Справа № 152/1041/24
Провадження №11-кп/801/1013/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 ,

з секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали кримінального провадження № 0000181, внесеного до ЄРДР 06.07.2024 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , на вирок Шаргородського районного суду Вінницької області від 07.08.2025, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Руданське Жмеринського району Вінницької області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , із професійно-технічною освітою, одруженого, маючого на утриманні двох малолітніх дітей, непрацюючого, особу з інвалідністю 2-ої групи, українця, громадянина України, раніше судимого:

?11.07.2023 Шаргородським районним судом Вінницької області за ч. 1 ст. 259 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років, на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим строком терміном на 2 (два) роки,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 369 КК України, та призначено покарання у виді 2 (двох) років позбавлення волі, на підставі ст. ст. 71, 72 КК України до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Шаргородського районного суду Вінницької області від 11.07.2023, та остаточно визначено покарання ОСОБА_8 у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років 3 (три) місяці.

Вирішено питання з речовими доказами.

В С Т А Н О В И В:

За вироком Шаргородського районного суду Вінницької області від 07.08.2025 ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 369 КК України за таких обставин.

Обвинувачений ОСОБА_8 , маючи не зняту та непогашену судимість за вироком Шаргородського районного суду Вінницької області від 11.07.2023 за ч. 1 ст. 259 КК України, переслідуючи мету уникнути відповідальності, за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, 05.07.2024 близько 21:49 год, перебуваючи біля службового автомобіля поліції марки «Peugeot», моделі «301», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який знаходився на правому узбіччі дороги, поряд з будинком № 27 на вулиці Соборній, в с. Руданське Жмеринського району Вінницької області, запропонував службовим особам - інспектору СРПП ВП № 2 Жмеринського РВП ГУНП у Вінницькій області старшому лейтенанту поліції ОСОБА_9 та поліцейському СРПП ВП № 2 Жмеринського РВП ГУНП у Вінницькій області старшому сержанту поліції ОСОБА_10 неправомірну вигоду у вигляді грошових коштів в сумі по 100 доларів США кожному, тобто в загальному 200 доларів США, що згідно курсу НБУ становить 8 194 грн, за не притягнення його до адміністративної відповідальності за наступних обставин.

Так, поліцейським СРПП ВП № 2 Жмеринського РВП ГУНП у Вінницькій області старшим сержантом поліції ОСОБА_10 та інспектором СРПП ВП № 2 Жмеринського РВП ГУНП у Вінницькій області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_9 , які згідно з пункту 1 примітки до статті 364 КК України є службовими особами, відповідно до дислокації сил та засобів ВП № 2 Жмеринського РВП ГУНП у Вінницькій області, на службовому автомобілі марки «Peugeot», моделі «301», реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснювалося опрацювання виклику в с. Руданське Жмеринського району Вінницької області.

У ході виконання завдання ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на вул. Соборній в с. Руданське Жмеринського району Вінницької області, на підставі статей 31, 35 Закону України «Про Національну поліцію», зупинили водія ОСОБА_8 , який керуючи автомобілем марки «Daewoo Nexia», державний номерний знак « НОМЕР_2 », порушив Правила дорожнього руху та під час перевірки поводив себе підозріло, що викликало у працівників поліції підозру про можливе перебування вказаної особи у стані сп`яніння, що є порушенням вимог підпункту «а» пункту 2.9 ПДР України. Під час перевірки документів у ОСОБА_8 встановлено, що в нього наявні ознаки алкогольного сп`яніння, а саме різкий запах алкоголю з ротової порожнини, нечітка мова. У подальшому ОСОБА_8 заперечив, що він перебуває в стані сп`яніння та відмовився від проходження освідування, у зв`язку із чим допустив правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП, а саме - «Керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції». Відносно ОСОБА_8 складено адміністративний протокол за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Так, ОСОБА_8 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись біля службового автомобіля марки ««Peugeot», моделі «301», реєстраційний номер НОМЕР_1 , розуміючи незаконність своїх дій та достовірно знаючи про кримінальну відповідальність за надання неправомірної вигоди службовій особі, діючи умисно, усвідомлюючи наявність відповідних повноважень у працівників поліції, а також усвідомлюючи суспільно небезпечний та протиправний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, тобто знаючи про кримінальну відповідальність за надання неправомірної вигоди службовій особі, діючи умисно, 05.07.2024 близько 21:49 год. запропонував ОСОБА_9 та ОСОБА_10 неправомірну вигоду у вигляді грошових коштів в сумі 200 доларів США, що згідно курсу НБУ станом на 05.07.2024 становить 8 194 грн, тим самим висловив пропозицію на надання неправомірної вигоди, за прийняття незаконного рішення про не притягнення його до адміністративної відповідальності за вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, а після відмови працівників поліції, ОСОБА_8 наполегливо, не відмовляючись від свого наміру, продовжив висловлювати пропозицію підкріпленою обіцянкою про надання неправомірної вигоди у зазначеній сумі, неодноразово її озвучивши до приїзду слідчо-оперативної групи.

