Єдиний унікальний номер № 538/651/25
Провадження №1-кп/538/136/25
У Х В А Л А

28 жовтня 2025 року м.Лохвиця

Лохвицький районний суд Полтавської області в складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання - ОСОБА_2

учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_3 ,

обвинувачений ОСОБА_4 ,

захисник обвинуваченого (в режимі відеоконференції) - ОСОБА_5 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , про повернення обвинувального акта у кримінальному провадженні № 0000112, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 03 жовтня 2024 року, відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Сенча, Лохвицького району Полтавської області, громадянина України, працюючого начальником СККП "Паросток", одруженого, маючого на утриманні двоє неповнолітніх дітей, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, про обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України,

в с т а н о в и в :

На розгляді Лохвицького районного суду Полтавської області перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000112 від 03.10.2024 відносно ОСОБА_4 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України.

03 квітня 2025 року судом прийнято рішення про призначення підготовчого судового засідання.

Під час підготовчого судового засідання захисник обвинуваченого, міркуючи, що виконавчий комітет Сенчанської сільської ради Миргородського району Полтавської області не може бути потерпілим у цьому кримінальному провадженні, звернувся з клопотанням про повернення обвинувального акта у кримінальному провадженні № 0000112, розпочатого 03.10.2024 за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України, прокурору відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтриманні публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України Полтавської обласної прокуратури ОСОБА_6 для його належного оформлення у розумний строк, відповідно до вимог Кримінального процесуального кодексу України.

Обвинувачений у підготовчому судовому засіданні підтримав позицію свого захисника щодо повернення прокурору вказаного обвинувального акта.

Прокурор заперечив щодо задоволення клопотання захисника і вважає за можливе призначити справу до судового розгляду по суті.

Представник потерпілого в судове засідання не з`явилася, однак подала через систему "Електронний суд" заяву, в якій просить справу в підготовчому судовому засіданні провести без їх участі. Поряд з цим, останньою було подано до суду через систему "Електронний суд"

заперечення та додаткові пояснення щодо зазначеного клопотання захисника обвинуваченого, в яких просила у задоволенні клопотання захисника обвинуваченого про повернення обвинувального акта прокурору - відмовити.

Суд, вислухавши учасників, приходить до таких висновків.

Кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (ст. 8 КПК).

Відповідно до вимог частини третьої статті 314 КПК України на стадії підготовчого судового засідання суд має встановити, чи відповідає обвинувальний акт вимогам статті 291 КПК України і повернення обвинувального акту може мати місце, коли обвинувальний акт не відповідає вимогам статті 291 КПК України, обвинувальний акт не вручений під розписку обвинуваченим та захисникам про вручення копії обвинувального акту та реєстру матеріалів досудового розслідування.

Обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування (частина четверта статті 110 КПК України).

Частиною другою статті 291 КПК України визначено перелік відомостей, які мають бути зазначені в обвинувальному акті, а саме: 1) найменування кримінального провадження та його реєстраційний номер; 2) анкетні відомості кожного обвинуваченого; 3) анкетні відомості кожного потерпілого; 4) прізвище, ім`я, по батькові та займана посада слідчого, прокурора; 5) виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення; 6) обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання; 7) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням; 8) розмір витрат на залучення експерта; 9) дату та місце його складання та затвердження.

Обвинувальний акт підписується слідчим та прокурором, який його затвердив, або лише прокурором, якщо він склав його самостійно (частина 3 статті 291 КПК України).

Згідно з частиною 4 статті 291 КПК України до обвинувального акта, зокрема додається: реєстр матеріалів досудового розслідування; цивільний позов, якщо він був пред`явлений під час досудового розслідування; розписка підозрюваного про отримання копії обвинувального акта, копії цивільного позову, якщо він був пред`явлений під час досудового розслідування, і реєстру матеріалів досудового розслідування (крім випадку, передбаченого ч. 2 ст. 297-1 цього Кодексу); розписка або інший документ, що підтверджує отримання цивільним відповідачем копії цивільного позову, якщо він був пред`явлений під час досудового розслідування не до підозрюваного.

