ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2026 року

м. Київ

справа № 679/199/21

провадження № 51-5880км23

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

засудженого ОСОБА_5 (у режимі відеоконференції),

захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7

(у режимі відеоконференції),

ОСОБА_8 ,

представника потерпілих ОСОБА_9 ,

прокурора ОСОБА_10

розглянула в судовому засіданні касаційні скарги засудженого ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_6 , представника потерпілих ОСОБА_9 на вироки Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 12 грудня 2022 року та Хмельницького апеляційного суду від 27 січня 2025 року в кримінальному провадженні стосовно

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 ,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі - КК);

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та мешканця АДРЕСА_2 ,

звільненого від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 125 КК у зв`язку із закінченням строків давності згідно з п. 2 ч. 1 ст. 49 цього Кодексу та щодо якого кримінальне провадження закрито на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).

Рух справи, короткий зміст оскаржених судових рішень та встановлені фактичні обставини

За вироком Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 12 грудня 2022 року було засуджено: ОСОБА_5 - за ч. 1 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, а на підставі ст. 75 цього Кодексу звільнено від відбування заходу примусу з випробуванням і покладено на нього виконання обов`язків, передбачених ст. 76 КК; ОСОБА_11 - за ч. 2 ст. 125 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік.

Цивільні позови потерпілих задоволено частково, стягнуто із засуджених: ОСОБА_11 на користь ОСОБА_12 6435,75 грн у рахунок компенсації матеріальної шкоди та 30 000 грн моральної; ОСОБА_5 на користь ОСОБА_13 72 921,93 грн у рахунок компенсації матеріальної шкоди та 100 000 грн моральної.

Вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.

Суд першої інстанції визнав ОСОБА_5 винним в умисному тяжкому тілесному ушкодженні, а ОСОБА_11 - в умисному легкому тілесному ушкодженні, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, учинених за обставин, детально викладених у вироку.

Як установив суд, 1 червня 2020 року близько 02:00 у дворі будинку АДРЕСА_3 під час сварки на ґрунті раптової неприязні ОСОБА_5 вдарив кулаком в обличчя ОСОБА_13 , від чого останній упав, надалі засуджений завдав потерпілому декількох ударів руками й ногами по голові, заподіявши різні тілесні ушкодження, зокрема і тяжке - закриту черепно-мозкову травму з переломом правої скроневої кістки й забоєм головного мозку. Тоді ж ОСОБА_11 завдав ОСОБА_12 трьох ударів кулаком в обличчя, декількох ударів ногами в груди, спричинивши легкі тілесні ушкодження у вигляді струсу головного мозку, забою м`яких тканин обличчя, ушкодження м`язево-зв`язкового апарату шийного відділу хребта, забою грудної клітки з гематомами на поверхні шкіри.

Задовольнивши частково апеляційні скарги прокурора та представника потерпілих, Хмельницький апеляційний суд 30 червня 2023 року скасував у частині вказаний вирок й ухвалив новий, яким визнав ОСОБА_5 та ОСОБА_11 винними у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, і призначив кожному покарання із застосуванням ст. 69 цього Кодексу у виді позбавлення волі на строк 5 років; ОСОБА_11 також визнав винним за ч. 2 ст. 125 КК і призначив покарання - обмеження волі на строк 1 рік, а на підставі ч. 1 ст. 70 КК остаточно йому визначив захід примусу - позбавлення волі на строк 5 років. Апеляційний суд стягнув із засуджених на користь потерпілого ОСОБА_13 по 36 460,97 грн і по 75 000 грн у рахунок компенсації матеріальної та моральної шкоди відповідно, із ОСОБА_11 на користь ОСОБА_12 - 130 000 грн витрат на правову допомогу.

Касаційний кримінальний суд Верховного Суду (далі - Суд, суд касаційної інстанції), поставивши під сумнів обґрунтованість висновків про спільне заподіяння засудженими тяжкого тілесного ушкодження, 26 березня 2024 року скасував на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК вирок суду апеляційної інстанції і призначив новий розгляд у цьому суді.

