Номер провадження: 11-кп/813/1605/25
Справа № 947/47/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.09.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - ОСОБА_7 на вирок Київського районного суду м. Одеси від 26.02.2025 року у кримінальному провадженні №0001262 від 13.11.2024 відносно:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця республіки Молдови, громадянина України, молдаванина, одруженого, має на утриманні доньку 2010 року народження, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.

Оскаржуваним вироком суду першої інстанції ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 186 КК України і призначено йому покарання з застосування вимог ст. 69 КК України у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років.

Строк відбуття покарання ОСОБА_8 рахується з моменту фактичного затримання, а саме: 16.11.2024 року.

В строк відбування призначеного покарання зараховано період перебування ОСОБА_8 під вартою з 16.11.2024 року по день набрання вироком законної сили включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення дорівнює одному дню позбавлення волі (ч. 5 ст. 72 КК України),

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою обраний відносно ОСОБА_8 , залишено без змін до набрання вироком законної сили.

Вироком також вирішено питання щодо долі речових доказів.

Зазначеним вироком суду першої інстанції ОСОБА_8 визнано винним у тому, що він 12.11.2024 близько 19 годин 10 хвилин, знаходився в супермаркеті «Сільпо», що розташований по вул. Ак. Філатова, 1 в м. Одеса, де побачив раніше незнайомого йому ОСОБА_9 , який перебуваючи на касі, дістав грошові кошти з нагрудної сумки за оплату товару. В цей час, у ОСОБА_8 , який стояв в черзі, позаду ОСОБА_9 раптово виник злочинний умисел, спрямований на відкрите викрадення чужого майна - грошових коштів ОСОБА_9 .

Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна, діючи умисно, з корисливих мотивів, в умовах воєнного стану, введеного у зв`язку з агресією російської федерації проти України Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» (на час кримінального правопорушення дію якого продовжено в установленому Законом порядку), ОСОБА_8 , приблизно о 19 годині 10 хвилин, став переслідувати потерпілого ОСОБА_9 .

Продовжуючи свій злочинний намір, спрямований на відкрите заволодіння чужим майном 12.11.2024 року о 19 годині 37 хвилині, ОСОБА_8 перебуваючи на площі Трибуни Героїв в м. Одесі, усвідомлюючи протиправний та суспільно-небезпечний характер своїх злочинних дій, підійшов до ОСОБА_9 та з метою подоланням опору наніс останньому один удар рукою в обличчя, тим самим застосував насилля, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, у вигляді синця на обличчі, а саме в ділянці перенісся ближче до спинки носу, що має незначні скороминущі наслідки тривалістю не більше 6-ти днів, яке виникло від не менш ніж одноразової травмуючої дії (в область голови), і за цим критерієм відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень, після чого відкрито зірвав з потерпілого, який після удару втратив рівновагу та упав на асфальт, сумку (бананку) сірого кольору, вартістю 400 гривень, всередині якої знаходились наступні речі: грошові кошти в сумі 21000 гривень; паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 серії НОМЕР_1 , пластикова карточка від сім-картки з номером № НОМЕР_2 , брилок із зображенням мотоцикла, ідентифікаційний код на ім`я ОСОБА_9 , свідоцтва про народження дітей ОСОБА_9 , банківська картка емітована в АБ «Південний» з номером: НОМЕР_3 , ключі від квартири в кількості 2-х штук, що не має ніякої матеріальної цінності для потерпілого.

Після чого, ОСОБА_8 з місця вчинення кримінального правопорушення зник, розпорядився викраденим майном на власний розсуд, чим спричинив потерпілому ОСОБА_9 майнову шкоду на суму 21400 гривень.

Таким чином своїми умисними діями, обвинувачений ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 186 КК України, за кваліфікуючими ознаками, - відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинений в умовах воєнного стану.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не оспорюється встановлені у вироку суду фактичні обставини та доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 захисник ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що вирок підлягає зміні в частині призначення покарання ОСОБА_8 , через його суворість.

Доводи обґрунтовує тим, що обвинувачений з моменту затримання до постановлення вироку свою вину визнавав та сприяв у розкритті злочину.

