ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 404/4656/22

провадження № 51-811 км 25

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у провадженні в суді апеляційної інстанції, на вирок Кіровського районного суду міста Кіровограда від 12 жовтня 2023 року й ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 28 листопада 2024 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001802, за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Арарат Республіки Вірменії, жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого за вироком Кіровського районного суду міста Кіровограда від 15 травня 2009 року за ч. 1 ст. 115 КК України до покарання, з урахуванням вироку Апеляційного суду Кіровоградської області від 19 квітня 2011 року, у виді позбавлення волі на строк 9 років,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Кіровського районного суду міста Кіровограда від 12 жовтня 2023 року ОСОБА_6 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні й виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку з недоведенням того, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 289 КК України, вчинене обвинуваченим ОСОБА_6 .

Суд залишив без розгляду цивільний позов ОСОБА_7 про відшкодування заподіяної моральної шкоди й витрат на правову допомогу.

Також суд вирішив долю речових доказів і розподілив процесуальні витрати.

Органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачувався в тому, що він 11 червня 2022 року, діючи з умислом на незаконне заволодіння транспортним засобом шляхом обману та зловживання довірою, достовірно знаючи, що на автомобільній стоянці поряд із будинком № 28 на вул. Генерала Жадова в м. Кропивницькому тривалий час стоїть належний ОСОБА_8 автомобіль ЗАЗ TF698К (д. н. з. НОМЕР_1 ), яким напередодні він користувався з дозволу останньої, маючи свідоцтво про реєстрацію та ключі від вказаного транспортного засобу, зателефонував ОСОБА_8 й, використовуючи дружні стосунки з нею, шляхом обману і зловживання довірою, під приводом поїздки до м. Кривий Ріг попросив дати йому вказаний автомобіль на один день, на що власниця, через довіру до ОСОБА_6 і помилкову впевненість у його добросовісності, погодилася. Після цього ОСОБА_6 , перебуваючи за вказаною вище адресою, діючи умисно, незаконно заволодів згаданим автомобілем вартістю 100 966,25 грн і розпорядився ним на власний розсуд, завдавши потерпілій майнової шкоди в зазначеному розмірі.

Кропивницький апеляційний суд ухвалою від 28 листопада 2024 року залишив вирок місцевого суду без змін.

Вимоги касаційної скарги й узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі прокурор просить скасувати на підставах, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 438 КПК України, судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Суть його доводів зводиться до того, що винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину підтверджено дослідженими в судовому засіданні доказами, яким місцевий суд не дав належної оцінки, унаслідок чого ухвалив незаконний виправдувальний вирок. Вважає, що цей суд, урахувавши лише показання ОСОБА_6 про те, що потерпіла дала йому дозвіл на користування автомобілем протягом одного дня - 11 червня 2022 року, безпідставно відхилив показання потерпілої та свідків про те, що він тривалий час під надуманими приводами ухилявся від його повернення або від повідомлення про його місцезнаходження, стосовно чого потерпіла звернулася до правоохоронних органів, а потім орган досудового розслідування виявив автомобіль у сторонньої особи, якій ОСОБА_6 передав його без дозволу законного власника. Апеляційний суд, погодившись із такою позицією місцевого суду, належним чином не перевірив усіх доводів, на які посилалася сторона обвинувачення в апеляційній скарзі, та дійшов помилкового висновку про те, що ОСОБА_6 , маючи переданий йому законним власником реєстраційний документ на транспортний засіб, не є суб`єктом злочину, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України. Крім того, прокурор зазначає, що суд першої інстанції порушив вимоги ч. 7 ст. 27 та ст. 376 КПК України під час оголошення вироку, що також залишилося поза увагою апеляційного суду.

Позиції інших учасників судового провадження

Під час касаційного розгляду прокурор ОСОБА_5 не погодилася з доводами прокурора, наведеними в касаційній скарзі, щодо істотних порушень кримінального процесуального закону під час проголошення вироку місцевого суду, тому частково підтримала касаційну скаргу прокурора і вважала, що необхідно скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Мотиви Суду

За приписами ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах касаційної скарги.

Згідно зі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, визначені статтями 412-414 КПК.

За вимогами, встановленими в ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Указаним вимогам повинна відповідати й ухвала апеляційного суду, водночас апеляційна процедура передбачає оцінку оскаржуваного вироку щодо його відповідності нормам кримінального та процесуального законів, фактичним обставинам кримінального провадження, а також дослідженим у судовому засіданні доказам.