За наслідками нового розгляду Хмельницький апеляційний суд 27 січня 2025 року, скасувавши частково вирок місцевого, ухвалив новий, яким визнав ОСОБА_5 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК, і призначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років; на підставі ч. 5 ст. 72 цього Кодексу у строк покарання зарахував строк попереднього ув`язнення з 22 листопада 2020 року до 2 червня 2021 року, з 26 березня 2024 року до 1 травня 2024 року, а також період відбування покарання з 25 липня 2023 року до 25 березня 2024 року. Крім того, апеляційний суд на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК звільнив ОСОБА_11 від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 125 цього Кодексу і згідно з п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК закрив кримінальне провадження. Цивільний позов потерпілого ОСОБА_13 було задоволено частково й стягнуто на його користь із ОСОБА_5 72 921,93 грн у рахунок компенсації матеріальної шкоди та 250 000 грн моральної. У решті вирок суду першої інстанції залишено без змін.

Вимоги касаційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали

У касаційній скарзі, за її змістом, засуджений ОСОБА_5 просить на підставах, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 438 КПК, скасувати ухвалені стосовно нього вироки й закрити провадження відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 284 цього Кодексу. Суть доводів скаржника зводиться до того, що оспорювані рішення незаконні, зібрані докази й обставини справи не отримали належної оцінки. Як наполягає засуджений, він діяв у стані необхідної оборони, що підтвердили свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_15 ; опис у вироку тілесних ушкоджень потерпілого суперечить висновку комісійної судово-медичної експертизи від 22 вересня 2020 року № 62, а перелом ноги ОСОБА_13 міг бути заподіяний необережно. Також твердить про порушення права на захист через зміну судом кваліфікації діяння з ч. 4 ст. 187 на ч. 1 ст. 121 КК. На думку автора скарги, апеляційний суд не зважив на допущені порушення, неправомірно відхилив клопотання про повторний допит свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , показання котрих спотворено, і не розглянув усіх аргументів сторони захисту. Разом із цим ОСОБА_5 зазначає, що вказаний суд не врахував позитивних даних про його особу, посткримінальної поведінки та розміру компенсованої шкоди й необґрунтовано виснував про неможливість виправлення засудженого без ізоляції від суспільства.

Захисник ОСОБА_6 у касаційній скарзі висуває аналогічну вимогу й наводить ті самі підстави для скасування вироків місцевого та апеляційного судів. Скаржниця акцентує на тому, що ефективний захист ОСОБА_5 був неможливий унаслідок істотної зміни судом обвинувачення та недослідження обставин, які підлягають доказуванню за ст. 121 КК. Уважає, що суди попередніх інстанцій порушили вимоги статей 20, 46, 85, 101, 242, 337-339 КПК, необґрунтовано визнали неналежним доказом результати судової психологічної експертизи із застосуванням щодо ОСОБА_5 поліграфа, не вмотивували своїх висновків щодо складу злочину й усупереч п. 2 ч. 1 ст. 284 вказаного Кодексу не закрили кримінального провадження. Як наголошує авторка скарги, перебування ОСОБА_5 у стані необхідної оборони не було спростовано, така позиція засудженого підтверджується сукупністю доказів, котрим не надано відповідної оцінки, а потерпілі обмовили його. Крім того, захисник зазначає, що апеляційний суд залишив поза увагою наявні в справі позитивні дані про особу засудженого і не вмотивував свого висновку про неправильне застосування місцевим судом інституту умовного звільнення.

У касаційних скаргах представник потерпілих ОСОБА_9 заперечує законність вироку апеляційного суду в частині вирішення питання щодо витрат на правову допомогу.

Зокрема, у поданій в інтересах ОСОБА_13 скарзі, з урахуванням унесених до неї змін, просить на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК скасувати згаданий вирок у частині відмови у відшкодуванні таких витрат і стягнути їх у розмірі 130 000 грн із засудженого ОСОБА_5 на користь указаного потерпілого.Посилаючись на істотні порушення ст. 124 КПК, практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ, міжнародна судова установа) та Верховного Суду наполягає на тому, що факт понесення ОСОБА_13 витрат на правничу допомогу підтверджено змістом договору з адвокатом, а форма гонорару (у фіксованому розмірі) не потребує доказів його сплати та деталізації виконаних робіт.

