Провадження № 11-кп/4808/64/26
Категорія ч. 1 ст. 121 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2026 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів Івано-Франківського апеляційного суду

в складі суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

з участю секретаря ОСОБА_6 ,

розглянувши у приміщенні суду у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0002397 за апеляційними скаргами обвинуваченої ОСОБА_7 та прокурора Окружної прокуратури м. Івано-Франківська ОСОБА_8 на вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30 вересня 2025 року, згідно з яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що проживає по АДРЕСА_1 , громадянку України, неодружену, з середньою освітою, офіційно непрацюючу, має на утриманні матір пенсіонерку, депутатом та особою з інвалідністю не є, раніше судима, в останнє вироком Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 20 вересня 2017 року за ч. 1 ст. 186 КК України, яким призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік та на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим покаранням визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири роки),

визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України та призначено їй покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

за участю прокурора ОСОБА_9 ,

обвинуваченої ОСОБА_10 ,

захисника ОСОБА_11

ВСТАНОВИЛА:

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_7 вчинила умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

Кримінальне правопорушення вчинено за наступних обставин.

06 вересня 2024 року в обідню пору доби ОСОБА_7 спільно із ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 перебували в приміщенні квартири АДРЕСА_2 , де розпивали алкогольні напої.

Цього ж дня близько 12 год. 20 хв. під час розпивання алкогольних напоїв між ОСОБА_7 та ОСОБА_12 на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин у кімнаті вище вказаної квартири виник словесний конфлікт. Під час словесного конфлікту ОСОБА_12 направився із приміщення кімнати в коридор. У цей час у ОСОБА_7 виник протиправний умисел на заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_12 .

Надалі, ОСОБА_7 , реалізуючи свій протиправний умисел, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, правою рукою зі столу взяла ніж та направилася в коридор квартири вслід за ОСОБА_12 .

У подальшому ОСОБА_7 , перебуваючи в приміщенні коридору квартири АДРЕСА_3 корпусу АДРЕСА_4 , під час словесного конфлікту із ОСОБА_12 , усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, реалізуючи свій злочинний умисел на заподіяння шкоди здоров`ю ОСОБА_12 , передбачаючи настання суспільного-небезпечних наслідків і свідомо бажаючи їх настання, умисно нанесла йому один цілеспрямований удар ножем у ділянку грудної клітки зліва.

У результаті протиправних дій ОСОБА_7 потерпілому ОСОБА_12 заподіяно тілесні ушкодження у вигляді проникаючої рани грудної клітки зліва з ушкодженням лівої легені крововиливом в ліву плевральну порожнину, яке згідно з висновком судово-медичної експертизи відноситься до тяжких тілесних ушкоджень, які є небезпечними для життя в момент спричинення.

Обвинувачена ОСОБА_7 в апеляційній скарзі просить зменшити термін покарання або замінити вид покарання з позбавлення волі на обмеження волі.

Вважає, що суд при розгляді справи не врахував, що потерпілий немає жодних претензій до неї, у неї не було умислу заподіяти тілесні ушкодження, оскільки це була випадковість під час штовхання про яку вона шкодує.

Наголошує, що запобіжний захід у вигляді домашнього арешту сумлінно виконувала.

Прокурор в апеляційній скарзі просить вироку суду першої інстанції скасувати частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 121 КК України у виді позбавлення волі на строк 7 років.

Вважає вирок суду першої інстанції таким, що підлягає скасуванню з підстав істотного порушення кримінального процесуального закону, невідповідності призначеного покарання особі обвинуваченої та тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення внаслідок м`якості.

Під час апеляційного розгляду:

- обвинувачена ОСОБА_7 та її захисник ОСОБА_11 підтримали вимоги апеляційної скарги, з мотивів, викладених у ній;

- прокурор під час судового розгляду подав клопотання, згідно якого він відмовився від апеляційної скарги відповідно до ст. 403 КПК України, апеляційну скаргу обвинуваченої просив залишити без задоволення;

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 403 КПК України особа, яка подала апеляційну скаргу, має право відмовитися від неї до закінчення апеляційного розгляду. Якщо вирок або ухвала суду першої інстанції не були оскаржені іншими особами або якщо немає заперечень інших осіб, які подали апеляційну скаргу, проти закриття провадження у зв`язку з відмовою від апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції своєю ухвалою закриває апеляційне провадження.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, прокурор до закінчення апеляційного розгляду відмовився від апеляційної скарги, заперечення учасників проти закриття провадження у зв`язку з його відмовою від апеляційної скарги відсутні.

