Дата документу 05.11.2025 Справа № 331/7575/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 331/7575/24 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/630/25 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст. 286 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 листопада 2025 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченої адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченої ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 11 березня 2025 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка смт. Червоногригорівка Нікопольського району Дніпропетровської області, українка, громадянка України, має середню спеціальну освіту, офіційно не працює, заміжня, має на утриманні малолітню дитину, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судима,

визнана винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та їй призначено покарання у вигляді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік.

На підставі ст. 75 КК України звільнена від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік, з покладенням певних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Запобіжний захід по кримінальному провадженню не обирався.

Стягнуто із ОСОБА_7 на користь держави 17278 грн. 08 коп. у рахунок відшкодування витрат на проведення експертиз.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнана винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за наступних обставин.

12 липня 2024 року приблизно о 12.45 годині водій ОСОБА_7 керуючи технічно справним автомобілем «ВАЗ 21063» реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснювала рух в межах середньої смуги руху по вул. Прибережна автомагістраль в м. Запоріжжя, з боку вул. Української в напрямку вул. Лермонтова.

У попутному напрямку, попереду, в межах правої смуги руху здійснював рух невстановлений вантажний автомобіль з задньою частиною кузову помаранчевого кольору, який при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, позначеного дорожньою розміткою 1.14.2 «Зебра» та дорожніми знаками 5.38.1 та 5.38.2 ПДР України, розташованого в районі буд. 29 по вул. Українській почав знижувати швидкість.

У цей же час, неповнолітній ОСОБА_9 керуючи електросамокатом «Best Scooter» почав переїжджати проїзну частину Прибережної автомагістралі по вказаному нерегульованому пішохідному переходу, рухаючись справа-наліво відносно напрямку руху транспортного засобу.

Водій ОСОБА_7 , маючи об`єктивну можливість своєчасно виявити зниження швидкості вантажним автомобілем з задньою частиною кузову помаранчевого кольору перед пішохідним переходом та застосувати гальмування керованого нею автомобіля з зупинкою до лінії руху електросамокату, вказаних заходів не вжила, виїхала на пішохідний перехід та скоїла наїзд на електросамокат під керуванням неповнолітнього ОСОБА_9 .

В результаті дорожньо-транспортної пригоди неповнолітній ОСОБА_9 отримав тяжкі тілесні ушкодження небезпечні для життя, а саме рани та садна голови в сукупності з відкритою черепно-мозковою травмою. Окрім цього ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості у вигляді закритого перелому великогомілкової кістки; легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, а саме рани лівої верхньої кінцівки та забій печінки; легкі тілесні ушкодження у вигляді саден тулубу та кінцівок.

Своїми діями водій ОСОБА_7 порушила вимоги п. 12.3 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001, зі змінами та доповненнями, відповідно до яких:

- п. 12.3 Правил дорожнього руху України, де вказано: у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченої адвокат ОСОБА_8 , не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини ОСОБА_7 та кваліфікацію судом її дій, вважає вирок суду незаконним у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої, внаслідок своєї суворості (в частині призначення ОСОБА_7 додаткового покарання).

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що ОСОБА_7 повністю визнала свою провину, на момент ДТП мала чинний поліс обов`язкового страхування цивільної відповідальності водія, добровільно відшкодувала завдану моральну шкоду в повному обсязі, після ДТП підтримувала контакт з батьком неповнолітнього та пропонувала допомогу, тобто щиро переживала за постраждалу дитину і як наслідок, сторона потерпілого не наполягала на призначенні суворого покарання.

Крім того ОСОБА_7 не працевлаштована, заробляє на життя веденням особистого селянського господарства, яке знаходиться не за місцем її проживання, тому керування транспортним засобом для неї є надважливим, тому що потрібно постійно їздити в село, обробляти землю, годувати тварин, а в літній період є можливість поїхати на ринок для реалізації вирощеної продукції.

Разом з тим, чоловік ОСОБА_7 офіційно працевлаштований, тому не має можливості постійно возити її.

На утриманні у родини Загребельних є малолітня дитина, яку також необхідно возити до медичних закладів, на навчання тощо, а в умовах війни важливо, щоб мати також мала можливість керування транспортним засобом, тому що місто Нікополь регулярно страждає від обстрілів.

Також зазначає, що ОСОБА_7 позитивно характеризується за місцем проживання та роботи, раніше не притягувалась до адміністративної чи кримінальної відповідальності за порушення ПДР, що свідчить про те, що вона не є водієм зі стійкою девіантною поведінкою.