За правовими приписами статті 314 КПК України повернення обвинувального акта є правом, а не обов`язком суду, тому підставою для повернення обвинувального акта не може слугувати будь-яка його невідповідність вимогам Кримінального процесуального кодексу України, а лише та, яка перешкоджає призначенню судового розгляду, і в кожному конкретному випадку суд має перевірити, чи створює перешкоди для судового розгляду певна невідповідність обвинувального акта вимогам Кримінального процесуального кодексу України.

Як вбачається з реєстру матеріалів досудового розслідування в ході досудового розслідування цього кримінального провадження, постановою від 19.02.2025 слідчим слідчого відділення відділу поліції № 1 Полтавського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області ОСОБА_7 було залученого як потерпілим виконавчий комітет Сенчанської сільської ради Миргородського району Полтавської області.

На першому аркуші обвинувального акта вказані такі анкетні дані потерпілого: виконавчий комітет Сенчанської сільської ради Миргородського району Полтавської області в особі начальника юридичного відділу ОСОБА_8 , юридична адреса: Полтавська обл., Миргородський р-он, с. Сенча, вул. Героїв України, буд. 8.

Відповідно до статті 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Дослідивши зміст обвинувального акта, суд дійшов висновку, що сторона обвинувачення дотрималася вимог кримінального процесуального закону при його складанні.

Суд відмічає, що поняття потерпілого застосовується у законодавстві у двох значеннях: у кримінальному матеріальному значенні й у кримінальному процесуальному значенні. У кримінальному матеріальному значенні під потерпілим розуміється особа, якій кримінально протиправним діянням безпосередньо завдано шкоду. У кримінальному процесуальному значенні під потерпілим розуміється особа, що відповідно до підстав і в порядку, визначеному Кримінальним процесуальним кодексом, набула процесуального статусу (прав і обов`язків) потерпілого.

Щодо поняття «потерпілий», яке вживається у статті 46 Кримінального кодексу України, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року в справі № 439/397/17 (провадження № 13-66кс18) підкреслює, що «17. Поняття «потерпілий» є міжгалузевим, оскільки використовується як у кримінальному праві, так і в кримінальному процесі.

18. Поняття «потерпілий» у матеріальному кримінальному праві та у кримінальному процесі за змістом не є тотожними. У кримінально-правовому розумінні потерпілий це особа, якій кримінальним правопорушенням безпосередньо заподіюється фізична, моральна та/або матеріальна шкода (або існує безпосередня загроза її заподіяння). Поняття «потерпілий» у кримінальному праві не має законодавчої дефініції.

19. Натомість законодавством визначено кримінально-процесуальне розуміння поняття «потерпілий». Так, у частині 1 статті 55 КПК України встановлено, що потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди.

20. Велика Палата Верховного Суду вважає, що поняття «потерпілий», яке використано у ст. 46 КК України, вжито у його кримінально-правовому розумінні, а не кримінально-процесуальному, виходячи з такого.

21. Поняття «потерпілий» в кримінально-правовому значенні є первинним щодо його розуміння в кримінальному процесі, оскільки в кримінальному праві потерпілий з`являється об`єктивно, в результаті вчинення проти нього кримінального правопорушення.

22. Процесуальними умовами появи потерпілого як учасника кримінального провадження є необхідність подання заяви про вчинення щодо нього кримінального правопорушення, надання згоди на визнання потерпілим (у разі, якщо така заява ним не подавалась) або подання заяви про залучення до провадження як потерпілого.

23. У частині 2 статті 55 КПК України визначається момент виникнення в особи статусу потерпілого як учасника кримінального провадження: права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого.

24. Особа у кримінально-правовому розумінні є потерпілим з моменту вчинення щодо неї кримінального правопорушення, а не з моменту подання нею відповідної заяви, як це передбачено у частині 2 статті 55 КПК України.

25. Таким чином, потерпілий в кримінально-правовому розумінні як жертва посягання з`являється вже з моменту вчинення цього посягання, незалежно від того, чи закріплений (юридично легалізований) такий статус процесуально.

26. Кримінальний процесуальний закон (статті 55, 59 КПК України) юридично закріплює статус потерпілого учасника кримінального провадження, наділяючи його певними процесуальними правами та обов`язками саме як учасника процесу.

Суд стверджує, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою (стаття 1 Конституції України). Носієм суверенітету і єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування (частина друга статті 5 Конституції України).

В Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування (стаття 7 Конституції України).

Відповідно до преамбули Європейської хартії місцевого самоврядування від 15 жовтня 1985 року, підписаної від імені України 6 листопада 1996 року та ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Європейської хартії місцевого самоврядування» від 15 липня 1997 року № 452/97-ВР (далі Європейська хартія від 15.10.1985), органи місцевого самоврядування є однією з головних підвалин будь-якого демократичного режиму; право громадян на участь в управлінні державними справами є одним з демократичних принципів, які поділяються всіма державами - членами Ради Європи; це право найбільш безпосередньо може здійснюватися саме на місцевому рівні; існування органів місцевого самоврядування, наділених реальними повноваженнями, може забезпечити ефективне і близьке до громадянина управління; охорона і посилення місцевого самоврядування в різних країнах Європи є важливим внеском у розбудову Європи на принципах демократії і децентралізації влади; із цього випливає необхідність існування органів місцевого самоврядування, які мають створені на демократичній основі органи, уповноважені приймати рішення, і широку автономію щодо своїх повноважень, шляхи і засоби здійснення цих повноважень, а також ресурси, необхідні для їх виконання.

За приписами статті 3 Європейської хартії від 15.10.1985 місцеве самоврядування означає право і спроможність органів місцевого самоврядування в межах закону здійснювати регулювання та управління суттєвою часткою публічних справ, під власну відповідальність, в інтересах місцевого населення. Це право здійснюється радами або зборами, члени яких вільно обираються таємним голосуванням на основі прямого, рівного, загального виборчого права і які можуть мати підзвітні їм виконавчі органи.

Згідно з положеннями частини першої статті 140 Конституції України місцеве самоврядування є правом територіальної громади жителів села чи добровільного об?єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

В абзацах другому та третьому пункту 3 Рішення від 18 червня 2002 року № 12-рп/2002 Конституційний Суд України підкреслив, що «у розділі XI «Місцеве самоврядування» Конституції України, зокрема, визначено засади організації і діяльності місцевого самоврядування як конституційно-правового інституту. Відповідно до положень частини першої статті 140 Конституції України місцеве самоврядування є правом територіальної громади самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. У статті 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року конкретизовано конституційне визначення місцевого самоврядування як гарантованого державою права та реальної здатності територіальної громади самостійно, тобто через різноманітні форми безпосередньої демократії, або під відповідальність органів і посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України».

Частиною третьою статті 140 Основного Закону України передбачено, що місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.

Територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; встановлюють місцеві податки і збори відповідно до закону; забезпечують проведення місцевих референдумів та реалізацію їх результатів; утворюють, реорганізовують та ліквідовують комунальні підприємства, організації і установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції (частина перша статті 143 Конституції України).

Конституційний Суд України вважає, що «системний аналіз положень Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (частини першої статті 10, статей 16, 17, 18, 25, 26 та інших) свідчить, що органи місцевого самоврядування при вирішенні питань місцевого значення, віднесених Конституцією України та законами України до їхньої компетенції, є суб`єктами владних повноважень, які виконують владні управлінські функції, зокрема нормотворчу, координаційну, дозвільну, реєстраційну, розпорядчу.

Отже, положення частини першої статті 143 Конституції України «вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції» стосується вирішення органами місцевого самоврядування як суб`єктами владних повноважень питань, визначених законами, зокрема, у галузі земельних відносин» (абзаци третій та четвертий підпункту 3.2 пункту 3 рішення від 01.04.2010 № 10-рп/2010).

За положеннями частини першої частина перша статті 5 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР система місцевого самоврядування включає територіальну громаду; сільську, селищну, міську раду; сільського, селищного, міського голову; виконавчі органи сільської, селищної, міської ради; районні та обласні ради, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст; органи самоорганізації населення.

Виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи (частина перша статті 11 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР).

Згідно зі статтею 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР органи місцевого самоврядування наділяються статусом юридичної особи. Проте сама територіальна громада не має статусу юридичної особи публічного права. Зокрема Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 07 жовтня 2020 року в справі №362/2592/17 (адміністративне провадження №К/9901/66849/18) вказав про те, що правосуб`єктність територіальної громади не передбачає набуття статусу юридичної особи.

