У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу власника майна ОСОБА_5 на ухвалу слідчого судді Інгульського районного суду міста Миколаєва від 22.09.2025 року, якою накладено арешт на майно у кримінальному провадженні № 0002613 від 15.04.2025 за підозрою ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі апелянт просить ухвалу слідчого судді скасувати, постановити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання старшого слідчого в ОВС Першого слідчого відділу (з дислокацією у м. Миколаєві) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, ОСОБА_7 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0002613 від 15.04.2025 за підозрою ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Задоволено клопотання старшого слідчого в ОВС Першого слідчого відділу (з дислокацією у м. Миколаєві) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, ОСОБА_7 у кримінальному провадженні № 0002613 від 15.04.2025 за підозрою ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України та накладено арешт на частки земельної ділянки, кадастровий № :14:000:0197 площею 1,8 га; частку автомобіля марки «NISSAN SENTRA», 2015 р.в., чорного кольору, кузов № НОМЕР_1 , н.з. НОМЕР_2 .

Узагальнені доводи апеляційної скарги.

Апелянт вважає, що оскаржувана ухвала є необґрунтованою та незаконною.

Вважає, що арешт майна у кримінальному провадженні № 0002613 за підозрою ОСОБА_6 (її чоловіка) у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, порушує її права, оскільки слідчий суддя безпідставно арештував майна, яке не є їх спільною сумісною власністю з чоловіком.

Зазначає, що земельна ділянка, кадастровий № :14:000:0197 площею 1,8 га та автомобіль марки «NISSAN SENTRA», 2015 р.в. є її власністю.

Також зазначає, що слідчим суддею безпідставно було фактично визнано її земельну ділянку та автомобіль спільною сумісною власністю, що може в подальшому слугувати негативним прецедентом для можливих майнових спорів її з чоловіком.

Вважає, що оскільки вона не є підозрюваною в кримінальному провадженні № 0002613, то накладення арешту на її майно є незаконним та порушує її право власності на нього.

Встановлені судом першої інстанції обставини.

До суду надійшло клопотання слідчого про арешт в розмірі часток належного підозрюваному ОСОБА_6 на праві спільної сумісної власності подружжя майна. В клопотанні зазначено, що ОСОБА_6 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, тобто в одержанні службовою особою неправомірної вигоди для себе за вчинення в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, будь-якої дії з використанням наданого їй службового становища, вчинене за попередньою змовою групою осіб, а також в одержанні службовою особою неправомірної вигоди для себе за вчинення такою службовою особою в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, будь-якої дії з використанням наданого їй службового становища, повторно. Так, ОСОБА_6 , перебуваючи на посаді головного спеціаліста сектору реєстрації сільськогосподарської техніки ГУ Держпродспоживслужби в Миколаївській області, в середині листопада 2024 року діючи умисно з корисливих мотивів та за попередньою змовою з виконуючим обов`язки завідувача вказаного сектору у с. Кандибене Миколаївського району Миколаївської області одержали від ОСОБА_8 неправомірну вигоду у розмірі 20 000 грн за виготовлення та видачі йому посвідчення тракториста-машиніста без наявності свідоцтва про навчання за вказаною професією та проходження 28.02.2025 теоретичного та практичного іспитів.

ОСОБА_6 зареєстровано шлюб із ОСОБА_5 , за якою зареєстроване право власності на наступне майно: земельна ділянка кадастровий № :14:000:0197 площею 1,8 га та автомобіль марки «NISSAN SENTRA», кузов № НОМЕР_1 , н.з. НОМЕР_2 .

Подане клопотання слідчого про арешт вищевказаного майна мотивоване тим, що накладення арешту на вказане майно є необхідним, оскільки існують підстави вважати, що незастосування арешту може призвести до приховування та передачі майна, що в свою чергу, унеможливить його подальшу конфіскацію за вироком суду.

Задовольняючи клопотання про арешт майна, слідчий суддя вказав, що під час розгляду клопотання на підставі досліджених доказів встановлена наявність достатніх підстав вважати обґрунтованою підозру ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, а тому з метою забезпечення можливої конфіскації майна як виду покарання, слід накласти арешт на зазначене в клопотанні слідчого майно.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали судового та кримінального проваджень, апеляційний суд дійшов наступного.

Перевіряючи рішення слідчого судді та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з того, що у відповідності до вимог чинного кримінального процесуального закону, зокрема, ст. 131 КПК України, арешт майна є одним із заходів забезпечення кримінального провадження та є важливим елементом здійснення завдань кримінального провадження, які передбачені ст. 2 КПК України, своєчасне застосування якого може запобігти негативним наслідкам при розслідуванні злочинів.

Як вбачається з матеріалів провадження Першим слідчим відділом ТУ ДБР у м. Миколаєві здійснюється досудове розслідування кримінального провадження № 0002613 за підозрою ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.

19.08.2025р. ОСОБА_6 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.

19.09.2025 р. старшим слідчим в ОВС Першого слідчого відділу (з дислокацією у м. Миколаєві) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, ОСОБА_7 направлено до суду клопотання про накладення арешту на майно, в розмірі часток, що зареєстровано за ОСОБА_5 та яке, на думку слідчого, належить підозрюваному ОСОБА_6 на праві спільної сумісної власності подружжя.

Слідчий суддя дійшов висновку, що з метою забезпечення можливої конфіскації майна як виду покарання, клопотання слідчого підлягає задоволенню, та наклав арешт на частину майна, яке належить на праві власності ОСОБА_5 .

