Номер провадження: 11-сс/813/2208/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

за участі:

представника власника майна ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 , який діє в інтересах власника майна ОСОБА_7 , на ухвалу слідчого судді Київського районного суду міста Одеси від 24 жовтня 2025 року про арешт майна в рамках кримінального провадження №00001430, внесеного до ЄРДР 26 листопада 2024 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 114-1, ч. 3 ст. 332, ч. 1 ст. 366 КК України,

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення.

Оскаржуваною ухвалою слідчого судді було задоволено клопотання прокурора відділу Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_8 та накладено арешт на майно, яке вилучене 09.09.2025 року в ході обшуку за адресою: АДРЕСА_1 за місцем фактичного проживання ОСОБА_7 . ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: посвідчення працівника поліції на ім?я ОСОБА_7 серійний номер ОДП № 026920; картку-замісник №80 на ім?я ОСОБА_7 , жетон поліцейського № 0017185, мобільний телефон у корпусі темного кольору, з пошкодженнями корпусу та екрану; мобільний телефон у корпусі чорного кольору. модель «Redmi А3», IMEI: НОМЕР_1 ; IMEI2: НОМЕР_2 , ноутбук «MacBook AIR», s/n 6QRQ45 WKM3 із зарядним пристроєм, шляхом заборони володіння, користування та розпорядження зазначеним майном.

Рішення слідчого судді мотивоване тим, що зазначене у клопотанні майно визнано речовим доказом у кримінальному провадженні, відповідає критеріям ч. 1 ст. 98 КПК України, оскільки могло зберегти на собі сліди вчинення кримінального правопорушення. Крім того, є всі підстави вважати, що воно було знаряддям вчинення злочину, а тому наявна необхідність в забезпеченні збереження вилученого майна.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись із зазначеною ухвалою слідчого судді, представник власника майна ОСОБА_6 , який діє в інтересах власника майна ОСОБА_7 , подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що ухвалу слідчого судді є необґрунтованою, постановленою без достатніх на це підстав, та підлягає скасуванню.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що вилучене майно не відповідає критеріям, передбаченим, ч.1 ст. 98 КПК України. Так, у органу досудового розслідування було достатньо часу для надання належної оцінки вилученому майну, оскільки з моменту вилучення майна минуло більше 2-х місяців, однак, власнику майна - ОСОБА_9 не повідомлено про підозру, відтак накладення арешту на вилучене майно, порушує право власності.

Крім того, судом порушено строки розгляду клопотання про арешт майна, передбачені ч. 1 ст. 172 КПК України, оскільки: майно вилучено 09 вересня 2025 року; ухвала про повернення клопотання прокурора для усунення недоліків постановлена 26 вересня 2025 року; ухвала про арешт майна постановлена 24 жовтня 2025 року.

На підставі наведеного, апелянт просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу, якою повністю відмовити в задоволенні клопотання про арешт майна.

Прокурор ОСОБА_10 надала письмові заперечення на апеляційну скаргу в яких зазначає, що доводи сторони захисту, викладені в апеляційній скарзі, є необґрунтованими та невмотивованими, а ухвала слідчого судді такою, що не підлягає скасуванню.

Звертає увагу, що на вилучених мобільних телефонах та комп`ютерній техніці може міститися інформація, яка має суттєве значення для кримінального провадження (листування, фото, номери телефонів осіб пов`язаних з вчиненням дій щодо перешкоджання законній діяльності Збройних Сил України та інших військових формувань), в зв`язку з чим таке майно відповідає критеріям, визначеним ст.98 КПК України, що власне підтверджується долученою до клопотання постановою про визнання речових доказів від 09.09.2025, а отже, воно потребує збереження, в цілях подальшого дослідження та проведення відповідних експертних досліджень. В частині іншого вилученого майна зазначає, що ОСОБА_7 , - звільнений з органів Національної поліції України (останнє місце роботи - УСР в Одеській області ДСР НПУ), службове посвідчення працівника поліції ОДП № 026920 від 14.12.2022 та спеціальний жетон поліцейського № 0017185 здав 31.10.2024, знаходиться в архівній особовій справі ОСОБА_7 . Вищевказана інформація підтверджує наявність обґрунтованих підстав щодо арешту вищевказаного майна та свідчить про факт можливої підробки службових документів працівника НПУ на ім`я ОСОБА_7 , які останній зберігав за місцем фактичного проживання, яка на даний час перевіряється слідством.