У касаційній скарзі в інтересах ОСОБА_12 представник ОСОБА_9 просить на аналогічній підставі змінити вирок апеляційного суду в частині залишення без розгляду заявлених вимог про компенсацію витрат на професійну правничу допомогу і стягнути з ОСОБА_11 на користь цього потерпілого 130 000 грн. Аргументуючи свою позицію, скаржник зазначає, що рішення суду апеляційної інстанції не відповідає приписам ст. 126 вказаного Кодексу та правовим позиціям Верховного Суду.

На касаційні скарги засудженого ОСОБА_5 та захисника ОСОБА_6 представник потерпілих ОСОБА_9 , звільнений від кримінальної відповідальності ОСОБА_11 та його захисник ОСОБА_8 подали заперечення, в яких ідеться про необґрунтованість доводів сторони захисту. Останні також подали заперечення на скаргу ОСОБА_9 з викладенням у них відповідних аргументів.

Учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду, клопотань про його відкладення не надходило.

Позиції учасників судового провадження

У суді касаційної інстанції засуджений ОСОБА_5 та його захисники ОСОБА_6 , ОСОБА_7 підтримали касаційні скарги сторони захисту, заперечивши обґрунтованість вимог представника потерпілих; ОСОБА_9 наполягав на задоволенні своїх скарг і вважав безпідставними доводи сторони захисту; захисник ОСОБА_8 , яка діяла в інтересах звільненого від кримінальності ОСОБА_11 , та прокурор ОСОБА_10 вважали, що подані скарги слід відхилити.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження, доводи, наведені в касаційних скаргах та запереченнях на них, колегія суддів дійшла таких висновків.

Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах касаційної скарги й не уповноважений досліджувати докази, оцінювати їх з погляду достовірності, ревізувати повноту розгляду та висновки щодо фактичних обставин, а здійснюючи провадження і перевіряючи правильність застосування норм права, виходить із фактів, установлених судами попередніх інстанцій.

Правомірності застосування інституту давності та звільнення ОСОБА_11 від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 125 КК у касаційних скаргах (зі змінами) не оспорюється. Тому в цій частині касаційна перевірка не здійснюється в силу ст. 433 КПК.

Разом із тим у поданих скаргах, серед іншого, сторона захисту ставить під сумнів достовірність окремих доказів, установлені фактичні обставини кримінального провадження, що згідно з правилами вказаної норми процесуального права не належить до предмета ревізії в касаційному порядку.

Щодо доводів у касаційних скаргах про порушення права на захист ОСОБА_5 та незаконність засудження, то їх не можна визнати прийнятними.

Як убачається з матеріалів справи, органами досудового розслідування ОСОБА_5 та ОСОБА_11 обвинувачувалися за ч. 4 ст. 187 КК. Однак у ході судового провадження сторона обвинувачення не надала переконливих доказів, які би підтверджували умисел обвинувачених на заволодіння майном потерпілих, а також спільне заподіяння ними ОСОБА_13 тяжкого тілесного ушкодження. Тому місцевий суд кваліфікував діяння ОСОБА_5 й ОСОБА_11 як кримінальне правопорушення проти здоров`я особи відповідно до наслідків, спричинених кожним із обвинувачених окремо. У розумінні закріпленої в ст. 20 КПК загальної засади, юридична оцінка судом діяння не свідчить про порушення права на захист ОСОБА_5 , адже всі обставини, які підлягають доказуванню в конкретній ситуації, були встановлені в змагальній процедурі під час судового розгляду й у сторони захисту не було перешкод для обстоювання своєї позиції, прав та інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Усупереч посиланням скаржників висновки судів попередніх інстанцій про винуватість ОСОБА_5 в умисному заподіянні потерпілому ОСОБА_13 тяжкого тілесного ушкодження є вмотивованими, ґрунтуються на об`єктивному з`ясуванні обставин, передбачених ст. 91 КПК, котрі підтверджено доказами, дослідженими і перевіреними під час судового та апеляційного розгляду й оціненими відповідно до статей 84-86, 94 цього Кодексу.