Не погодившись із даним судовим рішенням захисник ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати вирок Шаргородського районного суду Вінницької області від 07.08.2025 та направити кримінальне провадження відносно ОСОБА_8 до суду першої інстанції на новий судовий розгляд.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що вирок Шаргородського районного суду Вінницької області від 07.08.2025 є таким, що прийнятий з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права, із порушенням права на захист.

Посилаючись на ст. ст. 7, 8, 9, 22 КПК України, сторона захисту вказує, що кримінальне провадження повинно здійснюватися з дотриманням принципів верховенства права, змагальності та презумпції невинуватості, а суд зобов`язаний забезпечити сторонам рівні можливості у відстоюванні своїх процесуальних позицій.

Захисник також зазначає, що відповідно до пунктів 18-19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996 Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя, при розгляді кримінальних справ суд повинен суворо дотримуватись закріпленого у частині першій статті 62 Конституції України принципу презумпції невинуватості, згідно з яким особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у законному порядку й установлено обвинувальним вироком суду.

На думку апелянта, обвинувачення не довело у суді першої інстанції кожного факту, пов`язаного із вчиненням інкримінованого злочину, поза розумним сумнівом, що є порушенням положень ст. 17 КПК України.

Захисник звертає увагу, що правило тлумачення сумнівів на користь обвинуваченого означає заборону покладення на обвинувачення будь-яких сумнівних обставин, які не підтверджені належними та допустимими доказами, і що ці сумніви мають вирішуватися на користь особи.

Крім того, у скарзі наголошується, що суд першої інстанції, хоча й описав особу обвинуваченого, проте не надав належної оцінки тому, що останній є інвалідом війни другої групи, учасником бойових дій, що, на переконання захисника, мало бути враховано при призначенні покарання.

З урахуванням наведеного сторона захисту вважає, що вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню як постановлений із порушенням принципів змагальності, презумпції невинуватості та права на справедливий суд, а кримінальне провадження слід направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи прокурора, який заперечував щодо задоволення апеляційної скарги, захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 , які підтримала апеляційну скаргу та просили її задовільнити, вивчивши та перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що в задоволенні апеляційної скарги захисника слід відмовити з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Указаним вимогам вирок суду відповідає.

Як убачається з матеріалів судової справи та досліджених доказів, суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно з`ясував обставини вчиненого кримінального правопорушення, належним чином перевірив доводи сторін та дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 369 КК України.

Матеріали кримінального провадження містять достатню сукупність доказів, які узгоджуються між собою, доповнюють одне одного та підтверджують, що обвинувачений діяв умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, пропонуючи працівникам поліції неправомірну вигоду за ухилення від виконання ними службових обов`язків.

Зокрема, суд першої інстанції обґрунтовано визнав достовірними показання працівників поліції надані у суді першої інстанції, які послідовно описали обставини події та зазначили, що ініціатива висловлення пропозиції неправомірної вигоди виходила безпосередньо від обвинуваченого, який неодноразово повторював свою пропозицію.

Так, з відеозапису встановлено, що 05.07.2024 працівниками поліції ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які були на службовому автомобілі та у форменному одязі при виконанні службових обов`язків, було зупинено транспортний засіб «Daewoo Nexia», державний номерний знак « НОМЕР_2 », за кермом якого ОСОБА_8 з голим торсом та не пристебнутий паском безпеки. Під час розмови з ОСОБА_8 у працівників поліції виникла підозра, що останній перебуває в стані сп`яніння: з огляду на різкий запах алкоголю з ротової порожнини ОСОБА_8 та з огляду на його зухвалу поведінку. Тому працівники поліції запропонували ОСОБА_8 пройти огляд на стан сп`яніння. На це ОСОБА_8 відмовився. В свою чергу працівники поліції повідомили, що відносно нього буде складено протокол за ч. 1 ст. 130 КУпАП. Тоді ОСОБА_8 почав пропонувати працівникам поліції неправомірну вигоду в розмірі 200 доларів США за непритягнення його до адміністративної відповідальності. У свою чергу працівники поліції зазначили, що ведеться повна аудіо та відеофіксація їхнього спілкування, а за такі неправомірні дії - пропозицію службовій особі надати неправомірну вигоду за невчинення службовою особою в інтересах того, хто пропонує таку вигоду будь-якої дії є кримінальна відповідальність. Однак, не зважаючи на це, ОСОБА_8 продовжив пропонувати працівникам поліції неправомірну вигоду та просив не притягувати його до адміністраивної відповідальності, поводився вкрай агресивно та неадекватно