В ухвалі апеляційного суду повинні бути зазначені мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою (ст. 419 КПК України). Формальний апеляційний перегляд є несумісним із закріпленими у статтях 2, 7 КПК України завданнями та загальними засадами кримінального провадження.

Недотримання наведених положень є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке тягне за собою скасування судового рішення.

За матеріалами справи, прокурор і представник потерпілої оскаржили в апеляційному порядку виправдувальний вирок щодо ОСОБА_6 і, пославшись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність висновків місцевого суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильну оцінку доказів, просили скасувати згадане судове рішення й ухвалити обвинувальний вирок. Однак, не зваживши на конкретні, змістовні доводи скаржників про незаконність виправдання ОСОБА_6 , апеляційний суд належним чином не розглянув їх і не спростував.

Так, ухвалюючи вирок, суд, керуючись пунктами 1-3 ч. 1 ст. 368 КПК України, повинен вирішити насамперед такі питання: чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа; чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону України про кримінальну відповідальність він передбачений; чи винен обвинувачений у його вчиненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється за наявності однієї з таких підстав: не доведено, що вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа (п. 1); не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим (п. 2); не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення (п. 3).

За приписами п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

У мотивувальній частині вироку місцевий суд дійшов висновку про недоведеність того, що в діянні ОСОБА_6 є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України (п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України). Суд зазначив, що суб`єктивна сторона цього кримінального правопорушення виражається в прямому умислі, однак такого умислу в діях ОСОБА_6 не вбачається, адже, за його поясненнями, в день події він отримав дозвіл потерпілої та її чоловіка на користування автомобілем і надалі керував ним законно. Розцінивши показання ОСОБА_6 як правдиві, суд констатував, що інших досліджених доказів, зокрема показань потерпілої та її чоловіка, які наполягали на протиправності дій ОСОБА_6 , котрий після користування автомобілем не повернув його в обумовлений строк і розпорядився ним на власний розсуд, передавши третій особі, недостатньо для спростування версії сторони захисту та однозначного визначення прямого умислу ОСОБА_6 на вчинення протиправних дій щодо належного потерпілій автомобіля.

Усупереч цьому суд у резолютивній частині вказав, що виправдувальний вирок ухвалено на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, оскільки не доведено, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 289 КК України, вчинене ОСОБА_6 .

Суд апеляційної інстанції, переглянувши вирок і залишивши його без змін, у мотивувальній частині ухвали спочатку зазначив, що надані стороною обвинувачення докази не доводять події кримінального правопорушення (п. 1 ч. 1 ст. 373 КПК України). Далі вказав, що мотивувальна і резолютивна частини вироку не містять суперечностей, а висновок місцевого суду про те, що ОСОБА_9 підлягає виправданню на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, є правильним. Підсумовуючи, апеляційний суд указав про те, що ОСОБА_6 не є суб`єктом кримінального правопорушення.

Отже, апеляційний суд не проаналізував оскарженого вироку на відповідність приписам ст. 374 КПК України та в мотивувальній частині свого рішення допустив істотні суперечності, фактично зазначивши самостійні і взаємовиключні підстави для виправдання особи.

Крім того, по суті залишилося без аргументованої вичерпної відповіді твердження сторони обвинувачення і представника потерпілої про порушення ст. 94 КПК України під час оцінки показань потерпілої та її чоловіка і неврахування фактичних даних, що містяться в досліджених письмових доказах, які, на думку скаржників, мають вирішальне значення в ході оцінки висновків місцевого суду з точки зору їх відповідності змісту закону України про кримінальну відповідальність.

Так, під незаконним заволодінням транспортним засобом необхідно розуміти умисне протиправне вилучення його з будь-якою метою у власника або законного користувача всупереч їх волі (з місця стоянки чи під час руху) шляхом запуску двигуна, буксирування, завантажування на інший транспортний засіб, примусового відсторонення зазначених осіб від керування, примушування їх до початку чи продовження руху тощо. Таке заволодіння може бути вчинене таємно або відкрито, шляхом обману чи зловживання довірою, із застосуванням насильства або погроз. З огляду на обставини конкретного провадження моментом закінчення злочину може бути початок руху автомобіля унаслідок запуску двигуна чи буксирування, момент встановлення контролю за рухом транспортного засобу внаслідок відсторонення власника чи користувача від керування ним або їх примушування до початку чи продовження руху.