Зокрема Верховний Суд у цій постанові відзначив, що «30. Цивільна правоздатність територіальних громад в цивільному обороті визнається Цивільним кодексом України (далі - ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 169 ЦК України територіальні громади діють у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

31. Таким чином, територіальна громада є суб`єктом цивільних правовідносин, який бере участь у цих правовідносинах нарівні з фізичними особами, юридичними особами та державою.

32. При цьому визнання за територіальної громадою правоздатності в силу прямої норми ЦК України виключає необхідність одержання такого статусу через державну реєстрацію у якості юридичної особи публічного права. Територіальна громада не є юридичною особою. Натомість вона сама може створювати юридичні особи публічного права (комунальні підприємства, спільні комунальні підприємства, навчальні заклади тощо) у випадках та в порядку, встановлених Конституцією України та законом (ч. 2 ст. 169 ЦК України), а також юридичні особи приватного права (підприємницькі товариства тощо), брати участь в їх діяльності на загальних підставах, якщо інше не встановлено законом (ч. 3 ст. 169 ЦК України).

33. Відповідно до ч. 1 ст. 172 ЦК України територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

34. До органів місцевого самоврядування належать:

- представницькі органи місцевого самоврядування (сільські, селищні, міські, районні та обласні ради);

- виконавчі органи ради (виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи).

35. Статтею 16 Закону № 280/97-ВР органи місцевого самоврядування визнаються юридичними особами і наділяються цим та іншими законами власними повноваженнями, в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону.

36. Зважаючи на викладене, можна дійти висновку, що територіальні громади реалізують цивільну дієздатність через утворені ними органи місцевого самоврядування, які за законом набувають статусу юридичних осіб та діють від імені та в інтересах територіальних громад».

Натомість поняття юридичної особи закріплене у цивільному законодавстві. У статті 80 Цивільного Кодексу України від 16 січня 2003 року № 435-IV (далі ЦК України) під цим видом соціального суб`єкта розуміється організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. При цьому підкреслюється, що юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді.

Відповідно до частини 2 статті 81 ЦК України юридичні особи, залежно від порядку їх створення, поділяються на юридичних осіб приватного права та юридичних осіб публічного права.

Юридична особа публічного права створюється розпорядчим актом Президента України, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування.

Порядок утворення та правовий статус юридичних осіб публічного права встановлюються Конституцією України та законом (частина 3 статті 81 ЦК України).

У Конституції України, а також у Кримінальному Кодексі України велика увага приділена правовій охороні різноманітних благ, прав та інтересів цього суб`єкта, особливо праву власності як фундаментальному праву, основі існування будь-якої юридичної особи.

У частині 3 статті 13 Конституції України закріплено, що держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

У дійсності сама по собі територіальна громада як і держава, суспільство, Український народ, людство не існують як щось індивідуальне, єдине, неподільне, а тому не можуть виступати безпосередніми суб`єктами в кримінальному провадженні. Від їх імені та в їх інтересах завжди діють певні посадові особи чи органи місцевого самоврядування, що наділені певними повноваженнями.

Згідно з абзацом другим частини 1 статті 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР (далі Закон від 21.05.1997 № 280/97-ВР) територіальна громада жителі, об`єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об`єднання жителів кількох сіл, селищ, міст, що мають єдиний адміністративний центр. Одначе територіальна громада не може бути залучена до кримінального провадження у процесуальному статусі потерпілого, оскільки громада на сьогодні не є юридичною особою публічного права.

Нормами статті 13 Конституції України передбачено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад (частина перша статті 142 Конституції України).

За приписами частини першої статті 95 Конституції України територіальна громада як носій права на місцеве самоврядування виступає суб`єктом бюджетних відносин.

Частинами першою та п?ятою статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, корпоративні права в юридичних особах, у тому числі банках, страхових компаніях чи інших господарських товариствах, майно житлового фонду, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, укладати договори в рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійні договори, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Нормами статті 327 ЦК України визначено, що у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді, а управління майном здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування, а також комунальні підприємства, спільні комунальні підприємства тощо на праві господарського відання або на праві оперативного управління.