Отже, показання працівників поліції повністю узгоджуються з відеозаписом, долученим до матеріалів кримінального провадження, на якому чітко зафіксовано момент спілкування обвинуваченого з працівниками поліції, його поведінку, характер висловлювань, емоційний стан та наполегливе висловлення пропозиції грошової винагороди за непритягнення до відповідальності.

Відеозапис є безперервним, містить чітке зображення та звук, і відповідно до вимог ст. 99 КПК України є належним, допустимим і достовірним доказом. З нього беззаперечно вбачається, що будь-яких ознак провокації чи підбурювання до протиправних дій з боку працівників поліції не було останні діяли спокійно, у межах своїх службових повноважень, дотримуючись законодавства.

Суд першої інстанції правильно встановив, що безпосереднім об`єктом злочину, передбаченого ст. 369 КК України, є встановлений порядок службової діяльності органів державної влади, місцевого самоврядування, державних та комунальних підприємств, установ та організацій. Предметом цього злочину є неправомірна вигода грошові кошти, інше майно, переваги, пільги, послуги чи будь-які інші вигоди нематеріального або негрошового характеру, що пропонуються, обіцяються або надаються без законних підстав (примітка до ст. 364? КК України).

Дане узгоджується і зі ст. 1 Закону України «Про запобігання корупції», де зазначено, що неправомірна вигода це грошові кошти або інше майно, переваги, пільги, послуги, нематеріальні активи, будь-які інші вигоди нематеріального чи не грошового характеру, які обіцяють, пропонують, надають або одержують без законних на те підстав.

Згідно із ч. 3 ст. 18 КК України службовими особами є особи, які постійно, тимчасово чи за спеціальним повноваженням здійснюють функції представників влади чи місцевого самоврядування, а також постійно чи тимчасово обіймають в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах чи організаціях посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій, або виконують такі функції за спеціальним повноваженням, яким особа наділяється повноважним органом державної влади, органом місцевого самоврядування, центральним органом державного управління із спеціальним статусом, повноважним органом чи повноважною службовою особою підприємства, установи, організації, судом або законом.

Відповідно до примітки 1 ст. 364 КК України службовими особами у статтях 364, 368, 368-5, 369 КК України є особи, які постійно, тимчасово чи за спеціальним повноваженням здійснюють функції представників влади чи місцевого самоврядування, а також обіймають постійно чи тимчасово в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, на державних чи комунальних підприємствах, в установах чи організаціях посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій, або виконують такі функції за спеціальним повноваженням, яким особа наділяється повноважним органом державної влади, органом місцевого самоврядування, центральним органом державного управління iз спеціальним статусом, повноважним органом чи повноважною особою підприємства, установи, організації, судом або законом.

З об`єктивної сторони злочин, передбачений ч. 1 ст. 369 КК України, полягає у пропозиції, обіцянці або наданні неправомірної вигоди службовій особі. Під пропозицією розуміється висловлення службовій особі наміру про надання такої вигоди, незалежно від того, чи прийняла вона її, чи ні. Злочин є закінченим з моменту висловлення самої пропозиції, тобто ще до фактичного надання коштів або їх одержання службовцем. Таким чином, навіть за відмови службової особи прийняти вигоду дії особи, яка її пропонує, утворюють склад злочину, передбачений ч. 1 ст. 369 КК України.

Для кваліфікації дій не має значення, за виконання яких дій законних чи незаконних пропонується або надається неправомірна вигода, оскільки суспільна небезпека полягає в самому факті впливу на неупереджене виконання службових обов`язків. У даному випадку обвинувачений діяв умисно, з метою уникнення законної відповідальності, і висловлював свою пропозицію безпосередньо під час спілкування з працівниками поліції, які мали повноваження притягнути його до адміністративної відповідальності.

