ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 607/18335/20

провадження № 51- 366 км 25

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

представника потерпілого

(у режимі відеоконференції) ОСОБА_6 ,

представника цивільного відповідача

КП «Тернопільелектротранс»

(у режимі відеоконференції) ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0001883 від 24 червня 2019 року за обвинуваченням

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Слобідка-Мушкатівська Борщівського району Тернопільської області, жителя АДРЕСА_1 , одруженого, працюючого в Комунальному підприємстві «Тернопільелектротранс» (далі - КП «Тернопільелектротранс») на посаді водія, раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК),

за касаційною скаргою представника цивільного відповідача КП «Тернопільелектротранс» ? адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 10 січня 2025 року.

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 вересня 2024 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, і призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.

Строк відбуття покарання ОСОБА_8 постановлено рахувати з моменту звернення вироку до виконання.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 до КП «Тернопільелектротранс» задоволено частково.

Стягнуто з КП «Тернопільелектротранс» на користь потерпілого ОСОБА_9 грошові кошти в сумі 450 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Вирішено питання щодо речових доказів та стягнення процесуальних витрат.

Відповідно до вироку суду, ОСОБА_8 , працюючи водієм у КП «Тернопільелектротранс», 24 червня 2019 року близько 09:30, керуючи технічно-справним тролейбусом «Skoda 15TR», інвентарний номер 166, здійснював перевезення пасажирів у м. Тернополі за маршрутом № 11 та, зупинивши керований тролейбус на зупинці громадського транспорту «Третя лікарня» навпроти будинку № 41 на вул. Бережанській для посадки й висадки пасажирів, перед початком руху тролейбуса із зупинки порушив вимоги пунктів 3.3, 3.3.1 посадової інструкції водія тролейбуса, а саме неналежно користувався боковим дзеркалом, щоб перевірити, чи закінчили вихід пасажири з тролейбуса, та, зачиняючи двері, затиснув ними ліву руку пасажира ОСОБА_10 , 1949 року народження, яка трималася за поручень, частково завершивши висадку з тролейбуса.

Після чого, порушуючи вимоги абз. 1 п. 1.5, підпунктів «б», «д» п. 2.3, пунктів 10.1, 21.4 Правил дорожнього руху (далі - ПДР), затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, зі змінами та доповненнями і пунктів 3.3.2, 3.4 посадової інструкції водія тролейбуса, перед початком руху зі згаданої вище транспортної зупинки водій ОСОБА_8 не був достатньо уважним, не стежив належно за дорожньою обстановкою, не обрав таких прийомів керування транспортним засобом, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, не переконався в тому, що всі двері зачинені й немає перешкод для руху, що є безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, зокрема пасажирам під час безпечного виходу із салону тролейбуса, та унаслідок вказаних порушень, затиснувши дверима руку потерпілої, розпочав рух у напрямку вул. Лучаківського м. Тернополя, чим допустив волочіння тіла потерпілої по асфальтованому покриттю з подальшим її переїздом заднім правим колесом тролейбуса.

У результаті вказаної ДТП потерпіла ОСОБА_10 отримала тілесні ушкодження у вигляді масивної травми тіла із численними переломами кісток скелета й ушкодженнями м`яких тканин, що призвело до внутрішньо-тканинної і зовнішньої кровотечі та масивної крововтрати, внаслідок чого цього ж дня потерпіла померла в КНП «Тернопільська міська комунальна лікарня швидкої допомоги».

Допущені ОСОБА_8 порушення вимог ПДР і посадової інструкції водія тролейбуса перебувають у прямому причинному зв`язку зі спричиненням смерті ОСОБА_10 .

За таких обставин ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК, тобто порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 10 січня 2025 року:

- апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_11 задоволено частково;

- апеляційні скарги представника потерпілого ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_6 та представника цивільного відповідача КП «Тернопільелектротранс» - адвоката ОСОБА_7 залишено без задоволення;

- вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 вересня 2024 року стосовно ОСОБА_8 у частині призначеного покарання змінено, застосовано до ОСОБА_8 положення ст. 75 КК та звільнено його від відбування основного покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з випробуванням з іспитовим строком 1 рік.

Покладено на ОСОБА_8 обов`язки, передбачені пунктами 1, 2 ч. 1 та п. 2 ч. 2 ст. 76 КК, а саме:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Постановлено додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 1 рік виконувати реально.

У решті вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_8 залишено без зміни.

Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі представник цивільного відповідача КП «Тернопільелектротранс» ? адвокат ОСОБА_7 , посилаючись на істотні порушення вимог процесуального закону та недотримання норм матеріального закону, просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції в частині вирішення цивільного позову та призначити в цій частині новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

На обґрунтування своїх вимог адвокат ОСОБА_7 у касаційній скарзі зазначає про те, що:

- суд апеляційної інстанції не розглянув у судовому засіданні заяви потерпілого ОСОБА_9 про зменшення ним позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди в розмірі 800 000 грн, не надав правової оцінки цій обставині й безпосередньо не дослідив цього факту, не навів в оскаржуваній ухвалі підстав вирішення зазначеної заяви потерпілого, чим порушив вимоги ч. 1 ст. 372 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК);

- на її думку, відшкодування ОСОБА_8 частково моральної шкоди в розмірі 200 000 грн потерпілому ОСОБА_9 не може трактуватися на стадії апеляційного розгляду як зменшення позовних вимог у розумінні положень ч. 2 ст. 49, ч. 1 ст. 373 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК);

- суд апеляційної інстанції не врахував положень частин 3, 5 ст. 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), згідно з якими моральна шкода відшкодовується одноразово та розмір її відшкодування визначається судом;

- оскільки суди попередніх інстанцій визнали відшкодування моральної шкоди в розмірі 450 000 грн адекватною компенсацію перенесених потерпілим ОСОБА_9 моральних страждань, на думку представника, відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК у порядку регресу передбачено стягнення сплаченого розміру компенсації з працівника, який перебуває в трудових відносинах. Однак у ході з`ясування обставин щодо відшкодування стягнутої шкоди в порядку регресу ОСОБА_8 повідомив про вже сплачену ним частково моральну шкоду потерпілому в розмірі 200 000 грн;

- з огляду на положення п. 3 ч. 1 ст. 408 КПК суд апеляційної інстанції, урахувавши відшкодування ОСОБА_8 моральної шкоди в розмірі 200 000 грн як обставину, що пом`якшує покарання, залишив поза увагою необхідність зменшення загальної суми, стягнутої вироком місцевого суду з КП «Тернопільелектротранс» у розмірі 450 000 грн, чим допустив солідарну відповідальність та подвійне відшкодування моральної шкоди, що не узгоджується з положеннями ч. 1 ст. 1190 ЦК;

- усупереч положенням ч. 5 ст. 128 КПК апеляційний суд не дослідив доказів щодо часткового відшкодування ОСОБА_8 моральної шкоди, не надав належної правової оцінки сплати цих коштів та не врахував висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 26 травня 2020 року в справі № 201/722/18 і Великої Палати Верховного Суду 05 грудня 2018 року в справі № 426/16825/16-ц;

- суд апеляційної інстанції також не дотримався вимог п. 7 ч. 1 ст. 368 КПК, оскільки не надав оцінки обставинам отримання потерпілим часткової компенсації моральної шкоди після винесення вироку місцевим судом, що, на думку представника, може розцінюватися як виключно добровільне виконання засудженим рішення суду.

На думку представника ОСОБА_7 , наведені в оскаржуваній ухвалі висновки суду апеляційної інстанції не можна вважати вмотивованими через істотне порушення вимог процесуального закону та недотримання приписів матеріального закону. При цьому ОСОБА_7 у касаційній скарзі посилається на положення статей 127, 370, 412, 419, 436 КПК, ч. 2 ст. 381 ЦПК.

07 квітня 2025 року від представника цивільного відповідача КП «Тернопільелектротранс» - адвоката ОСОБА_7 до Верховного Суду надійшла заява, в якій остання зазначає, що підтримує вимоги касаційної скарги та після постановлення остаточного рішення щодо розміру відшкодування моральної шкоди на користь потерпілого ОСОБА_9 КП «Тернопільелектротранс» неодмінно скористається правом повороту виконання судового рішення. Водночас адвокат зазначила про те, що КП «Тернопільелектротранс» проведено оплату на вимогу заяви представника потерпілого ОСОБА_9 від 13 січня 2025 року про добровільне виконання вироку Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 вересня 2024 року в частині стягнення з КП «Тернопільелектротранс» грошових коштів у сумі 450 000 грн на відшкодування моральної шкоди на користь потерпілого ОСОБА_9 .

Цей факт оплати був крайньою потребою задля уникнення блокування повноцінної роботи підприємства та не свідчить про згоду КП «Тернопільелектротранс» з оспорюваним розміром стягнутої моральної шкоди.