Як зазначив Касаційний кримінальний суд Верховного Суду в постанові від 20 березня 2024 року у справі № 533/352/21, протиправному заволодінню транспортним засобом шляхом зловживання довірою притаманні свої характерні ознаки, які відрізняють указаний спосіб вчинення кримінального правопорушення від інших. У разі застосування зловживання довірою моментом закінчення кримінального правопорушення є момент припинення правомірного володіння транспортним засобом, яке здійснювалося винуватим за волею і бажанням власника або користувача, у межах та порядку, визначених ними, та встановлення протиправного володіння внаслідок використання транспортного засобу всупереч їх волі, тобто не з тією метою, для досягнення якої його передано, і не для вирішення тих завдань, які визначені власником чи володільцем як умова для передачі і правомірного володіння транспортним засобом.

Апеляційний суд, погодившись із виправдувальним вироком, послався на показання ОСОБА_6 , відповідно до яких чоловік потерпілої ОСОБА_10 є його партнером по роботі; ані потерпіла, ані її чоловік не мали можливості керувати транспортними засобами, у зв`язку із чим після придбання потерпілою автомобіля протягом року він використовував його з дозволу потерпілої для спільних робочих поїздок із ОСОБА_10 ; автомобіль зберігався переважно на стоянці неподалік місця його проживання, він мав ключі від нього та оплачував його ремонт. Як пояснив ОСОБА_6 , з 11 до 12 червня 2020 року він також спільно із ОСОБА_10 використовував автомобіль, а потім через його несправність та відсутність пального залишив транспортний засіб своєму знайомому ОСОБА_11 .

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що повідомлені ОСОБА_6 обставини не свідчать про те, що його дії були протиправними та вчинені з корисливих мотивів, оскільки потерпіла ОСОБА_7 добровільно передала ОСОБА_6 автомобіль разом із реєстраційними документами та ключами від нього, а в день події дала дозвіл на користування автомобілем. Передача автомобіля у володіння ОСОБА_6 за волею самої власниці, на переконання апеляційного суду, доводить правомірність його користування транспортним засобом та унеможливлює визнання його суб`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ст. 289 КК України.

Утім ці висновки апеляційного суду не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження. Так, поза увагою апеляційного суду залишилися показання ОСОБА_7 та її чоловіка про те, що ОСОБА_6 , крім спільних робочих поїздок із ОСОБА_10 , самостійно декілька разів користувався автомобілем для власних потреб виключно з дозволу потерпілої, водночас не просив і не отримував її згоди на необмежене в часі користування автомобілем на власний розсуд, дозвіл потерпіла надавала періодично лише за його зверненням для конкретної мети на обумовлений час, здебільшого для транспортування його вагітної дружини до лікарні. Ці обставини сам ОСОБА_6 не заперечував, отже він достеменно усвідомлював, що хоча й мав доступ до автомобіля, однак не мав дозволу власниці на володіння ним, а право керування цим автомобілем виникало час від часу в окремих випадках виключно за її згодою.

За показаннями потерпілої та її чоловіка, 11 червня 2022 року вони перебували вдома, увечері ОСОБА_6 зателефонував ОСОБА_10 , щоб попросити дозволу ОСОБА_7 взяти автомобіль до наступного дня для поїздки разом із дружиною та матір`ю в інший населений пункт, на що потерпіла погодилася. Однак починаючи з 12 червня 2022 року ОСОБА_6 перестав виходити на зв`язок, не відповідав на її численні телефонні дзвінки та смс-повідомлення стосовно повернення автомобіля, а через декілька днів, не раніше 16 червня 2022 року, повідомив ОСОБА_10 , що передав автомобіль у заставу та поверне його, коли розрахується за своїми борговими зобов`язаннями. Після цього, як пояснила потерпіла, вона вживала всіх можливих заходів для з`ясування місця перебування свого автомобіля, зв`язувалася з дружиною та матір`ю ОСОБА_6 , а потім їй стало відомо, що автомобіль перебуває у незнайомого їй чоловіка на прізвище ОСОБА_11 , однак останній відмовився повернути автомобіль до погашення боргу ОСОБА_6 . Далі вона попередила ОСОБА_6 , що в разі, якщо він не поверне їй автомобіль, то вона звернеться стосовно цього до правоохоронних органів, що і зробила 14 липня 2022 року. Далі орган досудового розслідування вилучив автомобіль у ОСОБА_11 , котрому ОСОБА_6 передав цей транспортний засіб разом із реєстраційними документами та ключами від нього.