Такий висновок було зроблено на підставі аналізу показань допитаних як обвинувачених ОСОБА_5 та ОСОБА_11 , потерпілих ОСОБА_13 й ОСОБА_12 , свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_15 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_16 , ОСОБА_18 , ОСОБА_17 , експерта ОСОБА_23 ; фактичних даних, зафіксованих у протоколах: огляду від 1 та 21 червня 2020 року, пред`явлення особи для впізнання від 5 серпня 2020 року, обшуку від 28 вересня 2020 року, слідчих експериментів від 16 липня, 12 та 24 листопада, 4 та 17 грудня 2020 року, а також на підставі результатів експертиз від 22 червня 2020 року № 74, від 3 липня 2020 року № 73, від 21 вересня 2020 року № 103, від 23 вересня 2020 року № 136, від 22 вересня 2022 року № 62, зміст яких відображено у вироку.

Виконуючи законодавчі приписи, суд з`ясував, що ОСОБА_5 заперечує умисне заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, наполягає на провокуванні конфлікту потерпілими й завданні ОСОБА_13 одного удару кулаком із метою захистити себе та свідка ОСОБА_19 .

Відкидаючи ці твердження засудженого, суди попередніх інстанцій урахували сукупність зібраних у справі фактичних даних у логічному взаємозв`язку.

Так, зіставивши показання обвинувачених, потерпілих і свідків щодо обставин подій з об`єктивними медичними даними, суди дійшли переконання, що з огляду на обсяг, характер та механізм утворення виявлених у ОСОБА_13 тяжких тілесних ушкоджень, ОСОБА_5 заподіяв їх умисно, ударивши в голову.

За змістом показань потерпілого, його побиття тривало навіть тоді, коли він лежав на землі і прохав припинити це.

Очевидець подій свідок ОСОБА_17 теж підтвердив суду той факт, що лежачого чоловіка бив ногами інший у темному одязі, в якому був ОСОБА_5 . Те, що під час подій лунали крики, зазначала в показаннях і свідок ОСОБА_15 .

Не залишилися поза увагою суду і показання свідка ОСОБА_19 , при оцінці яких було зважено на її певну зацікавленість з огляду на характер стосунків із ОСОБА_11 . Водночас, як убачається зі свідчень останньої, вона також повідомила, що упродовж подій ОСОБА_5 й ОСОБА_13 перемістилися на ділянку до кущів біля алеї у дворі будинку, після чого опинилися поза полем зору.

Відповідно до висновку комісійної судово-медичної експертизи від 22 вересня 2022 року № 62 у потерпілого ОСОБА_13 було виявлено численні тілесні ушкодження, серед яких тяжке - відкрита черепно-мозкова травма у вигляді забою головного мозку, лінійного перелому правої скроневої кістки; також установлено закриті переломи лівих мало- та великогомілкової кісток (середньої тяжкості ушкодження); осадження, гематому та синці в лобній ділянці, на поверхні спинки носа, 4-му пальці правої кисті з поширенням на внутрішню поверхню в межах середньої фаланги (легкі ушкодження); перелом скроневої кістки утворився від взаємодії з тупим твердим предметом, як-от взута нога чи асфальто-бетонне покриття.

Урахувавши результати експертизи, факт побиття ОСОБА_13 на ґрунтовому покритті за межами асфальтованого майданчика, суди встановили, що черепно-мозкову травму потерпілому було заподіяно внаслідок удару ногою і засуджений не міг не усвідомлювати суспільно небезпечного характеру свого діяння та його наслідків.

Відповідно до ст. 36 КК необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається від суспільно небезпечного посягання, шляхом заподіяння нападнику шкоди, необхідної і достатньої в конкретній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання.

Утім обставини цієї справи не дають підстав уважати, що дії ОСОБА_5 відповідають критеріям необхідної оборони, навпаки, завдання удару ногою лежачому потерпілому й заподіяння, серед інших, тяжкого тілесного ушкодження вочевидь не було необхідним і суперечить сутності цього інституту, а протилежні міркування сторони захисту неспроможні.

Заперечуючи в поданій скарзі правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність і посилаючись на висновки комісійної судово-медичної експертизи щодо механізму утворення виявленого в ОСОБА_13 перелому лівої мало- та великогомілкових кісток, засуджений ОСОБА_5 зауважує, що ці ушкодження виникли з необережності через падіння потерпілого. Проте факт побиття ОСОБА_5 потерпілого, під час чого останній упав на землю, установлений судами, а наслідки для здоров`я ОСОБА_13 у вигляді середньої тяжкості тілесного ушкодження не отримали в цій справі самостійної юридичної оцінки, оскільки охоплюються складом злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК, незалежно від заподіяння їх умисно чи необережно.