Суб`єктивна сторона злочину характеризується прямим умислом. Зі змісту поведінки обвинуваченого, зафіксованої на відеозаписі, убачається, що він повністю усвідомлював протиправність своїх дій, розумів службовий статус осіб, яким висловлював пропозицію, і бажав досягти певного результату уникнути відповідальності за порушення закону шляхом незаконного впливу на службових осіб. Перебування обвинуваченого у стані алкогольного сп`яніння не виключає його осудності та не впливає на кваліфікацію вчиненого (ст. 19 КК України).

Доводи апеляційної скарги захисника про відсутність умислу у діях обвинуваченого, недоведеність його вини, а також про нібито провокацію з боку працівників поліції є необґрунтованими, суперечать фактичним даним кримінального провадження та спростовуються дослідженими судом доказами.

Під провокацією злочину, відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (зокрема, рішення у справах «Тейшейра де Кастро проти Португалії», «Раманаускас проти Литви», слід розуміти ситуацію, коли представники правоохоронних органів або інші особи, діючи від їх імені, не лише створюють умови для виявлення злочину, а й підбурюють або спонукають особу до його вчинення, тобто впливають на її волю з метою спровокувати протиправну поведінку, яка без такого втручання не відбулася б. Такі дії органів держави несумісні з принципом справедливого судового розгляду, гарантованого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, і тягнуть недопустимість отриманих унаслідок провокації доказів.

Разом із тим, для визнання наявності провокації необхідно встановити, що ініціатива вчинення злочину виходила саме від представників правоохоронних органів, які своїми діями спонукали особу до протиправної поведінки, тоді як до цього вона не мала такого наміру. Саме на це неодноразово звертав увагу Верховний Суд.

У даному ж кримінальному провадженні таких ознак не встановлено. Із матеріалів справи, а також з відеозапису, долученого до кримінального провадження та безпосередньо дослідженого судом, чітко вбачається, що працівники поліції діяли в межах своїх службових повноважень, не проявляли будь-яких ініціатив чи спроб схилити обвинуваченого до протиправних дій, не застосовували психологічного тиску чи навіювання. Відеозапис є безперервним, має належну якість зображення та звуку, з нього видно, що поведінка поліцейських була спокійною, врівноваженою, коректною, тоді як саме ОСОБА_8 висловив пропозицію надання неправомірної вигоди з власної ініціативи, повторював її неодноразово, наполягав на її прийнятті та не відмовився від свого наміру навіть після відмови працівників поліції.

Таким чином, жодних об`єктивних даних, які б свідчили про провокаційний характер дій працівників поліції, судом не встановлено. Навпаки, їхня поведінка відповідала вимогам закону, а наявні докази зокрема протоколи огляду місця події, матеріали відеозапису свідчать про добровільність, усвідомленість та ініціативність дій самого обвинуваченого.

Крім того, доводи сторони захисту не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, оскільки спростовуються власними поясненнями обвинуваченого ОСОБА_8 , який як у суді першої інстанції, так і під час апеляційного провадження не заперечував фактичних обставин, викладених у обвинувальному акті, та визнав свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення. Його позиція була послідовною, добровільною та узгоджувалася з іншими дослідженими доказами у справі, що виключає можливість тлумачення таких пояснень як наданих під тиском або з метою уникнення відповідальності. Отже, наведені в апеляційній скарзі аргументи захисника не спростовують установлених судом першої інстанції фактичних обставин і не дають підстав для сумнівів у правильності висновків суду про винуватість ОСОБА_8 .

Суд першої інстанції дотримався вимог ст. 94 КПК України, надав доказам належну оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності та взаємного зв`язку, обґрунтовано визнав їх сукупність достатньою для підтвердження вини ОСОБА_8 поза розумним сумнівом. У зв`язку з цим апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність будь-яких ознак провокації та наявність у діях обвинуваченого складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 369 КК України.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції відповідає вимогам закону, обґрунтований з фактичної та правової сторони, ґрунтується на належних і допустимих доказах, а кваліфікація дій обвинуваченого за ч. 1 ст. 369 КК України є правильною. Призначене покарання відповідає тяжкості злочину, особі обвинуваченого та меті покарання, визначеній ст. 50 КК України, є необхідним і достатнім для його виправлення та запобігання новим злочинам.