Представник потерпілого ОСОБА_9 - адвокат ОСОБА_6 подав заперечення на зазначену касаційну скаргу, в якому, посилаючись на необґрунтованість доводів представника цивільного відповідача - адвоката ОСОБА_7 , просить відмовити в задоволенні її касаційної скарги, а оскаржувану ухвалу суду апеляційної інстанції залишити без зміни.

Позиції інших учасників судового провадження

У судовому засіданні представник цивільного відповідача - адвокат ОСОБА_7 підтримала доводи касаційної скарги, просила задовольнити скаргу, скасувати ухвалу апеляційного суду в частині вирішення цивільного позову та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Представник потерпілого ОСОБА_9 -ОСОБА_6 та прокурор ОСОБА_5 у судовому засіданні просили відмовити в задоволенні касаційної скарги адвоката ОСОБА_7 , а ухвалу суду апеляційної інстанції залишити без зміни.

Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження і доводи, наведені в касаційній скарзі та в заяві адвоката ОСОБА_7 , позицію представника потерпілого ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_6 , викладену в запереченні на касаційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви Суду

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Що стосується доводів касаційної скарги представника цивільного відповідача - адвоката ОСОБА_7 щодо незаконності ухвали суду апеляційної інстанції стосовно висновків суду першої інстанції в частині вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_9 про відшкодування моральної шкоди, то Верховний Суд вважає їх необґрунтованими, виходячи з наступного.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 128 КПК особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Частиною 5 ст. 128 КПК передбачено, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 129 КПК суд, ухвалюючи, зокрема, обвинувальний вирок, задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому залежно від доведеності підстав і розміру позову.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 1172 ЦК юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Положеннями ч. 1 ст. 23 ЦК передбачено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням.

Частиною 3 ст. 23 ЦК встановлено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Як убачається з матеріалів цього кримінального провадження, заявивши цивільний позов, потерпілий ОСОБА_9 просив стягнути з КП «Тернопільелектротранс» 1 млн грн на відшкодування моральної шкоди, завданої смертю його матері ОСОБА_10 внаслідок ДТП.

Вироком суду першої інстанції було задоволено частково зазначений цивільний позов та стягнуто з КП «Тернопільелектротранс» на користь потерпілого ОСОБА_9 грошові кошти в сумі 450 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Не погоджуючись із вказаним вироком суду, крім інших учасників у провадженні, представник цивільного відповідача КП «Тернопільелектротранс» ? адвокат ОСОБА_7 оскаржила його в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу, у якій, з-поміж іншого, зазначала, що суд першої інстанції безпідставно задовольнив цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 в частині стягнення моральної шкоди з підприємства, та просила скаргу задовольнити, вирок суду першої інстанції змінити й відмовити в задоволенні позовних вимог потерпілого.

На обґрунтування своїх вимог представник ОСОБА_7 в апеляційній скарзі зазначала про те, що:

? суд першої інстанції, вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди із КП «Тернопільелектротранс», не дослідив самого факту її заподіяння, а під час визначення розміру моральної шкоди не повністю врахував засади розумності та справедливості;

? з огляду на те, що дорожньо-транспортна пригода мала місце з необережності, потерпіла ОСОБА_10 була особою похилого віку та потребувала стороннього супроводу, вчинення обвинуваченим дій, спрямованих на усунення загрози її життю та здоров`ю, а також вжиття обвинуваченим заходів для відшкодування шкоди, завданої ДТП, ураховуючи реалії воєнного часу в Україні, які впливають на майновий стан підприємства, апелянт уважала, що заявлений розмір позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди, а саме 1 млн грн, є завищеним та необґрунтованим.

У ході касаційного розгляду колегією суддів установлено, що, перевіряючи вирок місцевого суду в апеляційному порядку, в тому числі в частині вирішення цивільного позову, зазначені вище норми кримінального процесуального та цивільного законодавства суд апеляційної інстанції виконав у повному обсязі.

Як убачається з оскаржуваної ухвали від 10 січня 2025 року, суд апеляційної інстанції залишив без задоволення апеляційну скаргу представника цивільного відповідача КП «Тернопільелектротранс» ? адвоката ОСОБА_7 у частині вимог про відмову в задоволенні позову потерпілого, навівши відповідні мотиви.

Істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення (ч. 1 ст. 412 КПК).

За правилами ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Зі змісту положень, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 419 КПК, вбачається, що в мотивувальній частині ухвали суду апеляційної інстанції, крім іншого, зазначаються встановлені судом апеляційної інстанції обставини з посиланням на докази, а також мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними, мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали та положення закону, яким він керувався.