Відтак, у кримінальних провадженнях, які стосуються кримінальних правопорушень, якими територіальній громаді завдано майнової шкоди, у тому числі у формі неотриманого прибутку чи інших економічних втрат (нецільове використання коштів місцевого бюджету відповідної територіальної громади, неправомірне відчуження, заниження вартості, інше неправомірне використання майна, що перебуває у комунальній власності, об`єктивно виникає необхідність у представленні інтересу власника, володільця, розпорядника відповідного майна чи коштів.

Враховуючи викладене, суд вважає, що у таких випадках процесуальний статус потерпілого на правах юридичної особи, якій завдано майнової шкоди, може отримати виконавчий комітет відповідної місцевої ради, інший виконавчий орган місцевої ради, якщо він діє на правах юридичної особи, а у виняткових випадках сама місцева рада (наприклад, якщо виконавчий комітет не утворювався на правах відокремленої юридичної особи чи не функціонує з об`єктивних причин). Водночас варто мати на увазі, що згідно з частиною другою статті 141 Конституції України сільський, селищний, міський голова очолює виконавчий орган ради - виконавчий комітет.

Поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах» означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом, відповідно до статей 6, 7, 13 та 143 Конституції України, може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади (абзац другий пункту 5 Рішення Конституційного Суду України від 8 квітня 1999 року № 3-оп/99 у справі № 1-1/99).

У постанові від 18 червня 2021 року в справі № 927/491/19 Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду зазначив, що «закон не зобов`язує прокурора подавати позов в особі усіх органів, які можуть здійснювати захист інтересів держави у спірних відносинах і звертатися з позовом до суду. Належним буде звернення в особі хоча б одного з них. Аналогічний висновок міститься в постановах Верховного Суду від 25.02.2021 у справі №912/9/20, від 19.08.2020 у справі № 923/449/18».

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 12 червня 2020 року № 721-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Полтавської області» до складу території Сенчанської територіальної громади входять території Сенчанської, Шеківської, Вирішальненської, Ісковецької, Корсунівської Жданівської територіальних громад. Адміністративним центром територіальної громади визначено с. Сенча.

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Сенчанська сільська рада Миргородського району Полтавської області є зареєстрованою юридичною особою, , дата реєстрації 21.05.1997, організаційно-правова форма орган місцевого самоврядування, її керівником з 20.11.2020 року є сільська голова ОСОБА_9 , яка може вчиняти дії від імені юридичної особи, у тому числі підписувати договори, подавати документи для державної реєстрації тощо.

Також у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань зареєстрований виконавчий комітет Сенчанської сільської ради, , дата реєстрації 26.12.2017, організаційно-правова форма орган місцевого самоврядування, уповноважена особа - ОСОБА_9 керівник, 11.11.2020, місцезнаходження: АДРЕСА_2 .

Підпунктами 1.9, 1.10 пункту І «Загальні положення» Положення про виконавчий комітет Сенчанської сільської ради, затвердженого рішенням 3 сесії 7 скликання Сенчанської сільської ради від 22.12.2017 року, встановлено, що виконавчий комітет, як виконавчий орган Сенчанської сільської ради, є юридичною особою. Виконавчий комітет має відповідні печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, штампи, бланки із своїм найменуванням, самостійний баланс, рахунки в органах Державного казначейства та інші атрибути юридичної особи. Водночас суд констатує, що чинність названого Положення не обмежена часовими рамками, не зупинялась та не втрачалась його дія.

З огляду на викладене суд вважає виконком Сенчанської сільської ради законним потерпілим у цьому кримінальному провадженні.

Відповідно до частини першої статті 55 КПК України потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди, а також адміністратор за випуском облігацій, який відповідно до положень Закону України «Про ринки капіталу та організовані товарні ринки» діє в інтересах власників облігацій, яким кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди.

Якщо юридична особа не подала заяву про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяву про залучення її до провадження як потерпілого, то слідчий, прокурор, суд має право визнати особу потерпілою лише за її письмовою згодою. За відсутності такої згоди особа в разі необхідності може бути залучена до кримінального провадження як свідок (частина сьома статті 55 КПК України).

Ухвалою колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 10.02.2020 у справі № 234/16822/18 (провадження № 51- 631 ск 20) зроблено правовий висновок, що «відповідно до п. 19 ст. 3 КПК України, стороною кримінального провадження є також потерпілий, його представник та законний представник у випадках, установлених цим Кодексом.

