ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 635/3556/23 (1-кп/635/3/26) Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/692/26 Суддя доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника - адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 09 січня 2026 року, якою продовжено строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 та ОСОБА_9 у кримінальному провадженні № 0001418 від 21.11.2022 року за п.6 ч.2 ст. 115, ч.2 ст. 28 - ч.4 ст. 187, ч.3 ст. 289, ч.1 ст. 263 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

Цією ухвалою продовжено строк тримання під вартою ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до 09 березня 2026 року включно, без визначення розміру застави.

Також цією ухвалою продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обраного відносно ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до 09 березня 2026 року включно, без визначення розміру застави.

На зазначену ухвалу суду захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу, в якій просила її скасувати та постановити нову ухвалу, якою змінити запобіжний захід стосовно нього на домашній арешт.

В обґрунтування апеляційної скарги захисник ОСОБА_8 посилалася на те, що тяжкість інкримінованого ОСОБА_7 злочину не обґрунтовує його тримання під вартою. Вказувала на відсутність доказів винуватості ОСОБА_7 . Посилалася на фактичні обставини кримінального правопорушення. Вважала, що відсутні ризики, передбачені ч.1 ст. 177 КПК України. Також посилалась на позитивні відомості про особу обвинуваченого ОСОБА_7 та наявність у останнього міцних соціальних зв`язків. Вважала, що стороною обвинувачення не доведено недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів у цьому провадженні.

Заслухавши доповідь судді, доводи ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, а також пояснення прокурора, який заперечував щодо задоволення апеляційної скарги та вважав ухвалу суду законною та обґрунтованою, дослідивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга захисника обвинуваченого не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Оскільки захисник ОСОБА_8 звернулася з апеляційною скаргою на увалу суду лише в частині щодо продовження строку тримання під вартою стосовно ОСОБА_10 , тому суд апеляційної інстанції переглядає оскаржувану ухвалу лише в цій частині.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та відомості, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

З матеріалів провадження вбачається, що в провадженні Харківського районного суду Харківської області перебуває кримінальна справа за обвинуваченням, в тому числі, ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п.6 ч.2 ст. 115, ч.2 ст. 28 - ч.4 ст. 187, ч.3 ст. 289, ч.1 ст. 263 КК України.

В судовому засіданні в суді першої інстанції прокурор у кримінальному провадженнізвернувся з клопотанням, в тому числі, про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_11 .

В обґрунтування клопотання прокурор посилався на існування ризиків, передбачених п.п. 1,2,3,5 ч.1 ст. 177 КПК України, тяжкість інкримінованого ОСОБА_11 злочину. Звертав увагу на відомості про особу обвинуваченого. А також зазначав про неможливість запобігання ризикам, передбаченим п.п. 1,2,3,5 ч.1 ст. 177 КПК України, шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою.

Вирішуючи питання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 суд першої інстанції зазначив, що враховуючи відомості про особу обвинуваченого, тяжкість покарання, що йому загрожує в разі його визнання винним, інші обставини кримінального провадження, суд першої інстанції дійшов висновку, що на даній стадії кримінального провадження ризики здійснення обвинуваченими дій, передбачених п.п. 1, 2, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, які були підставою для обрання відносно обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та на які посилався прокурор в клопотаннях про продовження застосування запобіжного заходу, не зменшились настільки, що вже не могли би виправдовувати подальше тримання обвинуваченого під вартою, та жодний з інших, більш м`яких запобіжних заходів, не здатний запобігти вказаним ризикам. Поряд з цим, суд першої інстанції вважав відсутнім ризик, передбачений п.3 ч.1 ст. 177 КПК України, оскільки свідки та потерпіла на даний час вже допитані.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням вимог чинного та міжнародного законодавства.

Прокурор в судовому засіданні в суді першої інстанції довів, поза розумним сумнівом, наявність вищенаведених ризиків, а колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про продовження існування цих ризиків, які передбачені п.п.1, 2, 5 ч.1 ст.177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченим переховуватися від органів досудового розслідування та суду, незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні, а також вчиняти інші кримінальні правопорушення, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.