Позиції учасників судового розгляду.

У судовому засіданні апеляційного суду представник власника майна ОСОБА_6 , який діє в інтересах ОСОБА_7 , доводи апеляційної скарги підтримав у повному обсязі та просив її задовольнити.

Прокурор ОСОБА_10 у поданих запереченнях просила проводити апеляційний розгляд за її відсутності.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників кримінального провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до таких висновків.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, віднесено і засади недоторканості права власності.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За вимогами ст.16 КПК України позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому КПК України.

Відповідно до положень ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ч.2 ст.131 КПК України одним із заходів забезпечення кримінального провадження з метою досягнення його дієвості є арешт майна.

Згідно з ч.1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому КПК України порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення та відчуження, а метою, крім іншого, забезпечення спеціальної конфіскації (ч.ч.1-2 ст.170 КПК України).

Відповідно до ч.2 ст.173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п.1 ч.2 ст.170 КПК України); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених п.п.3, 4 ч.2 ст.170 КПК України); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п.2 ч.2 ст.170 КПК України); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п.4 ч.2 ст.170 КПК України); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Колегією суддів встановлено, що під час розгляду клопотання про арешт майна слідчий суддя у повному обсязі належним чином дотримався вищевказаних вимог кримінального процесуального закону.

У судовому засіданні встановлено, що слідчим управлінням ГУНП в Одеській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №00001430, внесеному до ЄРДР 26 листопада 2024 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 114-1, ч. 3 ст. 332, ч. 1 ст. 366 КК України, за фактом перешкоджання законній діяльності Збройних Сил України та інших військових формувань в особливий період, яке здійснюється групою осіб із залученням окремих службових осіб та інших підконтрольних їм громадян України; за фактом організації незаконного переправлення осіб через державний кордон України з корисливих мотивів; за фактом складання та видачі службовими особами завідомо неправдивих офіційних документів та внесення до відповідних документів завідомо неправдивих відомостей.

У ході проведення досудового розслідування за вказаним кримінальним провадженням, за результатами виконання доручення у порядку ст. ст. 36, 41 КПК України, отримано інформацію про причетність до вчинення зазначених злочинів ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Так, 09 вересня 2025 року на підставі ухвали слідчого судді Київського районного суду міста Одеси проведено обшук житлових приміщень будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 за місцем фактичного проживання ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в ході якого виявлено та вилучено: посвідчення працівника поліції на ім`я ОСОБА_7 , серійний номер ОДП № 026920; картка-замісник № 80 на ім`я ОСОБА_7 ; жетон поліцейського № 0017185; мобільний телефон у корпусі темного кольору, з пошкодженнями корпусу та екрану; мобільний телефон у корпусі чорного кольору, модель «Redmi A3», IMEI1: НОМЕР_1 ; IMEI2: НОМЕР_2 ; ноутбук «MacBook AIR», s/n 6QRQ45WKM3 із зарядним пристроєм; мобільний телефон «Apple IPhone», у корпусі білого кольору, з чохлом коричневого кольору; ноутбук моделі «HP», s/n 8CG32O283H із зарядним пристроєм.

09 вересня 2025 року на підставі постанови слідчого вищевказане майно було визнано речовими доказами в рамках даного кримінального провадження.

Згідно із ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати, зокрема, правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні; наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність; розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Норма-дефініція речових доказів (стаття 98 КПК) щодо критеріїв (умов) визнання матеріальних об`єктів речовими доказами (були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин) з одного боку дійсно, сформульована в категоричній формі, і вказані умови мають бути дотримані для визнання тих, чи інших речей речовими доказами. У той же час слід зважати на стадію кримінального провадження. Так, на стадії досудового розслідування не всі обставини, що підлягають з`ясуванню у кримінальному провадженні, можуть бути достовірно встановлені одразу ж, оскільки розслідування це процес пізнання обставин подій минулого, пов`язаний з пошуком, виявленням та фіксацією відповідних слідів злочинного діяння.

Системний аналіз норм КПК та практики ЄСПЛ дозволяє прийти до висновку, що КПК оперує поняттями, які відповідають декільком різним стандартам доказування (переконання) стандарт «обґрунтованої підозри», переконання (доведення) «поза розумним сумнівом» та стандарти «достатніх підстав (доказів)» тощо. Стандарти «достатніх підстав (доказів)» використовуються в широкому колі різноманітних ситуацій, що виникають в ході кримінального провадження, тому вони не є сталими, а залежать від конкретної ситуації, цілі прийняття тих чи інших рішень (вчинення дій) та їх правових наслідків. При цьому вони застосовуються як для прийняття процесуальних рішень слідчими суддями (судом) (статті 157, 163, частина 5 статті 234, 260 та інші статті КПК), так і слідчими, прокурорами (статті 134, 271, 276 КПК та інші).

З огляду на положення частини 3 статті 170 КПК арешт майна на підставі пункту 1 частини 2 статті 170 КПК (тобто з метою забезпечення збереження речових доказів) передбачає дотримання стандарту «достатніх підстав» вважати, що майно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК.

Стандарт «достатніх підстав (доказів)» для цілей арешту з метою забезпечення збереження речових доказів передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують певну річ з кримінальним правопорушенням (демонструють можливу приналежність до його вчинення в якості знаряддя або матеріального об`єкту, що містить певне відображення або інформацію про злочин), тобто наділяють її саму можливістю виконувати функцію доказу у кримінальному провадженні, і вони є достатніми, щоб виправдати її тимчасове обтяження у вигляді арешту для можливого використання в процесі доказування стороною обвинувачення у подальшому.

Згідно ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом (ч.2 ст. 93 КПК України).

Повертаючись до обставин справи, апеляційний суд звертає увагу, що предметом досудового розслідування зазначеного кримінального провадження є ймовірна неправомірна діяльність групи осіб щодо підроблення пакету медичної документації громадян призовного віку, яка надає змогу отримати відстрочку від мобілізації, а в подальшому оформити групу інвалідності та виїхати за кордон. Зміст доданих до клопотання матеріалів на цьому первинному етапі досудового розслідування у своїй сукупності та взаємозв`язку відповідає стандарту «достатніх підстав (доказів)» для висновку, що арештоване майно може мати доказове значення, а також існують достатні підстави вважати, що його збереження необхідне для здійснення належного досудового розслідування кримінального провадження.

Апеляційний суд звертає увагу, що слідчим суддею ухвалою від 04 вересня 2025 року надано дозвіл на обшук за місцем фактичного проживання ОСОБА_7 , з метою відшукання та вилучення речей та документів, які використовувались при вчиненні кримінального правопорушення, зокрема, терміналів мобільного зв`язку та комп`ютерної техніки, на яких може міститися інформація щодо вчинення кримінального правопорушення. Ураховуючи дискреційне право слідчого вирішувати чи вилучати виявлене під час обшуку майно, а також те, що ухвалою слідчої судді прямо надано дозвіл на відшукання вказаного майна, то слідчий суддя мав повне право на прийняття рішення щодо арешту вилученого майна.

Як вбачається з матеріалів провадження та надано відповідну оцінку слідчим суддею, що слідством перевіряється причетність ОСОБА_7 до вказаного кримінального провадження, тому колегія суддів погоджується з висновком слідчого судді, що інформація, яка ймовірно міститься на вилученому мобільному телефоні та комп`ютерній техніці, може мати значення для досудового розслідування у даному кримінальному провадженні, зокрема, листування, останній міг обмінюватися інформацією з іншими особами щодо протиправної діяльності, що може бути використана як доказ у кримінальному провадженні, а тому, у розумінні КПК України вказане майно та відповідні електронні файли, що на них містяться, наразі мають значення для здійснюваного кримінального провадження.

