ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 635/7695/23 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/372/26 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.4 ст.186 КК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2026 колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7 ,

обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові в режимі відеоконференції кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого на вирок Харківського районного суду Харківської області від 19 вересня 2025 року стосовно ОСОБА_8 , -

В С Т А Н О В И Л А:

Цим вироком

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця сел. Коротич Харківського району Харківської області, громадянина України, з загальною середньою освітою, неодруженого, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

1) вироком Харківського районного суду Харківської області від 25 червня 2010 року за ч.3 ст.185, ч.2 ст. 289, ч.1 ст. 70 КК України до 5 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки;

2) вироком Харківського районного суду Харківської області від 20 лютого 2012 року за ч.3 ст.185, ч.2 ст. 289, ч.1 ст. 70, ст.71 КК України до 6 років 1 місяця позбавлення волі;

3) вироком Харківського районного суду Харківської області від 29 травня 2012 року за ч.2 ст. 185, ч.4 ст. 70 КК України до 6 років 1 місяця позбавлення волі;

3) вироком Харківського районного суду Харківської області від 12 березня 2018 року за ч.2 ст. 15, ч.2 ст.185, ч.2 ст.186,ч.1 ст. 70 КК України до 4 років позбавлення волі;

4) вироком Харківського районного суду Харківської області від 16 січня 2023 року за ч.4 ст.185 КК України до 5 років позбавлення волі, -

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, та йому призначено покарання у виді 7 років 6 місяців позбавлення волі.

Відповідно до ч.1 ст.71 КК України, шляхом часткового приєднання до призначеного покарання невідбутої частини покарання за вироком Харківського районного суду Харківської області від 16 січня 2023 року, остаточно призначено ОСОБА_8 покарання у виді 8 років позбавлення волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_8 рахується з моменту проголошення вироку, тобто з 19 вересня 2025 року.

Зараховано ОСОБА_8 в строк покарання строк попереднього ув`язнення з моменту його фактичного затримання, а саме з 12 липня 2023 року по 18 вересня 2025 року включно.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_8 у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили залишений без змін.

Вирішено долю речових доказів та судових витрат.

Як встановив суд, згідно Указу № 64/2022 «Про введення воєнного стану», затвердженого Верховною Радою України 24 лютого 2022 (№2102-ІХ), відповідно до пункту № 31 частини першої статті 85 Конституції України та статті 5 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» по всій території України введено воєнний стан, у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України.

Згідно з Указом президента України № 133/2022 від 14 березня 2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України № 2119-IX від 15 березня 2022 року, продовжено строк воєнного стану в Україні, та у подальшому продовжено указами Президента України № 259/2022 від 18 квітня 2022 року, № 573/2022 від 12 серпня 2022 року, № 757/2022 від 07 листопада 2022 року, №58/2023 від 06 лютого 2023 року, № 254/2023 від 01 травня 2023 року відповідно.

12 липня 2023 року приблизно о 15-00 годині, точного часу під час досудового розслідування встановити не виявилось можливим, у ОСОБА_8 , який знаходився поблизу домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , виник раптовий, злочинний корисливий умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, поєднаний з проникненням у житло.

З метою реалізації свого раптового, злочинного, корисливого умислу ОСОБА_8 , перебуваючи у сел. Коротич Харківського району Харківської області, діючи повторно, в умовах воєнного стану, переслідуючи корисливий мотив, з метою особистого збагачення за рахунок чужого майна, усвідомлюючи негативні наслідки своїх дій та бажаючи їх настання, впевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає, направився до будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , де мешкають особа похилого віку ОСОБА_9 та її неповнолітній онук ОСОБА_10 .

Далі, ОСОБА_8 , продовжуючи реалізовувати свій раптовий, корисливий, злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, через вхідні двері, які були не зачинені на замок, проник на територію домоволодіння, а після через незачинені вхідні двері незаконно проник до приміщення будинку, де зайшов у кімнату неповнолітнього ОСОБА_10 та зі столу взяв ноутбук ТМ «Lenovo G585» моделі 20137, який належить ОСОБА_10 , тим самим таємно ним заволодів та направився до виходу з будинку разом з викраденим майном.

Однак, злочинні дії ОСОБА_8 в приміщенні будинку були помічені ОСОБА_9 , яка почала вголос вимагати від останнього зупинитись та повернути викрадений ноутбук. В цей час ОСОБА_8 , ігноруючи вимоги ОСОБА_9 повернути викрадене майно, розуміючи, що його дії виявлені, не бажаючи відмовлятися від свого наміру заволодіти чужим майном, усвідомлюючи, що його злочинні дії та наміри стали явними та очевидними, з метою реалізації свого стійкого корисливого умислу, направленого на заволодіння чужим майном, маючи бажання завершити злочин до кінця і полегшити його вчинення, вирішив відкрито заволодіти чужим майном. Реалізуючи свій злочинний, корисливий умисел, направлений на відкрите заволодіння чужим майном, ОСОБА_8 , не зважаючи на вимоги ОСОБА_9 , вийшов з вказаного домоволодіння разом з викраденим майном та зник.

Своїми умисними діями ОСОБА_8 завдав неповнолітньому потерпілому ОСОБА_10 матеріальну шкоду згідно висновку судової товарознавчої експертизи ННЦ «Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса» №22184 від 17 серпня 2023 року на суму 2633 гривень.

Дії ОСОБА_8 суд кваліфікує за ч. 4 ст. 186 України як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане з проникненням у житло, вчинене повторно, в умовах воєнного стану.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 , посилаючись на порушення судом першої інстанції вимог ст.71, ст.72 КК України, у зв`язку з чим вважає вирок суду незаконним та необґрунтованим, просить його скасувати, та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Крім того, обвинувачений ОСОБА_8 в апеляційній скарзі зазначає, про надання доповнень після ознайомлення із матеріалами кримінального провадження, однак, до початку апеляційного розгляду обвинувачений жодних клопотань суду апеляційної інстанції не заявив.