Тобто, кримінальний процесуальний закон не передбачає можливості залучення до провадження постраждалу особу та набуття нею статусу потерпілого, якщо вона цього не бажає, у такому разі її можна залучити до провадження лише як свідка».

Саме наявність у матеріалах кримінального провадження письмової заяви юридичної особи, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди, про залучення особи до провадження як потерпілого чи письмової згоди на залучення як потерпілого суд вважає її добровільним волевиявленням, тобто таким, що відповідає визначеній законом процедурі визнання або залучення потерпілих.

Наведені обставини були враховані органом слідства при залученні виконавчого комітету Сенчанської сільської ради Миргородського району як потерпілого, адже перевірка наявності чи відсутності фактичних і правових підстав для набуття особою статусу потерпілої у кримінальному провадженні здійснюється слідчим або прокурором відповідно до вимог Кримінального процесуального кодексу України з постановленням за її наслідками відповідного процесуального рішення.

Свідченням наявності згоди на залучення виконкому комітету Сенчанської сільської ради Миргородського району як потерпілого є визначення представника потерпілого, усне та письмове заперечення представника потерпілого проти клопотання захисника обвинуваченого та наполягання на тому, що виконком є потерпілим у цьому кримінальному провадженні.

Рішення слідчого, прокурора приймається у формі постанови. Постанова виноситься у випадках, передбачених цим Кодексом, а також коли слідчий, прокурор визнає це за необхідне (частини перша, третя статті 110 КПК).

Верховний Суд колегією суддів третьої судової палати Касаційного кримінального суду в постанові від 20 травня 2020 року в кримінальній справі № 539/3185/17 (провадження № 51-715км20) виснував, що «згідно з ч. 1 ст. 55 КПК потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди.

Частина 2 цієї статті передбачає, що права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого.

Потерпілому вручається пам`ятка про процесуальні права та обов`язки особою, яка прийняла заяву про вчинення кримінального правопорушення.

Згідно з ч. 5 ст. 55 КПК за наявності очевидних та достатніх підстав вважати, що заява, повідомлення про кримінальне правопорушення або заява про залучення до провадження як потерпілого подана особою, якій не завдано шкоди, зазначеної у частині першій цієї статті, слідчий або прокурор виносить вмотивовану постанову про відмову у визнанні потерпілим, яка може бути оскаржена слідчому судді.

Лише таким процесуальним рішенням слідчого чи прокурора припиняється статус потерпілої особи, яка подала заяву про злочин щодо неї, під час якого їй заподіяно моральної, фізичної або майнової шкоди».

Указане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постановах від 15 вересня 2021 року в справі № 757/1762/21к, 21 грудня 2021 року в справі № 264/5209/20 (провадження № 51-4525км21), від 09 квітня 2025 року в справі № 715/3205/24 (провадження № 51-566км25).

У цьому кримінальному провадженні слідчий або прокурор не виносили вмотивовану постанову про відмову у визнанні виконкому Сечанської сільської ради Миргородського району потерпілим.

Надання виконкому Сенчанської сільської ради правового статусу потерпілого в цьому конкретному кримінальному провадженні правомірно наділено його як учасника кримінального провадження комплексом процесуальних прав, передбачених статтею 56 КПК України, зокрема, подавати докази слідчому, прокурору, слідчому судді, суду; заявляти відводи та клопотання; давати пояснення, показання або відмовитися їх давати; оскаржувати рішення, дії чи бездіяльність слідчого, прокурора, слідчого судді, суду в порядку, передбаченому цим Кодексом; мати представника та в будь-який момент кримінального провадження відмовитися від його послуг; давати пояснення, показання рідною або іншою мовою, якою він вільно володіє, безоплатно за рахунок держави користуватися послугами перекладача в разі, якщо він не володіє державною мовою чи мовою, якою ведеться кримінальне провадження; на відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди в порядку, передбаченому законом; знайомитися з матеріалами, які безпосередньо стосуються вчиненого щодо нього кримінального правопорушення, в порядку, передбаченому цим Кодексом, у тому числі після відкриття матеріалів згідно зі статтею 290 цього Кодексу, а також знайомитися з матеріалами кримінального провадження, які безпосередньо стосуються вчиненого щодо нього кримінального правопорушення, у випадку закриття цього провадження тощо.