Крім того, під час розгляду клопотання про арешт майна встановлено, що призначено судову експертизу за експертною спеціальністю 10.9 «Дослідження комп`ютерної техніки та програмних продуктів» відносно об`єктів мобільного телефону у корпусі чорного кольору, модель «Redmi A3», IMEI1: НОМЕР_1 ; IMEI2: НОМЕР_2 ; ноутбуку «MacBook AIR», s/n 6QRQ45WKM3 із зарядним пристроєм; мобільного телефону «Apple IPhone», у корпусі білого кольору, з чохлом коричневого кольору; ноутбуку моделі «HP», s/n 8CG32O283H із зарядним пристроєм, а також комплексну судову експертизу за спеціальностями 2.1 «Дослідження реквізитів документів» та 2.3 «Дослідження друкарських форм та інших засобів виготовлення документів» відносно вилучених в ході обшуку документів. Зазначені обставини підтверджують факт здійснення збирання доказів шляхом проведення слідчих дій, тобто можливість виконання завдання щодо збирання доказів, для виконання якого мало місце звернення до слідчого судді із клопотанням про арешт майна, та спростовують твердження апеляційної скарги про відсутність необхідності арешту виявленого та вилученого майна.

Відтак, потреба у накладенні арешту на майно обумовлена необхідністю проведення експертиз, за наслідком якої буде встановлена необхідність або його подальшого утримання як доказу у провадженні, або можливість повернення власнику як такого, що не містить на собі відомостей, важливих для з`ясування обставин вчинення злочину.

При цьому, під час апеляційного розгляду встановлено, що станом на 19 листопада 2025 року висновки експертів до органу досудового розслідування не надходили.

Також колегія суддів не може залишити поза увагою, що органом досудового розслідування встановлено, що під час звільнення з органів Національної поліції України ОСОБА_7 31.10.2024 року здав посвідчення працівника поліції ОДП № 026920 від 14.12.2022 та спеціальний жетон поліцейського № 0017185. Виявлення цих документів за місцем проживання останнього свідчить про можливий факт підробки службових документів.

З огляду на зазначене, посилання апелянта на те, що власнику майна не повідомлено про підозру в рамках вказаного кримінального провадження, не має ніякого правового значення при вирішенні питання щодо арешту майна з метою збереження речового доказу, оскільки уданому випадку обмеження права власності є розумним і співрозмірним завданням кримінального провадження, а обставини кримінального провадження вимагають вжиття такого методу державного регулювання як накладення арешту.

Завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (ст. 2 КПК України).

На переконання колегія суддів, на цьому етапі досудового розслідування, накладення арешту на речі з метою, забезпечення речових доказів, є необхідним для виконання вищенаведеного завдання кримінального провадження щодо захисту держави від кримінальних правопорушень.

Такий арешт пов`язаний з втручанням у право особи на власність, що є складовою права на мирне володіння своїм майном (передбачене у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Водночас, на переконання апеляційного суду, потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права особи, оскільки є необхідним і пропорційним до законної мети, що переслідується - нагальної суспільної потреби у протидії кримінальним правопорушенням, які несуть реальні ризики для національної безпеки нашої держави в умовах дії воєнного стану на території України.

Окрім того, таке втручання стосуватиметься виключно конкретного майна, щодо якого існують достатні підстави вважати, що воно є речовими доказами, що вказує на співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

В апеляційній скарзі представник власника майна, обґрунтовуючи відмову в арешті майна, посилається на те, що ухвалу постановлено після спливу 72 годин з моменту подання відповідного клопотання. Проте колегія суддів не погоджується з такими доводами, оскільки клопотання про арешт майна надійшло до суду 21 жовтня 2025 року, а ухвалу постановлено 24 жовтня 2025 року.

Апеляційний суд також зазначає, що постановлення ухвали про повернення клопотання прокурору для усунення недоліків не скасовує обов`язку суду розглянути повторне клопотання та не припиняє повноважень слідчого судді щодо ухвалення відповідного судового рішення.

Відповідно до ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін або скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Враховуючи, що під час апеляційного розгляду не встановлено порушень норм Кримінального процесуального кодексу України, які могли б бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали, слідчим суддею вірно визначено правову підставу для накладення арешту, надано оцінку розумності та співмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження, а доводи апеляційної скарги свого підтвердження не знайшли, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення. Відповідно, оскаржувана ухвала підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 24, 98, 170-173, 370, 404, 405, 407, 409, 411, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 , який діє в інтересах ОСОБА_7 , залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду міста Одеси від 24 жовтня 2025 року про арешт майна в рамках кримінального провадження №00001430, внесеного до ЄРДР 26 листопада 2024 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 114-1, ч. 3 ст. 332, ч. 1 ст. 366 КК України, - залишити без змін

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3