Частиною 2 ст. 419 КПК передбачено, що при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 403 КПК до початку апеляційного розгляду особа, яка подала апеляційну скаргу, має право змінити та/або доповнити її. У такому разі суд апеляційної інстанції за клопотанням осіб, які беруть участь в апеляційному розгляді, надає їм час, необхідний для вивчення зміненої апеляційної скарги і подання заперечень на неї.

Верховний Суд зауважує, що під час розгляду кримінального провадження в порядку апеляційної процедури суд апеляційної інстанції вказаних вимог процесуального закону дотримався.

Як убачається з оскаржуваної ухвали апеляційного суду та із журналу судового засідання від 10 січня 2025 року № 3868139, суд апеляційної інстанції:

- заслухав позицію представника потерпілого - адвоката ОСОБА_6 щодо змісту заяви від 09 січня 2025 року, поданої потерпілим ОСОБА_9 , про підтримання апеляційної скарги з вимогою змінити вирок місцевого суду в частині цивільного позову щодо стягнення із цивільного відповідача моральної шкоди в розмірі 800 000 грн з урахуванням вже сплаченої обвинуваченим моральної шкоди в розмірі 200 000 грн та з`ясував думку всіх учасників судового процесу, які не висловлювали заперечень щодо долучення вказаної заяви до матеріалів кримінального провадження (т. 3, а. п. 18, 23);

- у судовому засіданні дослідив, серед інших письмових доказів, квитанцію про відшкодування обвинуваченим моральної шкоди в сумі 200 000 грн (т. 3, а. п. 24);

- зазначив в ухвалі про обґрунтованість висновків суду першої інстанції в частині часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_9 і визначення розміру стягнутої моральної шкоди з урахуванням характеру та обсягу фізичних, душевних, психічних страждань, перенесених потерпілим, який внаслідок вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення втратив матір, та неможливості поновити попереднє становище внаслідок загибелі ОСОБА_10 , а також істотності вимушених змін у його житті, наслідків, що настали й негативно позначилися на його моральному стані, та, погодившись із розміром відшкодування моральної шкоди - 450 000 грн як адекватною компенсацією перенесених потерпілим ОСОБА_9 моральних страждань, заподіяних неправомірними діями обвинуваченого ОСОБА_8 , дійшов висновку про відсутність підстав для зміни вироку суду першої інстанції в цій частині цивільного позову, а саме збільшення суми відшкодування моральної шкоди до розміру, зазначеного потерпілим (т. 3, а. п. 24).

Відповідно до положень ч. 1 ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

За правилами ч. 3 ст. 26 КПК суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом.

Водночас із матеріалів кримінального провадження вбачається, що:

- суд апеляційної інстанції прийняв до розгляду вказану вище заяву, що, на думку колегії суддів, узгоджується з положеннями, передбаченими ч. 3 ст. 403 КПК, при цьому будь-яких клопотань щодо надання часу для вивчення заяви потерпілого (у тому числі з огляду на зміну розміру відшкодування моральної шкоди) представник цивільного відповідача ОСОБА_7 не подавала, також змін до апеляційної скарги у зв`язку із цим не заявляла;

- цивільний позов до ОСОБА_8 потерпілим ОСОБА_9 не заявлявся.

З огляду на вказане вище доводи адвоката ОСОБА_7 в касаційній скарзі про те, що:

- суд апеляційної інстанції не врахував положень ст. 23 ЦК, згідно з якими моральна шкода відшкодовується одноразово та розмір її відшкодування визначається судом;

- сплативши 200 000 грн потерпілому, таким чином ОСОБА_8 добровільно виконав рішення суду першої інстанції в частині відшкодування стягнутої судом моральної шкоди в розмірі 450 000 грн, що, на її думку, не заборонено положеннями ч. 2 ст. 432 ЦПК і має вирішальне значення для визначення остаточного розміру стягнутої моральної шкоди;

- суд апеляційної інстанції не розглянув заяви потерпілого в частині вимог щодо відшкодування моральної шкоди, не надав правової оцінки вказаній обставині, безпосередньо не дослідив цього факту, і, як наслідок, на думку скаржника, допустив порушення ч. 1 ст. 372 КПК,

колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки зазначені доводи спростовуються наведеними в оскаржуваній ухвалі апеляційного суду мотивами та матеріалами провадження, а в суду апеляційної інстанції, з огляду на положення ч. 3 ст. 26, ч. 1 ст. 404 КПК, були відсутні процесуальні підстави для прийняття іншого рішення, оскільки позов до ОСОБА_8 не заявлявся, а представником цивільного відповідача не було подано змін до апеляційної скарги із цих підстав.

Водночас, ураховуючи положенняп. 2 ч. 3 ст. 175, ч. 6 ст. 367 ЦПК, відповідно до яких у позовній заяві зазначається, крім іншого, повне найменування сторін та інших учасників справи, а в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції, і беручи до уваги зміст вимог цивільного позову потерпілого про стягнення на його користь моральної шкоди саме з КП «Тернопільелектротранс» і відсутність позовних вимог до ОСОБА_8 , колегія суддів дійшла висновку про те, що доводи касаційної скарги в цій частині не спростовують обґрунтованості рішення суду апеляційної інстанціїщодо відсутності підстав для зміни вироку суду першої інстанції в частині цивільного позову.

Що стосується доводу в касаційній скарзі про те, що відшкодування ОСОБА_8 частково моральної шкоди в розмірі 200 000 грн потерпілому ОСОБА_9 не може трактуватися на стадії апеляційного розгляду як зменшення позовних вимог у розумінні положень ч. 2 ст. 49, ч. 1 ст. 373 ЦПК, колегія суддів вважає його необґрунтованим, оскільки з матеріалів кримінального провадження та змісту поданої потерпілим заяви від 09 січня 2025 року не вбачається, що в рамках кримінального провадження № 0001883 ОСОБА_9 подавав окремо письмову заяву або зазначив у згаданій заяві саме про відмову від поданого ним позову в контексті положень ч. 2 ст. 49, ч. 1 ст. 206, ч. 1 ст. 373 ЦПК.

Натомість у поданій заяві від 09 січня 2025 року потерпілий, зокрема, зазначив про підтримання вимоги апеляційної скарги щодо зміни вироку місцевого суду та стягнення моральної шкоди із цивільного відповідача в розмірі 800 000 грн.

Відповідно до положень частин 1, 2 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 1191 ЦК особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Водночас Суд погоджується з посиланням представника ОСОБА_7 у касаційній скарзі на те, що, оскільки потерпілим обрано судовий спосіб відшкодування моральної шкоди щодо КП «Тернопільелектротранс» як власника джерела підвищеної небезпеки з огляду на положення ч. 1 ст. 1172 ЦК, то відповідно до положень ст. 1191 ЦК передбачено стягнення сплаченого розміру компенсації з працівника, який перебуває в трудових відносинах, за заподіяну ним шкоду під час виконання трудових обов`язків, що, думку колегії суддів, узгоджується з положеннями зазначеної норми матеріального закону, яким передбачено право зворотної вимоги (регресу) до винної особи в розмірі виплаченого відшкодування та не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Поряд із цим, ураховуючи процесуальне право цивільного відповідача на відшкодування стягнутої моральної шкоди в розмірі 450 000 грн у порядку регресу, представник ОСОБА_7 у касаційній скарзі не наводить аргументів, яким чином повідомлення ОСОБА_8 про добровільну сплату потерпілому моральної шкоди в розмірі 200 000 грн вплинуло на законність й обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, зважаючи на те, що сам засуджений ОСОБА_8 не оскаржив у касаційному порядку судових рішень у кримінальному провадженні в цій частині з підстав погіршення його становища. Будь-яких даних про те, що ОСОБА_8 відмовляється на підставі судових рішень відшкодовувати моральну шкоду в порядку регресу, представник цивільного відповідача ні у касаційній скарзі, ні у судовому засіданні суду касаційної інстанції не навела.

Доводи в касаційній скарзі щодо солідарного й подвійного відшкодування моральної шкоди в цьому провадженні в контексті положень ст. 1190 ЦК Суд вважає необґрунтованими, оскількисуди попередніх інстанцій не вирішували питання про стягнення моральної шкоди на користь потерпілогоз КП «Тернопільелектротранс» та ОСОБА_8 в солідарному порядку.

При цьому згідно з положеннями частин 1, 2 ст. 1190 ЦК солідарну відповідальність перед потерпілим несуть особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди. За заявою потерпілого суд може визначити відповідальність осіб, які спільно завдали шкоди, у частці відповідно до ступеня їхньої вини. У цьому кримінальному провадженні зазначені обставини не було встановлено судами попередніх інстанцій.