Проте, з таким рішенням слідчого судді погодитися неможливо, з огляду на такі обставини.

Майно, про арешт якого ставить питання слідчий в своєму клопотанні, відповідно до змісту документів, що містяться в матеріалах справи та в документах наданих апеляційному суду, належить дружині підозрюваного ОСОБА_6 - ОСОБА_5 , право власності на вказане майно оформлено на ОСОБА_5 особисто, без поділу часток. ОСОБА_5 не має статусу підозрюваної в кримінальному провадженні № 0002613 в межах якого слідчий звернувся з клопотанням до слідчого судді.

За таких обставин, накладаючи арешт на майно ОСОБА_5 , з метою забезпечення можливої конфіскації майна, як додаткового покарання, яке може бути в подальшому застосовано до ОСОБА_6 , слідчий суддя вийшов за межі своїх повноважень. Оскільки слідчий суддя прийняв рішення про арешт майна третьої особи, не взявши до уваги, що воно належить дружині підозрюваного, без виділених часток подружжя, чим істотно порушив вимоги Сімейного Кодексу України, цивільного, цивільного процесуального та кримінального процесуального законів України. В такий спосіб слідчий суддя фактично незаконно ( без належної процедури) визнав право власності на майно за ОСОБА_6 , створивши негативний прецедент для можливих подальших майнових судових спорів подружжя. Поза увагою слідчого судді залишилось те, що кримінальний процесуальний закон не наділяє слідчого суддю повноваженнями визнавати право власності на майно за особою ( в тому числі і підозрюваною у вчиненні злочину) без її згоди в межах процедури розгляду клопотання слідчого чи прокурора щодо заходів забезпечення кримінального провадження, порядок застосування яких регламентується Розділом ІІ КПК України.

Відповідно до положень ч. 5 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченою п. 3 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Щодо осіб, які не є підозрюваними, обвинуваченими не може бути постановлено ухвалу про арешт майна з метою забезпечення конфіскації майна. Навіть якщо у слідчого судді є достатні підстави вважати, що певною особою було вчинено кримінальне правопорушення, він не має повноважень накладати арешт на майно особи, яка не є підозрюваним.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, слідчим суддею накладено арешт на майно ОСОБА_5 , яка не є ні підозрюваною, ні обвинуваченою та взагалі не має процесуального статусу у цьому кримінальному проваджені. А тому відсутні правові підстави для накладення арешту на належне їй майно.

Крім того, згідно з ч. ч. 1-3 ст. 64-2 КПК України третьою особою, щодо майна якої вирішується питання про арешт, може бути будь-яка фізична або юридична особи. Третя особа, щодо майна якої вирішується питання про арешт, має права і обов`язки, передбачені цим Кодексом для підозрюваного, обвинуваченого, в частині, що стосуються арешту майна, які виникають з моменту звернення прокурора до суду із клопотанням про арешт майна. Третя особа, щодо майна якої вирішується питання про арешт, повідомляється про прийняті процесуальні рішення у кримінальному провадженні, що стосуються арешту майна, отримує їх копії у випадках та в порядку, встановлених цим Кодексом.

Отже, нормою ч.2 ст.64-2 КПК України визначено, що з клопотанням про арешт майна, яке належить третій особі, має право звертатися виключно прокурор.

Таким чином, зважаючи на те, що ОСОБА_5 не є ні підозрюваною, ні обвинуваченою та взагалі не має процесуального статусу у цьому кримінальному проваджені, тобто у даному випадку вирішувалось питання щодо арешту майна третьої особи, з клопотанням про арешт майна до слідчого судді мав право звернутись лише прокурор. Разом з тим, як вбачається з матеріалів судового провадження, з клопотанням про арешт майна третьої особи, ОСОБА_5 звернувся старший слідчий в ОВС Першого слідчого відділу (з дислокацією у м. Миколаєві) ТУ ДБР, розташованого у місті Миколаєві, що суперечить вимогам ч. 2 ст. 64-2 КПК України.

Апеляційний суд наголошує, що будь-який спосіб забезпечення кримінального провадження, незалежно від результату реалізації, не звільняє орган досудового розслідування від обов`язку дотримання правового механізму передбаченого КПК України.

Такий підхід органу досудового розслідування щодо ініціювання питання про накладення арешту на майно, не відповідає положенням Конституції України, кримінального процесуального закону та практиці Європейського суду з прав людини.

Разом з тим, слідчий суддя не дотримавшись вимог ст.131, 132, 170-173 КПК, не з`ясувавши і не дослідивши в достатньому обсязі всіх тих обставин, з якими кримінальний процесуальний закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Згідно з положеннями п. 2 ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу слідчого судді суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Враховуючи, що ухвала слідчого судді не відповідає наведеним вище вимогам кримінального процесуального закону, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_5 підлягає задоволенню, а ухвала слідчого судді - скасуванню, з постановленням нової ухвали, якою у задоволенні клопотання слідчого слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 409, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

П о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Інгульського районного суду міста Миколаєва від 22.09.2025 року, якою накладено арешт на майно у кримінальному провадженні № 0002613 від 15.04.2025 за підозрою ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, - скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою в задоволенні клопотання старшого слідчого в ОВС Першого слідчого відділу (з дислокацією у м. Миколаєві) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, ОСОБА_7 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні № 0002613 від 15.04.2025 за підозрою ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: