Провадження № 1-кп/638/2073/25
УХВАЛА

Іменем України

25 вересня 2025 року м. Харків

Шевченківський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові кримінальне провадження № 0001589 від 20 березня 2024 року з обвинувальним актом щодо ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України,

в с т а н о в и в:

У провадженні Шевченківського районного суду міста Харкова перебуває кримінальне провадження № 0001589 від 20 березня 2024 року з обвинувальним актом щодо ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.

У підготовчому судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження щодо ОСОБА_4 запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів, мотивуючи клопотання тим, що останній обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, оскільки проходячи військову службу за мобілізацією, перебуваючи на посаді стрільця 3-го стрілецького відділення 2-го стрілецького взводу 2-ої стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 , 18.09.2023 був направлений у військовий госпіталь м. Харків для консультації лікарів військово-лікарської комісії, однак з 22.09.2023 в умовах воєнного стану, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з метою тимчасового ухилення від військової служби, з мотивів небажання виконувати свій конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, в порушення вимог ст. ст. 9, 11, 16, 28, 30, 37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 3, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, не з`явився з лікування до місця дислокації підрозділу, а саме до військової частини НОМЕР_1 , розташованих у населеному пункті АДРЕСА_1 . Тим самим, ОСОБА_4 свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, заходів для повернення до місця несення служби не приймав та про своє місцезнаходження до органів командування, в органи військового та цивільного управління не повідомляв, та незаконно перебував за межами місця несення служби.

На переконання прокурора, потреба продовження строку тримання під вартою обумовлена наявністю ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки ОСОБА_4 , перебуваючи на свободі може переховуватись від суду з метою уникнення понесення покарання, незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні, вчинити інші кримінальні правопорушення.

При цьому, як зазначає прокурор, запобігти настанню зазначених ризиків неможливо застосуванням більш м`якого запобіжного заходу.

Обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_5 проти клопотання прокурора заперечували, оскільки ризики, зазначені прокурором відсутні. Обвинувачений просив змінити запобіжний на захід на більш м`який, не пов`язаний з позбавленням волі, щоб він зміг продовжити проходження військової служби.

Заслухавши думку учасників кримінального провадження, дослідивши матеріали клопотання з додатками, суд дійшов наступних висновків.

Окрім того, судом було поставлено на обговорення питання щодо доцільності етапування обвинуваченого до ДУ «Харківський слідчий ізолятор».

Прокурор проти етапування обвинуваченого не заперечував.

Обвинувачений та захисник при розгляді питання поклалися на розсуд суду, проте просили врахувати, що вони проти продовження строку тримання під вартою.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, яке згідно зі ст. 12 КК України є тяжкими злочином та передбачає, у разі визнання особи винною, покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 до 10 років.

Ухвалою слідчого судді Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 13 серпня 2025 року застосовано до ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з утриманням у ДУ «Запорізькій слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України на строк 49 днів в межах строку досудового розслідування, тобто до 30 вересня 2025 року включно. Визначено заставу, як альтернативний запобіжний захід, в розмірі 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, в сумі 90 840 (дев`яносто тисяч вісімсот сорок) гривень 00 коп.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та восьмою статті 176 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього Кодексу.

Згідно з ч. 3, 5 ст. 199 КПК України клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити: 1) виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; 2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою. Слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Як вбачається зі змісту ухвали слідчого судді Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 13 серпня 2025 року, метою застосування до ОСОБА_4 запобіжного заходу у виді тримання під вартою було забезпечення його належної процесуальної поведінки та запобігання ризикам, передбаченим п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Станом на день проведення судового засідання суду не надано достатніх належних доказів усунення або зменшення ризиків, які були підставою для застосування запобіжного заходу, а також обставин, які перешкоджають триманню обвинуваченого під вартою. При цьому, прокурором доведено, що ризики, передбачені п. 1, 5 ч.1 ст.177 КПК України, продовжують існувати.

Щодо ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, суд зазначає наступне.

Як встановлено судом, ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 до 10 років

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини доцільність продовження строків тримання під вартою, як упродовж досудового розслідування так і судового розгляду, ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Відповідно кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються, та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у право особи на свободу (рішення «Слоев проти України», «Фельдман проти України»).

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Зазначені висновки ЄСПЛ корелюються з положенням ст. 178 КПК України, якою передбачено, що слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: 1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; 3) вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; 4) міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; 5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; 6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого; 7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; 8) наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; 9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; 10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; 11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини; 12) ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Під час розгляду клопотання суду не надано доказів про наявність у ОСОБА_4 стабільних джерел доходів та міцних соціальних зв`язків. Сама по собі наявність у обвинуваченого двох неповнолітніх дітей, без доведення того, що діти проживають разом з ним однією сім`ю та/або перебувають на його утриманні, не свідчить про наявність міцних соціальних зв`язків у обвинуваченого, які виконують роль стримуючого фактору по відношенню до ризику переховування та вчинення іншого правопорушення.

За таких обставин, виходячи з положень національного законодавства та релевантної практики Європейського суду з прав людини, враховуючи в сукупності тяжкість можливого покарання, відсутність у ОСОБА_4 офіційного місця роботи, джерела доходу, міцних соціальних зв`язків, суд приходить до обґрунтованого висновку, що встановлений під час застосування запобіжного заходу ризик, передбачений п. 1 ч.1 ст.177 КПК України, продовжує існувати.

Щодо ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, суд зазначає наступне.