Крім того, посилання в касаційній скарзі адвоката ОСОБА_7 на неврахування апеляційним судом висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 26 травня 2020 року в справі № 201/722/18 та Великої Палати Верховного Суду 05 грудня 2018 року в справі № 426/16825/16-ц, на думку колегії суддів, є неспроможними, оскільки в згаданих справах суд касаційної інстанції зазначив про те, що шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винуватим водієм, та не погодився з рішеннями судів попередніх інстанцій щодо стягнення моральної шкоди на користь потерпілих у солідарному порядку.

При цьому в касаційній скарзі адвокат ОСОБА_7 , заявляючи вимогу про скасування судового рішення з підстав порушення апеляційним судом ч. 5 ст. 128 КПК і не врахування положень ч. 2 ст. 432 ЦПК, а саме в частині отримання потерпілим від засудженого ОСОБА_8 частково моральної шкоди, що, на її думку, може розцінюватися як виключно добровільне виконання рішення суду, не вказує обґрунтувань про те, які перешкоди були для вирішення зазначеного питання в порядку виконання вироку шляхом перерахування моральної шкоди в розмірі 250 000 грн та надання відповідних документів державному виконавцю щодо часткової сплати моральної шкоди в сумі 200 000 грн, за наявності для цього підстав, які, на думку представника цивільного відповідача, є достатніми для підтвердження добровільного виконання судового рішення ОСОБА_8 в частині сплати ним 200 000 грн.

Водночас суд апеляційної інстанції, приймаючи рішення про звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК з випробуванням, урахував конкретну обставину в провадженні - відшкодування обвинуваченим моральної шкоди потерпілому в розмірі 200 000 грн, про що в оскаржуваній ухвалі апеляційним судом наведені відповідні мотиви, а також заяву потерпілого ОСОБА_9 , у якій він просив проводити апеляційний розгляд без його участі та інформував суд про часткове відшкодування заподіяної моральної шкоди обвинуваченим ОСОБА_8 і їхнє примирення, у зв`язку із чим не заперечував щодо задоволення апеляційної скарги, поданої в інтересах обвинуваченого, про застосування до нього положень ст. 75 КК.

Суд апеляційної інстанції перевіривши в судовому засіданні зміст заяви потерпілого та з`ясувавши думку учасників у провадженні, прийняв рішення про відмову в збільшенні суми відшкодування моральної шкоди до 800 000 грн, однак, потерпілий не оскаржив зазначене рішення апеляційного суду в цій частині шляхом подання касаційної скарги. Натомість, подав до суду касаційної інстанції заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначив про те, що ОСОБА_8 провів оплату не у зв`язку з виконанням рішення суду, а з метою примирення та застосування положень ст. 75 КК.

З огляду на наведені в оскаржуваній ухвалі висновки суду апеляційної інстанції, на думку колегії суддів, цей суд належним чином урахував положення статей 128, 129 КПК, дотримався приписів ч. 3 ст. 26, ч. 1 ст. 404 КПК, а також послався на положення ЦК та дійшов висновку про обґрунтованість і законність вироку місцевого суду в частині вирішення цивільного позову, а саме щодо стягнення моральної шкоди з КП «Тернопільелектротранс» на користь потерпілого в розмірі 450 000 грн, навівши в ухвалі відповідні мотиви. У зв`язку із цим, на думку Суду, касаційна скарга представника цивільного відповідача - ОСОБА_7 про недотримання судом апеляційної інстанції в тому числі і вимог п. 7 ч. 1 ст. 368 КПК та норм матеріального права задоволенню не підлягає.

При цьому доводи в касаційній скарзі про те, що наведені в оскаржуваній ухвалі висновки суду апеляційної інстанції не можна вважати умотивованими через істотне порушення вимог процесуального закону та недотримання положень матеріального закону, на думку Суду, в цілому не спростовують правильності висновків суду апеляційної інстанції в частині вирішення цивільного позову судом першої інстанції, з урахуванням об`єктивно з`ясованих обставин у провадженні, які підтверджено доказами, перевіреними під час апеляційного розгляду в межах заявлених апеляційних вимог.

Верховний Суд вважає, що постановлена ухвала суду апеляційної інстанції відповідає приписам статей 370, 372, 419 КПК.

Оскільки матеріальний закон застосовано правильно, а тих істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду апеляційної інстанції ухвалити законне та обґрунтоване рішення, не встановлено, то касаційну скаргу представника цивільного відповідача КП «Тернопільелектротранс» ? адвоката ОСОБА_7 слід залишити без задоволення, аухвалу суду апеляційної інстанції - без зміни.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу представника цивільного відповідача КП «Тернопільелектротранс» ? адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 10 січня 2025 року - без зміни.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3