Згідно відомостей, що є наявними в матеріалах судового провадження, вбачається, що ОСОБА_7 обвинувачується, в тому числі,у вчиненні умисного, особливо тяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі строком до 15 років або довічним позбавленням волі, з конфіскацією майна. Також, матеріали провадження не містять фактичних відомостей про те, що ОСОБА_7 працевлаштований. Поряд з цим, належить врахувати, що обвинуваченому інкримінується вчинення злочину проти життя та здоров`я, а також проти власності та проти громадської безпеки. Такі відомості об`єктивно свідчать про те, що перебуваючи на свободі він може продовжувати свою злочинну діяльність, що унеможливлює запобігання ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

З урахуванням конкретних обставин вчинення злочинів, які згідно обвинувачення, інкримінуються ОСОБА_7 а саме того, що він обвинувачується у вчиненні, в тому числі, особливо тяжкого злочину проти життя та здоров`я особи, а також проти власності, колегія суддів вважає, що у цьому судовому провадженні є наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства, а також окремих громадян.

З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_7 не одружений та офіційно не працевлаштований, має місце реєстрації, раніше не судимий, неповнолітніх дітей на утриманні не має.

Отже, враховуючи відомості, як містяться в матеріалах провадження, у колегії суддів не виникає сумнівів щодо обґрунтованості та доведеності ризиків, якими прокурор обґрунтовував в суді першої інстанції, необхідність продовження такого запобіжного заходу, тобто тримання ОСОБА_7 під вартою, оскільки на момент розгляду апеляційної скарги ризики, які існували на час обрання цього запобіжного заходу, не зменшилися, а їх доведеність об`єктивно вбачається з обставин кримінального провадження.

Поряд з цим в своїй апеляційній скарзі захисник зазначала, що у обвинуваченого існують міцні соціальні зв`язки, зокрема він офіційно працевлаштований, має неповнолітню дитину, цивільну дружину та батька з інвалідністю. Проте, ці соціальні зв`язки існували і на момент вчинення ді, які інкримінують ОСОБА_7 та не стали стримуючим для нього фактором, а тому такі твердження захисника є необґрунтованими.

За таких обставин доводи сторони захисту про відсутність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки суперечать наявним у матеріалах провадження відомостям.

Крім того, доводи сторони захисту щодо відсутності ризиків та вимога обрати інший більш м`який запобіжний захід є взаємовиключними, оскільки підставою для застосування запобіжного заходу, відповідно до вимог ст. 177 КПК України, є окрім іншого, наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Тобто без наявності ризиків не можна обирати будь-який запобіжний захід.

Отже, доводи апеляційної скарги захисника щодо необґрунтованості ухвали суду першої інстанції є безпідставними, оскільки судом було належним чином перевірено та досліджено докази, надані прокурором та стороною захисту, враховані докази, які вказують на обґрунтованість підозри, а також відомості, які характеризують особу обвинуваченого, його вік та сімейний стан. При цьому, висновки суду належним чином мотивовані та наведені обґрунтовані підстави для продовження щодо обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки у провадженні існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідають усталеній практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а також не містять доводів, що не оцінювались судом першої інстанції.

Отже, колегія суддів погоджується зі слушністю висновків суду першої інстанції щодо продовження існування раніше встановлених ризиків, а саме того, що ОСОБА_7 може переховуватись від органів досудового розслідування або суду, сховати чи спотворити речі, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, а також вчиняти інші кримінальні правопорушення.

За таких обставин, з огляду на значимі для цього провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції постановив рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких постановив відповідне рішення, що свідчить про належне дотримання вимог ст. 370 КПК України.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає ухвалу слідчого судді обґрунтованою і підстав для її скасування, на цей час, за доводами апеляційної скарги не вбачає.

Керуючись ч.2 ст. 376,ст.ст. 392, 404, 405, 407 п.1 ч.3, 418, 419, 423 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 09 січня 2026 року- залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий -

Судді :