Однак суд апеляційної інстанції констатував, що показань потерпілої та її чоловіка недостатньо для спростування наведеної вище версії сторони захисту про правомірне володіння ОСОБА_9 автомобілем, а допитати свідка ОСОБА_11 щодо обставин передачі йому автомобіля не виявилося можливим. Тобто цей суд, відхиливши показання потерпілої про незаконне заволодіння ОСОБА_6 належним їй автомобілем, не зіставив їх з іншими доказами, які повторно дослідив під час апеляційного розгляду, зокрема відомостями у фотокопіях листувань потерпілої з ОСОБА_6 стосовно повернення автомобіля, протоколом огляду предмета від 19 липня 2022 року, а саме оптичного диска з інформацією, зафіксованою у вигляді фотозображень із відеокамер відомчої системи відеоспостереження та відеоаналітики ГУНП в Кіровоградській області про пересування цього автомобіля в період з 11 червня до 15 липня 2022 року, протоколом огляду місця події від 15 липня 2022 року про обставини виявлення та вилучення автомобіля неподалік місця проживання ОСОБА_11 . Отже, попри конкретну позицію потерпілої апеляційний суд не зробив жодного висновку з питань належності й достовірності цих доказів, не проаналізував їх змісту і не зіставив із показаннями допитаних осіб, а отже і не навів достатніх мотивів прийнятого рішення. Тож твердження прокурора і представника потерпілої в апеляційних скаргах про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та порушення ст. 94 КПК України під час оцінки доказів, які мають вирішальне значення, залишилися без аргументованої відповіді.

З урахуванням наведеного висновок суду апеляційної інстанції про те, що належний потерпілій автомобіль правомірно перебував у володінні ОСОБА_6 , оскільки вона передала його за власною волею разом із реєстраційними документами та одним із комплектів ключів, є передчасним. За встановлених судами попередніх інстанцій обставин у цьому кримінальному провадженні, передача ОСОБА_6 ключів та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, а також надання дозволу на одну поїздку 11 червня 2022 року до іншого населеного пункту не наділяли його правом необмеженого користування автомобілем і тим паче розпорядження ним на власний розсуд. Разом із тим апеляційний суд не з`ясував, у який момент було припинено правомірне володіння транспортним засобом, що здійснювалося ОСОБА_6 за волею потерпілої, тоді як ця обставина має значення для з`ясування обставин, які на підставі ст. 91 КПК України належать до предмета доказування у кримінальному провадженні і в юридичному розумінні могли вплинути на суть остаточного судового рішення щодо обвинувачення ОСОБА_6 в незаконному заволодінні транспортним засобом шляхом зловживання довірою.

Отже, ухвалу суду апеляційної інстанції не можна визнати законною, обґрунтованою і вмотивованою, її зміст не відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України, а процедуру апеляційного перегляду було здійснено формально без додержання приписів ст. 2 цього Кодексу.

Допущені порушення норм процесуального права ставлять під сумнів незастосування судом закону України про кримінальну відповідальність, який підлягав застосуванню, а відповідно й висновки апеляційного суду про правомірність ухвалення виправдувального вироку щодо ОСОБА_6 .

З огляду на наведене ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню на підставах, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 438 КПК України, а кримінальне провадження має бути призначене на новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Доводи прокурора, наведені в касаційній скарзі, про порушення місцевим судом положень ст. 376 КПК України зводяться до констатації ним факту, що вирок проголошено не в його присутності, однак це не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке тягне скасування судового рішення. Матеріалами справи підтверджено, що копії вироку вручено учасникам судового провадження, зокрема прокурору, у день його проголошення відповідно до законодавчих приписів.

Оскільки в касаційній скарзі йдеться про скасування, крім ухвали, ще й вироку, а питання щодо перевірки його законності, процесуальної можливості чи неможливості ухвалення нового обвинувального вироку може бути вирішено на стадії апеляційного провадження, подану касаційну скаргу потрібно задовольнити частково.

Під час нового розгляду апеляційному суду необхідно врахувати викладене, здійснити провадження з додержанням положень розд. V КПК України, ретельно перевірити всі доводи, викладені в апеляційних скаргах, і прийняти справедливе рішення, яке відповідатиме ст. 370 цього Кодексу.

Керуючись статтями 433, 436, 438, 441, 442 КПК України, Верховний Суд

у х в а л и в :

Касаційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 28 листопада 2024 року щодо ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді

ОСОБА_12 ОСОБА_2 ОСОБА_3