УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 727/8210/25

провадження № 51-4825 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Шевченківського районного суду м. Чернівці від 24 липня 2025 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 17 вересня 2025 року в кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0004365, по обвинуваченню

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Підвисоке Коломийського району Івано-Франківської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 259 Кримінального кодексу України (далі - КК України),

встановив:

За вироком Шевченківського районного суду м. Чернівці від 24 липня 2025 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 259 КК України та призначено йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців. Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів.

Відповідно до обставин, детально наведених у вироку суду, 19 грудня 2024 року о 10:42, 23 грудня 2024 року о 08:54, 06 січня 2025 року о 11:22, 07 січня 2025 року о 12:21, 08 січня 2025 року о 12:21, 09 січня 2025 року о 01:39 та об 11:29, 13 січня 2025 року о 08:46, 14 січня 2025 року о 10:30, знаходився на робочому місці за адресою: м. Чернівці, вул. Міхая Емінеску, 1, переслідуючи злочинний умисел, спрямований на завідомо неправдиве повідомлення правоохоронним органам про підготовку вибуху, що загрожує безпеці громадян, з метою викликати занепокоєння, паніку та розгубленість серед працівників та учнів закладів освіти, достовірно знаючи про неправдивий характер поширюваної ним інформації та розуміючи, що таке повідомлення викличе обстановку страху та паніки, порушить навчальний процес, їх нормальний ритм життя та спокій, використовуючи створену ним електронну поштову скриньку « ІНФОРМАЦІЯ_2 » із використанням ІР-адреси НОМЕР_1 (яка прив`язна до місця роботи ОСОБА_5 , а саме: Ліцею № 22 ім. Антона Кохановського Чернівецької міської ради за адресою: АДРЕСА_2 ), умисно надіслав на електронні поштові скриньки, які належать закладам освіти повідомлення про замінування.

За результатами перевірки повідомлень про підготовку вибуху, в приміщенні будівель закладів освіти вибухонебезпечних предметів не виявлено, що підтверджує неправдивість повідомлення останнім інформації.

Вищевказаними діями, ОСОБА_5 завдав збитки на загальну суму 299766,31 грн.

Чернівецький апеляційний суд ухвалою від 17 вересня 2025 року апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 залишив без задоволення, а вирок Шевченківського районного суду м. Чернівці від 24 липня 2025 року - без змін.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , не погоджуючись із вказаними судовими рішеннями, посилається на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.

На обґрунтування доводів поданої касаційної скарги, посилаючись на практику Верховного Суду, зазначає, що місцевий суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, призначаючи ОСОБА_5 реальну міру покарання, не надав належну оцінку особі обвинуваченого, який раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, має вищу освіту, є педагогом та особою з третьою групою інвалідності. Звертає увагу на наявність з боку ОСОБА_5 щирого каяття, активного сприяння ним розкриттю кримінального правопорушення та відсутності обставин, що обтяжують покарання. У зв`язку із вказаним суди безпідставно не застосували положення ст. 75 КК України. Зазначає, що суди дійшли помилкового висновку щодо необхідності призначення ОСОБА_5 реального виду покарання. Вказує, що рішення апеляційного суду є необґрунтованим та немотивованим.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Перевіривши доводи касаційної скарги захисника та копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.

Відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За приписами ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Висновки суду першої інстанції щодо визнання винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 259 389 КК України та правильності кваліфікації її дій в касаційному порядку не оспорюються.

Оцінюючи обґрунтованість доводів касаційної скарги захисника, які є аналогічними доводам апеляційної скарги сторони захисту, та яким апеляційний суд дав належну оцінку під час апеляційного розгляду, Суд враховує наступне.

Положеннями ч. 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Статті 65-75 КК України є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання.

Водночас за змістом ст. 75 КК України рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані в сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Питання призначення покарання та звільнення від його відбування визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Варто зауважити, що дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені змістом статей 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Так, у постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, суд апеляційної інстанції погодився із судом першої інстанції, який призначаючи ОСОБА_5 покарання врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до тяжкого злочину проти громадської безпеки, дані про особу обвинуваченого, зокрема те, що він раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, має вищу освіту, працює вчителем, не одружений, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, є особою з третьою групою інвалідності по зору.

Крім того, судом першої інстанції враховано обставини, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання, а саме: щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, часткове відшкодування заподіяної майнової шкоди, а також відсутність обставин, що відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання.

Тож, врахувавши наявність декількох обставин, які пом`якшують призначення покарання обвинуваченому, місцевий суд дійшов висновку про можливість застосування ст. 69 КК України при призначені ОСОБА_5 покарання.

Крім цього, суд апеляційної інстанції звернув увагу також на кількість епізодів та обґрунтовано зазначив, що у результаті таких діянь заподіюється серйозний матеріальний збиток державі, зокрема у зв`язку з тим, що на кожен виклик виїжджають відповідні служби Національної поліції, служби з надзвичайних ситуацій, швидкої допомоги; зриваються графіки, виробничий або освітній процес, страждає громадська безпека.

Щодо посилання захисника на те, що судами не враховано той факт, що ОСОБА_5 у повному обсязі визнав вину у вчиненому, за час проведення досудового слідства вже багаторазово пожалкував про скоєне, навчений та покараний наріканням і осудом, то варто зауважити, що суд апеляційної інстанції вірно наголосив, що хоча вказані обставини не були стримуючим фактором для обвинуваченого, проте вони були взяті до уваги місцевим судом як при дослідженні особи обвинуваченого, так і при призначенні останньому покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України.

Отже, врахувавши викладене, суд апеляційної інстанції обґрунтовано зазначив, що суд першої інстанції вірно призначив ОСОБА_5 покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі в мінімальних межах, встановлених санкцією ч. 2 ст. 259 КК України, яке відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, за своїм видом та розміром є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції перевірив посилання й інші доводи, викладені стороною захисту в апеляційній скарзі та, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку суду першої інстанції, вмотивовано відмовив у їх задоволенні, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення.

У зв`язку з тим, що в касаційній скарзі захисника ОСОБА_4 відсутнє таке обґрунтування необхідності застосування ст. 75 КК України до засудженого, яке б вказувало на істотну диспропорцію між визначеним судом покаранням та вчиненими злочинними діями, Суд вважає, що призначене засудженому покарання, не порушує загальних засад призначення покарання, встановлених КК України, відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості, та не виходить за межі дискреційних повноважень суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від її відбування.

Колегія суддів зауважує, що касаційна скарга захисника ОСОБА_4 не містить конкретного обґрунтування невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого, яке перешкодило чи могло перешкодити судам першої та апеляційної інстанцій ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення ст. 414 КПК України, а відтак й необхідності скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК України.

Ухвала апеляційного суду є належно вмотивованою та обґрунтованою і за змістом відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.

Таким чином, оскільки з касаційної скарги та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Шевченківського районного суду м. Чернівці від 24 липня 2025 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 17 вересня 2025 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3