір моральної шкоди цим судом було визначено виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, а також з урахуванням фізичних та моральних страждань потерпілого і конкретних обставин справи, а тому вважати його необґрунтовано заниженим підстав немає.

Тож, на переконання колегії суддів касаційного суду, під час апеляційного розгляду, суд перевірив доводи апеляційної скарги потерпілого та надав на них вичерпну відповідь, належним чином вмотивував своє рішення з наведенням докладних мотивів.

Ухвала апеляційного суду належним чином мотивована, вона відповідає вимогам статей 370 і 419 КПК України.

Разом з тим, касаційна скарга потерпілого ОСОБА_4 не містить конкретного обґрунтування невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, які перешкодили чи могли перешкодити судам першої та апеляційної інстанції ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення ст. 414 КПК України, а відтак й необхідності скасування чи зміні судових рішень на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК України.

Оскільки з касаційної скарги потерпілого та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою потерпілого ОСОБА_4 на вирок Подільського районного суду м. Києва від 25 серпня 2025 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 27 листопада 2025 року стосовно ОСОБА_5 відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3