Відповідно до ч. 1 ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Частиною 2 ст. 50 КК України зазначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно з ч. 3 ст. 50 КК України покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Так, у ч. 2 ст. 65 КК України наголошено, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Колегія суддів також звертає увагу, що при призначенні покарання суд першої інстанції правильно виходив із вимог статей 50, 65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, а також характер і мотиви злочину. Суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу на те, що, незважаючи на наявність досудової доповіді Жмеринського районного сектору № 2 філії Державної установи «Центр пробації» у Вінницькій області, у якій зазначено про можливість виправлення ОСОБА_8 без позбавлення або обмеження волі на певний строк, висновки, викладені у ній, не підтверджуються фактичними даними щодо поведінки обвинуваченого після постановлення попереднього вироку.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, основними криміногенними факторами, що зумовили вчинення ОСОБА_8 нового кримінального правопорушення під час дії іспитового строку, стали зловживання алкоголем та відсутність самоконтролю над власною поведінкою. Після ухвалення відносно нього вироку Шаргородського районного суду Вінницької області від 11.07.2023, яким його було звільнено від відбування покарання з випробуванням, ОСОБА_8 належних висновків для себе не зробив: продовжив зловживати спиртними напоями, не став на шлях виправлення, не дотримувався громадського порядку, вчиняв адміністративні правопорушення та, зрештою, повторно вчинив умисний злочин під час іспитового строку.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що можливість виправитися без ізоляції від суспільства обвинуваченому вже була надана, проте він свідомо її не використав і продовжив демонструвати зневажливе ставлення до вимог закону. Така поведінка свідчить про відсутність у нього стійкої мотивації до виправлення та необхідність призначення реальної міри покарання, пов`язаної з позбавленням волі.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність призначення ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі, що є справедливим, співмірним та достатнім для його виправлення і попередження нових злочинів. Таке рішення відповідає меті покарання, визначеній у ст. 50 КК України, та принципу індивідуалізації покарання.

При цьому суд першої інстанції обґрунтовано врахував і позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 11.12.2018 у справі № 311/480/15-к, відповідно до якої у разі вчинення особою нового злочину до закінчення іспитового строку при звільненні від відбування покарання з випробуванням невідбутою частиною покарання вважається раніше призначене покарання в повному обсязі, за винятком строку попереднього ув`язнення.

Отже, застосування повторного звільнення від відбування покарання або інших більш м`яких заходів не узгоджувалося б із законом і не досягло б мети покарання.

Таким чином, суд першої інстанції вірно оцінив усі обставини, що мають значення для призначення покарання, і обґрунтовано дійшов висновку, що лише реальне позбавлення волі є необхідним і достатнім заходом для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню ним нових злочинів.

Відповідно до положень ст. 412 КПК України, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону є таке порушення, яке перешкодило чи могло перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Згідно з ч. 2 ст. 412 КПК України, судове рішення підлягає скасуванню у будь-якому разі, якщо:

1.за наявності підстав для закриття судом провадження в кримінальній справі його не було закрито, крім випадків, коли провадження може бути закрито лише за згодою підозрюваного, обвинуваченого, який проти цього заперечував;

2.судове рішення ухвалено незаконним складом суду;

3.судове провадження здійснено за відсутності обвинуваченого, крім випадків, передбачених частиною третьою статті 323 чи ст. 381 цього Кодексу, або прокурора, крім випадків, коли його участь не є обов`язковою;

4.судове провадження здійснено за відсутності захисника, якщо його участь є обов`язковою;

5.судове провадження здійснено за відсутності потерпілого, належним чином не повідомленого про дату, час і місце судового засідання;

6.порушено правила підсудності;

7.не виконано вимоги про фіксування судового провадження за допомогою технічних засобів фіксування кримінального провадження в суді першої або апеляційної інстанції.

У свою чергу, ст. 415 КПК України визначає підстави для скасування судового рішення та призначення нового розгляду у суді першої або апеляційної інстанції.

Отже, ст. ст. 412 та 415 КПК України містять вичерпний перелік підстав, за наявності яких апеляційний суд має право скасувати судове рішення суду першої інстанції.

Однак у поданій апеляційній скарзі захисник не навів жодної з таких підстав, не вказав, у чому саме полягає істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, чи яку норму матеріального або процесуального права було неправильно застосовано судом першої інстанції.

Його доводи мають узагальнений, декларативний характер і фактично зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції без наведення конкретних юридично значущих аргументів, передбачених наведеними статтями КПК України, які могли б слугувати підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Таким чином, колегія суддів вважає, що вирок Шаргородського районного суду Вінницької області від 07.08.2025 є законним і обґрунтованим, ухваленим із дотриманням вимог кримінального процесуального закону, а доводи апеляційної скарги захисника безпідставними та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 412, 415, 419 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , залишити без задоволення.

Вирок Шаргородського районного суду Вінницької області від 07.08.2025, яким ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 369 КК України, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набуває законної сили з моменту оголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців із дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4