Звертає увагу, що ДТП сталося при складній дорожній обстановці, а саме обмеження оглядовості для водія за рахунок габаритів вантажного транспортного засобу, швидкість руху самокату. До того ж, ОСОБА_7 перебувала в тверезому стані, не порушувала швидкісний режим, не нехтувала ПДР.

Просить вирок в частині призначеного покарання змінити, скасувати призначене ОСОБА_7 додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 1 рік.

Від прокурора на адресу апеляційного суду надійшли письмові заперечення на апеляційну скаргу, в яких він зазначає, що суд першої інстанції в повній мірі встановив та належним чином оцінив і врахував всі обставини, які за законом повинні бути врахованими при призначенні особі покарання, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуваний вирок без змін.

Заслухавши доповідь судді по справі, обвинувачену та її захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, прокурора, яка рішення суду першої інстанції вважала законним, обґрунтованим, просила залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, провівши судові дебати та надавши обвинуваченій останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, за обставин, викладених у вироку, а також висновки суду про юридичну кваліфікацію дій обвинуваченої за ч. 2 ст. 286 КК України є обґрунтованими, відповідають обставинам справи та підтверджені наявними у справі доказами, які досліджувались за згодою усіх учасників провадження, у тому числі обвинуваченої ОСОБА_7 у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, і в апеляційній скарзі не оспорюються.

Також в апеляційній скарзі захисником не оскаржується призначене ОСОБА_7 основне покарання у вигляді 3 років позбавлення волі та звільнення на підставі ст. 75 КК України від його відбування з випробуванням з іспитовим строком 1 рік.

Переглядаючи вирок суду в межах апеляційної скарги, колегія суддів не погоджується з доводами захисника обвинуваченої про те, що призначення ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами є суворим, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 і ст. 287 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.

Пунктом 20 зазначеної постанови визначено, що при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Приходячи до висновку про доцільність призначення ОСОБА_7 додаткового покарання, суд в достатній мірі врахував, що вона, керуючи транспортним засобом, порушила Правила дорожнього руху України, легковажно розраховувала на відвернення можливих суспільно-небезпечних наслідків від своїх неправомірних дій, а також тяжкі наслідки від вчиненого кримінального правопорушення, які полягають у заподіянні неповнолітньому потерпілому ОСОБА_9 відкритої черепно-мозкової травми та інших тілесних ушкоджень.

Апеляційний суд також враховує, що ОСОБА_7 вчинила тяжкий злочин у сфері безпеки руху та експлуатації транспорту, необережну форму вини до наслідків дорожньо-транспортної пригоди у вигляді тяжких тілесних ушкоджень, самовпевненість та безвідповідальність при експлуатації транспортного засобу.

Зазначене свідчить про те, що саме покарання з призначенням додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортним засобами досягне своєї мети, визначеної ст. 50 КК України, - виправлення обвинуваченої та запобігання вчиненню нею нових злочинів, а тому колегія суддів вважає, що у суду першої інстанції були підстави для призначення обвинуваченій додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, що буде додатковим дієвим засобом забезпечення її належної поведінки в майбутньому.

Що стосується доводів апеляційної скарги з приводу того, що обвинувачена ОСОБА_7 визнала свою вину, щиро розкаялась, відшкодувала потерпілому завдану шкоду, раніше не судима, не притягалась до відповідальності за порушення ПДР, має на утриманні малолітню дитину, позитивно характеризується за місцем проживання, то як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд врахував вказані обставини при призначенні обвинуваченій покарання та дійшов до висновку про можливість призначення їй за ч. 2 ст. 286 КК України основного покарання в мінімальних межах санкції та зі звільненням від його відбування з випробуванням на підставі ст. 75 КК України з мінімальним іспитовим строком.

На переконання колегії суддів, в даному випадку думка потерпілого, який не наполягав на призначенні суворого покарання, не є визначальною при призначенні особі покарання та повинна враховуватись у сукупності з іншими обставинами кримінального провадження.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у вигляді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік, зі звільненням на підставі ст. 75 КК України від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік, буде відповідати меті, визначеній у ст. 50 КК України та у відповідності до ст. 65 КК України буде достатнім для виправлення засудженої та запобігання вчинення нею нових злочинів.

Істотних порушень органами досудового слідства чи судом норм кримінального процесуального закону, які були б підставою для скасування вироку, колегією суддів не встановлено.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 414, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченої ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 11 березня 2025 року у відношенні ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4