Крім того, сторона захисту вважає однією з підстав для скасування судових рішень те, що в сформульованому і визнаному доведеним обвинуваченні вказано про заподіяння ОСОБА_13 закритої, а не відкритої черепно-мозкової травми, як це встановила комісія експертів у висновку від 22 вересня 2022 року № 62. Проте згідно з підп. «б» п. 2.1.3 Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень (затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17 січня 1995 року № 6) до небезпечних для життя тяжких тілесних ушкоджень належать як відкриті, так і закриті переломи кісток склепіння та основи черепа. Саме за цим пунктом експерти визначили ступінь тяжкості черепно-мозкової травми потерпілого. Тож допущений судом недолік не є юридично значущим і не впливає на правову оцінку обставин.

За встановлених фактичних обставин діяння ОСОБА_5 суди попередніх інстанцій правильно кваліфікували за ч. 1 ст. 121 КК.

Аргументи сторони захисту про необґрунтоване відхилення як доказу невинуватості ОСОБА_5 висновку судової психологічної експертизи від 30 грудня 2020 року № 3676/20-26 із застосуванням поліграфа також безпідставні, адже чинне законодавство не передбачає перевірки показань у такий спосіб і використання отриманих даних. Окреслений підхід та відповідні мотиви відображені й в ухваленій у рамках цієї справи постанові Суду від 26 березня 2024 року.

Таким чином, доводи захисника ОСОБА_6 про недодержання впродовж здійснення кримінального провадження статей 20, 46, 85, 101, 242, 337-339 КПК є хибними.

Крім того, попри твердження в касаційних скаргах, під час апеляційного перегляду положень гл. 31 розд. VКПК не порушено.

За матеріалами справи, вирок місцевого суду оскаржили в апеляційному порядку прокурор, захисники в інтересах ОСОБА_5 та представник потерпілих. У поданих скаргах сторона обвинувачення просила ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_5 більш суворе покарання; сторона захисту - скасувати вирок і закрити кримінальне провадження за відсутністю в діянні складу злочину; представник потерпілих теж наполягав на новому вироку, визнанні ОСОБА_5 та ОСОБА_11 винними за ч. 2 ст. 121 КК, стягненні із засуджених солідарно компенсації матеріальної та моральної шкоди й процесуальних витрат на користь ОСОБА_13 , а на користь ОСОБА_12 - на стягненні таких витрат із ОСОБА_11 й збільшенні розміру моральної шкоди.

Апеляційний суд ретельно з використанням процесуальних можливостей перевірив усі аргументи сторін і за наслідками умотивовано відмовив у задоволенні вимог сторони захисту, натомість задовольнив частково скарги прокурора та представника потерпілих. Як раніше було констатовано, цей суд дав належну оцінку доказам і його висновок про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні злочину проти здоров`я особи (умисному тяжкому тілесному ушкодженні) не викликає сумніву, звідси, відсутні підстави для закриття кримінального провадження стосовно останнього.

У ході здійснення апеляційного провадження суд розглянув клопотання захисника ОСОБА_7 про повторний допит свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_18 та ОСОБА_17 , яке обґрунтовано залишив без задоволення, оскільки, незважаючи на правила ч. 3 ст. 404 КПК, у зверненні не зазначалося про дослідження цих доказів місцевим судом неповністю або з порушеннями.

Вирішуючи питання щодо заходу примусу, керуючись приписами статей 50, 65 КК, суд апеляційної інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке за класифікацією (ст. 12 КК) є тяжким, особу винного та обставини, що впливають на покарання.