Однак, у вироку суду не врахована зазначена обставина, що пом`якшує покарання, зокрема активне сприяння у розкритті злочину.

Також, критичне ставлення обвинуваченого до вчинених дій також підтверджується тим, що обвинувачений добровільно відшкодував матеріальну шкоду.

Крім того, у вступній частині вироку зазначено про те, що обвинувачений одружений та має на утриманні малолітню доньку ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Однак, в мотивувальній частині вироку при призначенні покарання зазначені обставини про наявність дружини та утримання малолітньої доньки судом не зазначені, тобто суд без дотримання вимог ст. 65 КК України при призначенні покарання не врахував їх та не дав їм оцінки.

Крім того обвинувачений позитивно характеризується, що підтверджується наданими характеристиками від його сусідів.

Просить вирок змінити в частині призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_8 та призначити ОСОБА_8 за ч. 4 ст. 186 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України, покарання у вигляді 5 років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання з випробовуванням, з іспитовим строком тривалістю три роки.

Покласти на ОСОБА_8 обов`язки, передбачені п.п. 1, 2, ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

В іншій частині вирок районного суду залишити без змін.

Обвинувачений ОСОБА_8 та потерпілий ОСОБА_9 будучи належним чином повідомленими про дату та час судового засідання, клопотань про розгляд справи за їх участю не надсилали.

За таких обставин апеляційний суд заслухавши думку захисника та прокурора, які не заперечували проти розгляду апеляційної скарги за відсутності обвинуваченого та потерпілого, оскільки питання щодо погіршення становища обвинуваченого в апеляційній скарзі не ставиться, у відповідності до положень ч. 4 ст. 405 КПК України вважав за можливе провести судовий розгляд за відсутності обвинуваченого та потерпілого.

Позиції учасників судового розгляду.

Заслухавши: суддю-доповідача, захисника, який підтримав апеляційну скаргу, пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги. апеляційний суд доходить таких висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно ч. 1 ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно кримінального провадження та оскаржуваного вироку обвинувачений ОСОБА_8 винним себе у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України.

За таких обставин суд першої інстанції за погодженням із учасниками судового провадження, у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження інших доказів, обмежившись лише допитом обвинуваченого відносно фактичних обставин кримінального правопорушення та дослідженням доказів, які характеризують особистість обвинуваченого.

У апеляційній скарзі сторони захисту не оспорюються фактичні обставини вчинення обвинуваченим ОСОБА_8 кримінального правопорушення, встановленого судом першої інстанції та доведеність його вини у вчинені злочину, у зв`язку з чим апеляційний суд не переглядає вирок у цій частині.

Щодо доводів захисника з приводу суворості призначеного покарання, то колегія суддів дійшла такого висновку.

Згідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Статтею 65 КК України визначено, що суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 КК України; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно практики призначення кримінальних покарань, суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержуватися вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Вирішуючи питання про те, яка міра покарання має бути призначена обвинуваченому ОСОБА_8 суд першої інстанції врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, а також обставини що пом`якшують та обтяжують покарання.

Зокрема судом враховано те, що ОСОБА_8 був раніше не судимий, скоїв умисні кримінальні правопорушення, які відносяться до категорії проступку та тяжкого злочину відповідно до ст. 12 КК України, обвинувачений офіційно працевлаштувався (довідка ПАТ «Стальканат» від 29.04.2024 №38-05/вп), негативно ставиться до вчинених кримінальних правопорушень, не перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра, характеризується посередньо за місцем проживання, шкода вчиненими кримінальними правопорушеннями відшкодована шляхом повернення майна, суд також враховує позицію потерпілого щодо не призначення суворого покарання та відсутність матеріальних та моральних претензій потерпілого до обвинуваченого.

Відповідно до ст. 66 КК України до обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_8 суд першої інстанції відніс визнання вини, щире каяття у скоєному, відшкодування матеріальної шкоди потерпілому.

Обставини, які обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_8 , відповідно до положень ст. 67 КК України судом не встановлено.