Продовження існування ризику вчинення іншого кримінального правопорушення підтверджується сукупністю фактів, а саме відсутністю у ОСОБА_4 офіційного місця роботи, джерела доходу, міцних соціальних зв`язків, які як зазначалось вище, є запобіжником щодо настання відповідних ризиків, та обставинами вчинення ОСОБА_4 інкримінованого йому правопорушення. Так, ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні в період воєнного стану злочину проти встановленого порядку несення військової служби (військове кримінальне правопорушення), яке полягало у тому, що останній до військової частини безпідставно не прибував, обов`язки військової служби не виконував, проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби, чим підривав бойовий дух військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 та продемонстрував негативний приклад поведінки військовослужбовця української армії.

Щодо ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, товін не був слідчим суддею при обранні запобіжного заходу у виді тримання під вартою, що ставить під обґрунтований сумнів твердження прокурора про те, що вказаний ризик продовжує існувати.

Разом з тим, відсутність ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, жодним чином не нівелює наявність та реальне існування ризиків, передбачених п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки встановлені в судовому засіданні обставини дають підстави стверджувати, що ризик переховування та вчинення іншого кримінального правопорушення не зменшився та продовжує існувати, а запобігти їх настанню без застосування запобіжного заходу неможливо.

Судом враховано дані про особу обвинуваченого, який є військовослужбовцем, має місце реєстрації та мешкання, раніше не судимий, має двох неповнолітніх дітей, а також те, що матеріали справи не містять будь-яких даних, що поточний стан його здоров`я перешкоджає перебуванню в установі попереднього ув`язнення.

Відповідно до ч. 7 ст. 176 КПК України, під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 402-405, 407, 408, 429 Кримінального кодексу України, застосовується виключно запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті, тобто тримання під вартою.

З урахуванням всіх обставин справи, виходячи з того, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, однак єдиним запобіжним заходом, який під час воєнного стану застосовується до військовослужбовців, обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, суд дійшов висновку, що ризики, які були встановлені слідчим суддею при застосуванні запобіжного заходу, і при цьому їх настанню неможливо запобігти застосування більш м`якого запобіжного заходу, оскільки тільки запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в період воєнного стану в України зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого та дотримання покладених на нього процесуальних обов`язків.

Відповідно до частини третьої статті 183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Згідно з ч. 4 ст. 183 КПК України під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 Кримінального кодексу України.

Відповідно до ч. 5 ст. 182 КПК України розмір застави визначається слідчим суддею з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Слідчим суддею Хортицького районного суду міста Запоріжжяпри застосуванні запобіжного заходу ухвалою від 13 серпня 2025 року було визначено суму застави в розмірі 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто 90840,00 гривень, виходячи з того, що застава в такому розмірі зможе запобігти ризикам, передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК України, та не є завідомо непомірною.

Суд вважає, що визначена при застосуванні запобіжного заходу на стадії досудового розслідування застава у виді 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб не є завідомо непомірною для обвинуваченого, здатна забезпечити виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків, у зв`язку з чим відсутні підстави для зменшення визначеного раніше розміру застави.

Щодо етапування обвинуваченого.

Конвоювання обвинувачених (підсудних), засуджених із установ попереднього ув`язнення до судів та охорона їх під час судових засідань, а також конвоювання їх у зворотному напрямку здійснюються військовими частинами та підрозділами Національної гвардії України (далі - військові частини) та органами внутрішніх справ Міністерства внутрішніх справ України (далі - органи внутрішніх справ) за місцем їх дислокації.

Згідно статті 318 КПК України судовий розгляд здійснюється в судовому засіданні з обов`язковою участю сторін кримінального провадження, крім випадків передбачених цим Кодексом.

Враховуючи, що участь обвинуваченого ОСОБА_4 у судовому провадженні є обов`язковою, з метою непорушення прав обвинуваченого на участь у судових засіданнях, а також беручи до уваги територіальну віддаленість фактичного місця утримання обвинуваченого від місця знаходження суду, зважаючи на наявність суттєвих перешкод в належній організації дистанційного судового провадження між ДУ «Дніпровський слідчий ізолятор» та судом, що в сукупності перешкоджає досягненню завдань кримінального провадження, суд вважає за необхідне етапувати ОСОБА_4 з Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№4)» до ДУ «Харківський слідчий ізолятор», де залишити його до розгляду кримінального провадження № 0000160.

Керуючись ст. 177, 178, 183, 197, 199, 314-315, 331, 369-372, 376 КПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Клопотання прокурора Запорізької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони ОСОБА_7 про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_4 задовольнити.

Продовжити на час судового провадження щодо ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, за матеріалами кримінального провадження № 0001589 від 20 березня 2024 року, строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 23 листопада 2025 року, залишивши без змін заставу у розмірі 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, в сумі 90840 (дев`яносто тисяч вісімсот сорок) гривень 00 коп.

Етапувати обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№4)» до Державної установи «Харківський слідчий ізолятор», де тимчасово залишити до розгляду Шевченківським районним судом міста Харкова кримінального провадження №0001589 від 20 березня 2024 року за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення-злочину, передбаченого ч. 5 ст. 407 Кримінального кодексу України по суті.

Копію ухвали направити до Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№4)» для виконання, та до Державної установи «Харківський слідчий ізолятор» - для відома.

Ухвала підлягає негайному виконанню.

Ухвала в частині продовження строку тримання під вартою може бути оскаржена безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

В іншій частині ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали проголошено 26 вересня 2025 року о 09 год. 00 хв.

Головуючий суддя ОСОБА_1