Заслухавши доповідь головуючого судді, вислухавши доводи обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу сторони захисту, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та вважав вирок суду законним та обґрунтованим, перевіривши матеріали кримінального провадження та дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновок суду про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, ґрунтується на доказах, досліджених у судовому засіданні, аналіз яких даний у вироку.

Оскільки фактичні обставини кримінального провадження стосовно ОСОБА_8 ніким не оскаржені, то висновки суду першої інстанції щодо цих фактичних обставин перевірці судом апеляційної інстанції не підлягають, з урахуванням вимог ч.1 ст.404 КПК України.

Перевіряючи вирок в частині правильності призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , колегія суддів вважає, що суд першої інстанції достатньо та правильно врахував ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Так, згідно з ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до норм ст. 65 КК України та роз`яснень, наведених в п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, відомості про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.

Ця функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання.

Відповідно до приписів ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке би мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема, ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду.

При призначенні ОСОБА_8 покарання, суд діяв з дотриманням вимог статей 50 та 65 КК України, а саме, суд першої інстанції врахував ступень тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке, відповідно до ст.12 КК України, є тяжким злочином, конкретні обставини справи, а також відомості про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий, не працює, неодружений, за місцем мешкання характеризується негативно, на обліку у лікаря нарколога не перебуває, спостерігається у поліклінічному відділенні КНП ХОР «ОКПЛ №3» з приводу помірної розумової відсталості з розладами поведінки з 2007 року.

Судом першої інстанції врахований висновок судово-психіатричної експертизи№112 від 28 серпня 2023 року, відповідно до якого ОСОБА_8 на теперішній час страждає на хронічні психічні захворювання у формі легкої розумової відсталості з поведінковими порушеннями, синдрому залежності внаслідок вживання алкоголю. Відповідно до свого психічного стану може усвідомлювати свої дії та керувати ними. У період часу, якому відповідає правопорушення, ОСОБА_8 виявляв ознаки вище вказаних хронічних психічних захворювань та перебував в стані гострої неускладненої інтоксикації, поза тимчасового розладу психічної діяльності. Міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. ОСОБА_8 на теперішній час відповідно до свого психічного стану застосування примусових заходів медичного характеру не потребує.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , відповідно до ст.66 КК України, суд визнав щире каяття, яке полягає в осуді своїх дій та сорому з приводу вчиненого кримінального правопорушення, повному визнанні своєї винуватості.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченому, відповідно до ст.67 КК України, судом не встановлено.

Суд першої інстанції, реалізуючи принцип законності, справедливості та індивідуалізації покарання, з огляду на положення ч.2 ст.50 КК України, обираючи міру покарання, вважав за необхідне призначити ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч.4 ст.186 КК України.

При цьому, суд першої інстанції не знайшов підстав для призначення обвинуваченому більш м`якого покарання, ніж передбачене законом, на підставі ст.69 КК України, та ст.75 КК України щодо звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Більш того, оскільки обвинувачений вчинив кримінальне правопорушення після постановлення вироку Харківського районного суду Харківської області від 16 січня 2023 року, суд першої інстанції вірно призначив обвинуваченому ОСОБА_8 остаточне покарання із застосуванням положень ч.1 ст.71 КК України за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання до призначеного цим вироком невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

Колегія суддів також враховує, що обвинувачений неодноразово судимий, у тому числі за вчинення умисних корисливих злочинів проти власності, судимість за які не знята та не погашена в установленому законом порядку, звільнявся від відбування покарання з випробуванням та відбував покарання в місцях позбавлення волі,однак це не призвело до позитивних змін в його особистості й не створило у нього готовності до правослухняної поведінки в суспільстві. Разом з цим, ОСОБА_8 , на шлях виправлення не став, належних висновків для себе не зробив, вчинивши, зокрема, новий тяжкий злочин проти власності повторно в умовах воєнного стану, у період невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

Тобто, системний характер вчинення обвинуваченим умисних злочинів, та відомості про особу обвинуваченого характеризують його як особу схильну до вчинення кримінальних правопорушень та про високий рівень суспільної небезпечності ОСОБА_8 , а тому колегія суддів вважає, що виправлення обвинуваченого не можливо без ізоляції його від суспільства.

Щодо доводів обвинуваченого ОСОБА_8 про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосування ст.71 КК України, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, вироком Харківського районного суду Харківської області від 16 січня 2023 року ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України та йому призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років. Вирок набрав законної сили 16 лютого 2023 року.

Крім того, у цьому кримінальному провадженні ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні 12 липня 2023 року кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України, тобто після ухвалення вироку Харківським районним судом Харківської області від 16 січня 2023 року.

Відповідно до ч.1, ч.4 ст.71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком. Остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинення одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за нове кримінальне правопорушення, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

Отже, суд першої інстанції правильно призначив оскаржуваним вироком остаточне покарання ОСОБА_8 за сукупністю вироків, на підставі ч.1 ст.71 КК України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду та вважає, що призначене ОСОБА_8 покарання відповідає вимогам закону, за своїм видом і розміром є необхідним та достатнім для його виправлення, справедливим і таким, що не суперечить положенням закону України про кримінальну відповідальність.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає правових підстав для скасування оскаржуваного вироку, з урахуванням доводів, зазначених в апеляційній скарзі сторони захисту.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування вироку, судом апеляційної інстанції також не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 414, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Харківського районного суду Харківської області від 19 вересня 2025 року стосовно ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий

Судді: