Номер провадження: 11-кп/813/2283/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

за участі:

прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_7 ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 11 липня 2025 року про закриття кримінального провадження №0001568, внесеного до ЄРДР 26 квітня 2014 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.382 КК України,

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення.

Оскарженою ухвалою суду було задоволено клопотання прокурора Київської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_6 та закрито кримінальне провадження №0001568, внесене до ЄРДР 26 квітня 2014 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.382 КК України,на підставі п.3-1 ч.1 ст.284 КПК України, у зв`язку із невстановленням особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, та закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Рішення суду мотивоване тим, що у ході досудового розслідування даного кримінального провадження проведено ряд слідчих (розшукових) дій, спрямованих на встановлення особи, яка вчинила дане кримінальне правопорушення, однак встановити причетну до вчинення вказаного кримінального правопорушення особу не виявилось можливим, та минули строки давності притягнення до кримінальної відповідальності, передбачені п.3 ч.1 ст. 49 КК України.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_7 зазначив, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, а судом порушено норми процесуального права.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, щодосудове розслідування вказаного кримінального провадження тримало 11 років, однак, орган досудового розслідування не виконав необхідних та своєчасних дій у ході досудового розслідування, з урахуванням надання інформації про осіб, які можуть були причетні до кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.382 КК України. Крім того, в рамках вказаного кримінального провадження наявні клопотання, вказівки прокурора та рішень оперативних нарад, які залишились без виконання.

На підставі наведеного потерпілий просить скасувати оскаржувану ухвалу, відмовити прокурору у задоволенні клопотання про закриття кримінального провадження.

Позиції учасників судового розгляду.

Потерпілий ОСОБА_7 надав заяву про розгляд справи за його відсутності.

Вислухавши думку прокурора, який вважав за можливим проводити розгляд справи за відсутності потерпілого ОСОБА_7 , апеляційний суд дійшов висновку розглядати апеляційну скаргу за відсутності потерпілого, оскільки участь останнього у даному випадку є необов`язкова.

Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників кримінального провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до таких висновків.

Мотиви апеляційного суду.

Положеннями ч. 1 ст. 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Аналіз оскаржуваної ухвали суду та матеріалів провадження надає підстави дійти висновку про те, що вказане судове рішення вимогам вищенаведеної статті не відповідає з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Застосування належної процедури є одним із складових елементів принципу верховенства права та передбачає, у тому числі, щоб повноваження органів публічної влади були визначені приписами права, і вимагає, щоб посадовці мали дозвіл на вчинення дії, і надалі діяли в межах наданих їм повноважень.

Недотримання належної правової процедури тягне за собою порушення гарантованого кожному ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) права на справедливий суд.

Згідно практики Європейського суду з прав людини на державу за процесуальним аспектом статті 2 Конвенції покладений обов`язок провести ефективне розслідування. Відповідні загальні принципи щодо ефективності розслідування узагальнені в рішеннях у справах «Джуліані та Гаджіо проти Італії», (Giuliani and Gaggio v. Italy), заява № 23458/02, пункти 299-305, ЄСПЛ 2011 (витяги), та «Армані да Сілва проти Сполученого Королівства» (Armani Da Silva v. the United Kingdom) [GC], заява № 5878/08, пункти 231-237, від 30 березня 2016 року з подальшими посиланнями).

Таке зобов`язання провести розслідування не є обов`язком досягнення результатів, а обов`язком вжиття заходів. Не кожне розслідування обов`язково має бути успішним або дійти висновку, який співпадає із викладом подій скаржника. Проте воно, в принципі, має бути здатним призвести до встановлення фактів справи, а якщо твердження виявляться правдивими - до встановлення та покарання винних осіб (див. згадані рішення у справах «Джуліані та Гаджіо проти Італії» (Giuliani and Gaggio v. Italy), пункт 301, та «Армані да Сілва проти Сполученого Королівства» (Armani Da Silva v. the United Kingdom), пункт 233).

Після виникнення зобов`язання провести розслідування дотримання процесуальних вимог за статтею 2 Конвенції оцінюється на підставі декількох основних критеріїв: належність слідчих дій, оперативність розслідування, залучення членів родини потерпілого та незалежність розслідування. Ці елементи є взаємопов`язаними і кожен з них окремо не може бути самоціллю (див. згадане рішення у справі «Армані да Сілва проти Сполученого Королівства» (Armani Da Silva v. the United Kingdom), пункти 231, 235 та 237).

Разом з тим до обов`язків держави входять позитивні зобов`язання у сфері прав людини, метою, яких є: захист осіб; забезпечення достатніх юридичних засобів реагування на випадки порушення прав людини; гарантія проведення ефективного, оперативного та невідкладного розслідування випадків порушення прав людини незалежними компетентними особами; сприяння реалізації та забезпечення ефективного механізму юридичного, передусім судового захисту основоположних прав людини; запобігання порушення прав людини із боку третіх осіб.

Доктрина позитивних зобов`язань передбачає, що держава повинна не тільки володіти законодавством, що найбільш повно забезпечує дотримання як негативних, так і позитивних прав, але і вживати всіх необхідних заходів для того, щоб воно реально діяло, а не залишалося на папері. Тобто права мають бути забезпечені не тільки de jure, але і de facto. Але держава вільна у виборі конкретних заходів, які підлягають застосуванню, щодо повного та ефективного захисту тих чи інших прав людини. Позитивні зобов`язання держави не можуть тлумачитись як такі, що визначають конкретні засоби чи конкретні дії держави.

Єдиним критерієм для визначення того, чи дотримувалась держава в особі її органів влади цього обов`язку, є ефективність її дій у конкретній ситуації.

Колегія суддів наголошує, що відповідно до положень ч. 2 ст. 9 КПК України передбачено, що прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Статтею 25 КПК України встановлено, що прокурор, слідчий зобов`язані в межах своєї компетенції вжити всіх передбачених законом заходів для встановлення події кримінального правопорушення та особи, яка його вчинила.

Відповідно до ч. 4 ст. 38 КПК України орган досудового розслідування зобов`язаний застосовувати всі передбачені законом заходи для забезпечення ефективності досудового розслідування.

Досудове розслідування - діяльність компетентних правоохоронних органів, що полягає у збиранні, дослідженні, оцінці, перевірці та використанні доказів з метою попередження, запобігання та розкриття злочинів, встановлення об`єктивної істини, забезпечення правильного застосування закону, та закінчується винесенням правозастосовного акту за її наслідками.

Закриття кримінального провадження є формою закінчення досудового розслідування, яке здійснюється в силу наявності обставин, що виключають кримінальне провадження, а тому рішення про закриття кримінального провадження можливе лише після всебічного, повного та об`єктивного дослідження та оцінки слідчим або прокурором всіх зібраних доказів, які стосуються цього провадження у сукупності.

Пунктом 3-1 ч. 1 ст. 284 КПК України передбачено, що кримінальне провадження закривається в разі, якщо не встановлено особу, яка вчинила кримінальне правопорушення, у разі закінчення строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, крім випадків вчинення особливо тяжкого злочину проти життя чи здоров`я особи або злочину, за який згідно із законом може бути призначено покарання у виді довічного позбавлення волі.

Частиною 2 ст. 382 КК України встановлена відповідальність за умисне невиконання вироку, рішення, ухвали, постанови суду, що набрали законної сили, або перешкоджання їх виконанню вчинені службовою особою. Санкція вказаної норми кримінального закону передбачає покарання у виді штрафу від семисот п`ятдесяти до однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення волі на строк до п`яти років, з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років, а отже, відповідно до положень ст. 12 КК України вказане кримінальне правопорушення є нетяжким злочином.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 49 КПК України встановлено, що особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею нетяжкого злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло 5 років.

Апеляційний суд звертає увагу, що під час вирішення питання про закриття кримінального провадження має враховувати, чи дотримано органом досудового розслідування вимоги кримінального процесуального закону щодо всебічного, повного і неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, що є необхідною умовою належного вирішення завдань кримінального провадження (ст. 2 КПК України).

Вказане узгоджується з практикою Верховного Суду в постановах від 25 серпня 2021 року (справа № 142/536/20, провадження № 51-1546км21), від 29 червня 2022 року (справа № 725/3569/21, провадження № 51-1061км22), від 07 червня 2023 року (справа № 545/51/22, провадження № 51-2327км23), від 18 жовтня 2023 року (справа № 750/1575/23, провадження № 51-4007км23).

Спираючись на відомості, відображені у клопотанні прокурора про закриття кримінального провадження №0001568, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.382 КК України, місцевий суд виходив із того, що з часу внесення до ЄРДР відомостей про кримінальне правопорушення минуло більше 5 років, тобто строк давності притягнення до кримінальної відповідальності закінчився, відсутні обставини, визначені частинами 2-3, 5 ст. 49 КК України для зупинення, переривання або незастосування строків давності, а тому наявні підстави для закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності на підставі п. 3-1 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Апеляційний суд не погоджується з даним висновком, оскільки відповідно до ст. 284 КПК України, прийняття рішення про закриття кримінального провадження за клопотанням прокурора на підставі п. 3-1 ч. 1 ст. 284 КПК України можливе лише після всебічного, повного та неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження та безпосереднього дослідження й оцінки слідчим, прокурором показань, речей і документів, які стосуються цього провадження, у їх сукупності.

Як вбачається з матеріалів провадження, 26 квітня 2004 року було зареєстроване кримінальне провадження №0001568, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України, яку у подальшому було перекваліфіковане на ч.2 ст.382 КК України, - за повідомленням відділу примусового виконання рішень управління ДВС головного управління юстиції в Одеській області про невиконання Державною екологічною інспекцією Північно-західного регіону Чорного моря рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 24 січня 2011 року про поновлення на посаді ОСОБА_7 на посаді провідного спеціаліста держінспектора відділу державного екологічного та радіологічного контрою у пунктах пропуску через державний контроль посту Херсонський морський торгівельний порт (а.к.п.1 т.1, а.с.1 т.2).