За таких обставин, апеляційне провадження за апеляційною скаргою прокурора Окружної прокуратури м. Івано-Франківська ОСОБА_8 підлягає закриттю.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги обвинуваченої, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а вирок суду - залишити без змін, з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

За результатами апеляційного розгляду доводи сторін не знайшли свого підтвердження.

Оскільки в апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_7 оспорює вирок суду в частині призначеного покарання, суд апеляційної інстанції перевіряє судове рішення в цій частині.

Так, частинами 1 та 2 ст. 65 КК України визначено, що суд призначає покарання:

1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу;

2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу;

3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

За приписами ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції в повній мірі дослідив обставини, з`ясування яких має істотне значення для цього кримінального провадження, а висновки суду першої інстанції, викладені у судовому рішенні, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

За змістом ч. 1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

У ст. 17 Закону від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Суд) передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Перевіривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції дотримався вимог кримінального та кримінального процесуального закону, а також враховував практику Європейського суду з прав людини.

Призначаючи обвинуваченій ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції відповідно до вимог ст. 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 121 КК України, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином; дані про особу; її вік; стан здоров`я та її майновий стан; з середньою освітою, офіційно непрацююча, має на утриманні матір пенсіонерку, депутатом та особою з інвалідністю не є, раніше судима: вироком Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 березня 2011 року за ч. 2 ст. 121 КК України, яким призначено покарання із застосуванням ст. 69 КК України, у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років, вироком Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 13 квітня 2017 року за ч. 2 ст. 186 КК України, яким призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки, вироком Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 20 вересня 2017 року за ч. 1 ст. 186 КК України, яким призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік та на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим покаранням визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири роки).

Обставиною, яка пом`якшує покарання, суд визнав щире каяття.

Обставиною, яка обтяжує покарання, є вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння та рецидив злочинів.

З огляду на ці обставини, суд першої інстанції дійшов правильного переконання, що ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 121 КК України слід призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для застосування при призначенні покарання обвинуваченій положень частини першої статті 75 КК, тобто для звільнення від відбування кримінального покарання з випробуванням суд приймає до уваги, висновки, викладені ВС в постанові від 26 квітня 2018 року (справа № 757/15167/15-к), а саме відповідно до вимог статті 75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Верховний Суд зауважував, що загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Колегія суддів вважає, що аналізуючи доводи учасників кримінального провадження, відомості, що характеризують особу обвинуваченої, характер вчинених ним діянь, вид та міру кримінального покарання, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що правові підстави для звільнення обвинуваченої від відбування призначеного покарання на підставі частини першої статті 75 КК - відсутні.

Аналогічно з вищенаведених підстав колегія суддів вважає, що підстави для застосування ст. 69 КК України відсутні.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, з урахуванням даних щодо особи ОСОБА_7 , обставин, які обтяжують та пом`якшують покарання, з врахуванням ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, правильно призначив покарання в мінімальних межах, встановлених у санкції ч. 1 ст. 121 КК України, яке на думку суду апеляційної інстанції є таким, що відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої, необхідними та достатніми для її виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень як нею, так і іншими особами.

На думку суду апеляційної інстанції, визначене судом першої інстанції покарання ОСОБА_7 є законним та справедливим, відповідає принципам індивідуалізації покарання та гуманізму, є балансом між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи та відповідає вимогам ст. ст. 50, 65 КК України, а тому підстави для зміни її покарання на обмеження волі відсутні.

За таких обставин, підстав для скасування чи зміни вироку суду першої інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги обвинуваченої не здобуто, а тому його необхідно залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 376, 403, 404, 405, 407, 415, 419 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою прокурора Окружної прокуратури м. Івано-Франківська ОСОБА_8 .

Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30 вересня 2025 року щодо ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 121 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, обвинуваченим з часу отримання ухвали.

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4

ОСОБА_5