Правовими висновками, викладеними у постанові від 11 березня 2021 року в справі №9901/540/19 (провадження № 11-340заі20), Велика Палата Верховного Суду наголосила, що «частиною п`ятою статті 55 КПК передбачено, що за наявності очевидних та достатніх підстав вважати, що заява, повідомлення про кримінальне правопорушення або заява про залучення до провадження як потерпілого подана особою, якій не завдано шкоди, зазначеної у частині першій цієї статті, слідчий або прокурор виносить вмотивовану постанову про відмову у визнанні потерпілим, яка може бути оскаржена слідчому судді.

Виходячи з вимог статті 55 КПК права та обов`язки потерпілої виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження у відповідному процесуальному становищі, якщо тільки слідчим або прокурором не винесено вмотивованої постанови про відмову у визнанні потерпілим за наявності очевидних і достатніх підстав вважати, що особі не завдано шкоди».

Згідно з частинами другою та третьою статті 58 КПК України представником юридичної особи, яка є потерпілим, може бути її керівник, інша особа, уповноважена законом або установчими документами, працівник юридичної особи за довіреністю, а також особа, яка має право бути захисником у кримінальному провадженні.

Повноваження представника потерпілого на участь у кримінальному провадженні підтверджуються:

1) документами, передбаченими статтею 50 цього Кодексу, - якщо представником потерпілого є особа, яка має право бути захисником у кримінальному провадженні;

2) копією установчих документів юридичної особи - якщо представником потерпілого є керівник юридичної особи чи інша уповноважена законом або установчими документами особа;

3) довіреністю - якщо представником потерпілого є працівник юридичної особи, яка є потерпілою.

У постанові від 25 травня 2022 року у справі № 185/8331/21 (провадження № 51-5492км21) Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду зауважує, що «системний аналіз інших положень КПК (зокрема, статей 63, 64-1, 64-2) указує, що законодавець послідовно висуває уніфіковані вимоги щодо представництва юридичної особи, коли остання є іншим учасником кримінального провадження (зокрема, цивільним позивачем, цивільним відповідачем; юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження; третьою особою, щодо майна якої вирішується питання про арешт).

Зокрема, представляти юридичну особу може: (1) особа, яка у кримінальному провадженні має право бути захисником; (2) керівник чи інша особа, уповноважена законом або установчими документами; (3) працівник юридичної особи за довіреністю.

При цьому повноваження представника юридичної особи підтверджуються: (1)документами, передбаченими ст. 50 КПК, якщо представником є особа, яка має право бути захисником у кримінальному провадженні; (2) копією установчих документів юридичної особи, якщо представником є керівник юридичної особи чи інша уповноважена законом або установчими документами особа; (3) довіреністю, якщо представником є працівник юридичної особи.

Виходячи з наведеного, а також із загальних засад кримінального провадження Верховний Суд вважає, що представником юридичної особи, яка є заявником, можуть бути ті ж самі суб`єкти, що визначені в статтях 63, 64-1, 64-2 КПК, які на підтвердження своїх повноважень мають подати відповідні документи зазначені у вказаних нормах процесуального закону».

За таких умов суд приходить до висновку, що обвинувальний акт відповідає вимогам статті 291 КПК України.

З огляду на викладене, суд виснує, що зауваження сторони захисту щодо змісту обвинувального акта у кримінальному провадженні № 0000112 від 03 жовтня 2024 року не свідчать про наявність підстав для його повернення прокурору та не перешкоджають призначенню судового розгляду у цьому кримінальному провадженні, тому у задоволенні клопотання належить відмовити.

Керуючись статтями 2, 7, 291, 314-316, 369, 372, 376 КПК України, суд

п о с т а н о в и в :

У задоволенні клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , про повернення обвинувального акта у кримінальному провадженні № 0000112, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 03 жовтня 2024 року - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Заперечення проти ухвали може бути включено до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене частиною 1 статті 392 КПК України.

Повний текст ухвали буде складений не пізніше п`яти діб з дня оголошення резолютивної частини.

Суддя ОСОБА_10