Суд першої інстанції врахував встановлені обставини, які пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , а саме: щире каяття у вчиненні кримінального правопорушення, визнання вини, відшкодування матеріальної шкоди потерпілому, відсутність у потерпілого вимог матеріального характеру до обвинуваченого, а також враховуючи особу обвинуваченого ОСОБА_8 , який на обліку у лікаря-нарколога та психіатра не перебуває, раніше не судимий.

На підставі викладеного, відповідно до ст. 69 КК України, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що враховуючи наведені вище обставини та норми законодавства в їх сукупності та системному зв`язку, зокрема що наявні декілька обставин, які пом`якшують покарання і такі знайшли підтвердження в ході судового розгляду кримінального провадження та істотно знижують ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, а саме: суд, виходячи з принципу індивідуалізації покарання, вважає, що обвинуваченому слід призначити покарання у виді позбавлення волі із застосуванням положень ст. 69 КК України, нижче від найнижчої межі передбаченої ч. 4 ст. 186 КК України, таке покарання буде достатнім, справедливим, співмірним та необхідним для його виправлення, та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

На переконання апеляційного суду, вказані обставини надавали суду першої інстанції підстави прийти до висновку, що обвинуваченому необхідно призначити зазначене покарання, оскільки саме такий вид покарання буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Погоджуючись з позицією суду першої інстанції, колегія суддів враховує також практику Верховного Суду (постанова Верховного Суду від 09.10.2018 у справі №756/4830/17-к), згідно якої визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Посилання апелянта на те, що призначене покарання не відповідає тяжкості вчиненого злочину, особі обвинуваченого та за своїм розміром є несправедливим, апеляційний суд вважає голослівними, оскільки характеризуючі дані в сукупності з обставинами вчиненого злочину, враховані судом першої інстанції при постановленні вироку.

Що стосується посилання захисника про те, що судом першої інстанції не враховано сімейний стан обвинуваченого ОСОБА_8 , то колегія суддів зазначає, що наявність сім`ї та утриманців може враховуватися судом при індивідуалізації покарання, однак ця обставина сама по собі не є вирішальною підставою для його пом`якшення чи звільнення особи від покарання.

Окрім цього, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про неможливість застосування положень ст. 75 КК України при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_8 .

Зокрема, приписами ст. 75 КК України регламентовано звільнення від відбування покарання з випробуванням.

А саме, відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Посилання захисника на доцільність застосування ст. 75 КК України не відповідає змісту ч. 1 ст. 75 КК України, оскільки така, за наявності відповідних підстав, може застосовуватись лише у випадках призначення покарання у виді позбавлення волі на строк лише не більше п`яти років.

За змістом ст. 75 КК України рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість кримінальних правопорушень, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання.

Отже, колегія суддів вважає, що міра покарання обвинуваченому призначена, відповідно до ст. 65 КК України правильно, тому підстав для її пом`якшення, не знаходить.

Доводи захисника, яким він мотивує необхідність пом`якшення покарання обвинуваченому, враховані судом першої інстанції, а покарання призначене відповідно до вимог ст. 65 КК України.

Колегія суддів повністю погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає, що призначена міра примусу до обвинуваченого узгоджується з вимогами закону, є необхідною та достатньою для його виправлення, справедливою та такою, що не суперечить положенням закону України про кримінальну відповідальність і відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

З урахуванням усіх зазначених обставин в їх сукупності, а також тих, про які обвинувачений вказує у апеляційній скарзі, не вбачається підстав вважати призначену обвинуваченому ОСОБА_8 міру примусу явно несправедливою через суворість або такою, що призначена на підставах неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

З огляду на викладене, за результатами перевірки доводів апеляційної скарги та матеріалів кримінального провадження, невідповідності призначеного судом покарання та неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність, які були б підставою для зміни вироку першої інстанції або ставили б під сумнів законність та його обґрунтованість, колегія суддів не вбачає, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок без змін.

Аналізуючи сукупність усіх обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника підлягає залишенню без задоволення, а вирок суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись статтями 370, 374, 404, 409, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Київського районного суду м. Одеси від 26.02.2025 року у кримінальному провадженні №0001262 від 13.11.2024,яким ОСОБА_8 засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк, з моменту отримання її копії.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4