Зважаючи на молодий вік ОСОБА_5 , притягнення його до кримінальної відповідальності вперше, дотримання процесуальних обов`язків упродовж провадження, посткримінальну поведінку, призначення йому на стадії апеляційного розгляду інвалідності 3-ї групи, відсутність пом`якшуючих обставин, позицію потерпілого щодо заходу примусу, а також те, що, попри позитивні відгуки про засудженого за місцем роботи і проживання, він не усвідомив тяжкості вчиненого злочину, не виявив каяття, не вжив заходів для відшкодування завданої шкоди, апеляційнийсуд виснував про неправильне застосування ст. 75 КК і обрав ОСОБА_5 покарання в мінімальних межах санкції ч. 1 ст. 121 КК, яке належить відбувати реально. Тому немає підстав уважати, що таке передбачене законом обмеження прав і свобод засудженого є явно несправедливим.

Разом із тим, не встановивши факту заподіяння ОСОБА_13 тілесних ушкоджень групою осіб і переглянувши вирок у частині розв`язання цивільного позову, суд апеляційної інстанції погодився з доводами потерпілої сторони щодо недостатньої компенсації моральної шкоди, завданої ОСОБА_13 внаслідок суспільно небезпечних винних дій ОСОБА_5 , а тому збільшив розмір стягнення до 250 000 грн.

Посилання представника потерпілих на те, що суди попередніх інстанцій на підставі лише змісту договору були зобов`язані стягнути на користь ОСОБА_13 та ОСОБА_12 витрати на правову допомогу, є неспроможними.

Згідно зі ст. 118 КПК зазначені витрати є видом процесуальних витрат і в силу ст. 91 цього Кодексу їх розмір підлягає доказуванню в кримінальному провадженні. Відповідно до ст. 124 КПК суд вправі стягнути з обвинуваченого на користь потерпілого лише витрати, які підтверджені документально.

Підтвердженням сплати коштів слугують квитанції до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки тощо, оформлені у встановленому законом порядку (див. постанови Верховного Суду від 19 лютого, 20 жовтня 2020 року, 6 та 27 жовтня 2022 року в справах № 755/9215/15-ц, 208/7801/15-к, 554/1940/20, 753/10228/20 відповідно).

Однак таких документів представник потерпілих не надав. Отже, вимоги про стягнення з ОСОБА_5 та ОСОБА_11 процесуальних витрат у розмірі 130 000 грн з кожного не підтверджено за правилами процесуального закону, яким повинен керуватися суд при ухваленні рішень у кримінальних провадженнях.

Не є релевантними і посилання скаржника на практику ЄСПЛ. На відміну від міркувань представника потерпілих, міжнародна судова установа в рішенні в справі «Бєлоусов проти України» (заява № 4494/07) у частині компенсації адвокатського гонорару за представлення інтересів заявника дійшла висновку про те, що судові витрати «фактично понесено», на основі не тільки змісту договору між заявником і адвокатом, але й документів, які підтверджували обсяг реально витраченого останнім робочого часу.

У цьому контексті необхідно зауважити, що ЄСПЛ, розглядаючи аналогічне питання в іншій справі («East/West Alliance Limited проти України», заява № 19336/04), наголосив, що судові та інші витрати підлягають компенсації, тільки якщо буде доведено, що вони були фактичними й неминучими, а їх розмір - обґрунтованим; зміст угоди про надання юридичних послуг не може бути обов`язковим для суду, адже необхідно оцінити рівень судових та інших витрат з урахуванням того, чи були вони понесені фактично, а також чи була їх сума співмірною.

Такий самий підхід до вирішення окресленого питання застосовує і Верховний Суд.

Вирок суду першої інстанції в частині, залишеній без змін за наслідками апеляційного перегляду, та вирок апеляційного суду не суперечать статтям 370, 374, 420 КПК.

Істотних порушень норм права, які би зумовлювали обов`язкову зміну або скасування оспорюваних судових рішень, у тому числі із закриттям кримінального провадження, суд касаційної інстанції не встановив.

Тому подані касаційні скарги необхідно залишити без задоволення.

Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК, колегія суддів

ухвалила:

Вирок Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 12 грудня 2022 року (з урахуванням рішення апеляційного суду) і вирок Хмельницького апеляційного суду від 27 січня 2025 року стосовно ОСОБА_5 та ОСОБА_11 , щодо котрого кримінальне провадження за ч. 2 ст. 125 КК закрито, залишити без зміни, а касаційні скарги засудженого ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_6 , представника потерпілих ОСОБА_9 - без задоволення.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_24