Із змісту протоколу допиту свідка ОСОБА_7 від 31 січня 2015 року, та у подальшому у якості потерпілого від 28 квітня 2016 року убачається, що останній повідомив, що з 2011 року він звертався до начальника Державної екологічної інспекції Півінчно-західного регіону Чорного моря ОСОБА_8 про необхідність виконання рішення суду, проте йому було відмовлено. Лише 08 листопада 2015 року після зміни керівництва Державної екологічної інспекції Північно-західного регіону Чорного моря його було поновлено на посаді (а.к.п. 74-75, 274-276, т. 1).

Аналіз вищезазначених матеріалів свідчить про те, що заявником відділом примусового виконання рішень Управління ДВС Головного управління юстиції в Одеській області зазначалося про вчинення кримінального правопорушення та ймовірну причетність посадових осіб Державної екологічної інспекції Північно-західного регіону Чорного моря, а потерпілий ОСОБА_7 конкретно вказував на особу, яка, на його думку, вчинила щодо нього кримінальне правопорушення.

Разом з тим, незважаючи на проведення слідчих дій, зокрема допит в якості свідків співробітника державної виконавчої служби ОСОБА_9 (а.к.п. 314-317, т. 1), представника ДП «Адміністрація морських портів України» ОСОБА_10 (а.к.п. 259-263, т. 1), отримання тимчасового доступу до матеріалів виконавчого провадження №41494508 від 14.01.2014 р. та № 46076942 від 16.01.2015 р. (а.к.п. 160-247, т.1), належних заходів щодо встановлення місцезнаходження та виклику осіб, які можуть бути причетні до вчинення вказаного кримінального правопорушення, вжито не було.

У цьому контексті вирішальними є висновки, викладені у постанові ВС ККС справа № 687/1066/22 від 15 лютого 2024 року, згідно з якими у провадженні, де потерпілий указує на конкретну особу як на таку, що вчинила щодо нього кримінальне правопорушення, орган досудового розслідування за результатами всебічного, повного й неупередженого дослідження всіх обставин має вирішити питання про: наявність чи відсутність події кримінального правопорушення; у разі встановлення такої події наявність або відсутність ознак кримінального правопорушення в діянні конкретної особи; достатність доказів для доведення її винуватості в суді; наявність чи відсутність підстав для звільнення цієї особи від кримінальної відповідальності.

З урахуванням наведеного, проведене досудове розслідування у цьому кримінальному провадженні не можна назвати повним та ефективним, зокрема в частині відсутності перевірки версії потерпілого щодо невиконання судового рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 24 січня 2011 року конкретними посадовими особами Державною екологічною інспекцією Північно-західного регіону Чорного моря.

При цьому, суд першої інстанції залишив поза увагою, що у клопотанні прокурора взагалі не викладена об`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.382 КК України, про закриття кримінального провадження за яким ставиться питання, оскільки не зазначені фактичні обставини вчиненого кримінального правопорушення, які встановлені органом досудового розслідування, та не викладені докази, що підтверджують подію кримінального правопорушення.

Вказане унеможливлює обґрунтовану оцінку судом того, чи було здійснено слідчим належних заходів по збиранню та дослідженню доказів в порядку, визначеному статтями 91-94 КПК України, чи проведено у достатньому обсязі слідчі дії, а отже, чи є обґрунтованим клопотання прокурора про закриття кримінального провадження.

На переконання колегії суддів, у цьому кримінальному провадженні досудовим розслідуванням не застосовано всі передбачені законом заходи для забезпечення ефективності досудового розслідування, тобто порушено вимоги ч. 5 ст. 38 КПК України, не здійснювались дії на виконання обов`язку, встановленого ст. 92 КПК України, а тому рішення прокурора про необхідність звернення до суду з клопотанням про закриття кримінального провадження на підставі п. 3-1 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з не встановленням осіб, які вчинили кримінальне правопорушення, та закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності є передчасним.

На вказані обставини суд першої інстанції під час розгляду клопотання прокурора увагу не звернув, що мало наслідком прийняття передчасного рішення про закриття кримінального провадження з наведених у клопотанні прокурора підстав.

Відтак, колегія суддів дійшла висновку, що допущені порушення відповідно до ст. 412 КПК України є істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили суду прийняти законне та обґрунтоване судове рішення, що є підставою для скасування ухвали суду першої інстанції на підставі п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України.

Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги потерпілого щодо незаконності та необґрунтованості ухвали суду першої інстанції є слушними, а тому її слід скасувати, а в задоволенні клопотання прокурора - відмовити.

Керуючись ст.ст. 24, 370,404, 405, 407, 408, 418, 419, 532 КПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_7 задовольнити.

Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 11 липня 2025 року про закриття кримінального провадження №0001568, внесеного до ЄРДР 26 квітня 2014 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.382 КК України,- скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора Київської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_6 про закриття кримінального провадження №0001568, внесеного до ЄРДР 26 квітня 2014 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.382 КК України, кримінальне провадження направити прокурору для організації досудового розслідування.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3