ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 11кп/818/859/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

за участю прокурора ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Харків апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 06 січня 2025 року щодо засудженого

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , якою відмовлено у задоволенні клопотання останнього про приведення судового рішення у відповідність до вимог закону,-

УСТАНОВИЛА:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини:

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 06 січня 2025 року відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про приведення судового рішення у відповідність до вимог закону щодо останнього.

Обґрунтовуючи своє рішення суд першої інстанції зазначив, що дія Закону України №3886-ІХ на засудженого ОСОБА_6 на розповсюджується, оскільки вартість викраденого майна, яке було предметом кримінального правопорушення, вчиненого останнім, становить більше двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, встановлених станом на 1 січня звітного року.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

Засуджений в апеляційній скарзі, за її змістом, просить ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 06 січня 2025 року щодо нього скасувати, постановити нову ухвалу, якою звільнити його від покарання, призначеного вироком Полтавського апеляційного суду від 17 липня 2023 року за ч.3 ст.15, ч.4 ст.185 КК України на підставі ч.2 ст.74 КК України, у зв`язку з усуненням караності вчиненого діяння.

В обґрунтування посилається на те, що судом не взято до уваги, що ним було вчинено замах на кримінальне правопорушення та шкода спричинена не була.

Позиції інших учасників судового провадження

Прокурор в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги засудженого.

Заслухавши доповідача, думку прокурора, щодо законності судового рішення, перевіривши матеріали судового провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги засудженого, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Мотиви суду

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Зі змісту ст.370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведено належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ч.1 ст.539 КПК України питання, які виникають під час та після виконання вироку вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом.

Згідно пункту 13 ч.1 ст.537 КПК України під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право вирішувати питання про звільнення від покарання і пом`якшення покарання у випадках, передбачених частинами 2 і 3 ст.74 КК України.

Так, 09 серпня 2024 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» № 3886-ІХ від 18 липня 2024 року.

Згідно вказаного Закону стаття 51 Кодексу України про адміністративні правопорушення була викладена у новій редакції, внаслідок чого дрібним викраденням чужого майна вважається крадіжка, шахрайство, привласнення чи розтрата, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення становить до двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Отже особа, яка вчинила дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, підлягає адміністративній відповідальності у випадку, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення становить від 0,5 до 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Таким чином, кримінальна відповідальність настає у випадку якщо розмір такого майна перевищує розмір, установлений ст. 51 КУпАП, а саме 2 неоподатковуваних мінімуми доходів громадян.

Положеннями частини 1 статті 3 КК України встановлено, що законодавство України про кримінальну відповідальність становить Кримінальний Кодекс України, який ґрунтується на Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права. При цьому зміни до законодавства України про кримінальну відповідальність можуть вноситися виключно законами про внесення змін до цього Кодексу та/або до кримінального процесуального законодавства України, та/або до законодавства України про адміністративні правопорушення (частина 6 статті 3 КК України).

За загальним правилом, закріпленим у частині другій статті 4 КК України, кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння. Часом вчинення кримінального правопорушення визнається час вчинення особою передбаченої законом про кримінальну відповідальність дії або бездіяльності

Відповідно д ост. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У силу ч. 1 ст. 5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

У постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 07 жовтня 2024 року у справі № 278/1566/21 зроблено висновок щодо декриміналізації викрадення чужого майна шляхом крадіжки та наголошено, що Закон України від 18 липня 2024 року «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів», яким унесені зміни до ст. 51 КУпАП, є законом про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність у значенні ст. 5 КК України для тих діянь, які до набрання цим Законом чинності вважалися кримінальним правопорушенням, однак після набрання ним чинності підпадають під ознаки адміністративного правопорушення передбаченого ст. 51 КУпАП. Зміни, внесені Законом № 3886-ІХ, мають зворотну дію в часі.

Пунктом 5 підрозділу 1 розділу ХХ Податкового кодексу України передбачено, що, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 гривень, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 розділу ІV цього кодексу для відповідного року.

Підпункт 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 розділу IV Податкового кодексу України визначає, що податкова соціальна пільга визначається у розмірі, що дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), встановленому законом на 1 січня звітного податкового року, - для будь-якого платника податку.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, вироком Полтавського апеляційного суду від 17 липня 2023 року ОСОБА_6 засуджено за ч.3 ст.15, ч.4 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Як слідує з матеріалів кримінального провадження, кримінальне правопорушення, передбаченеч.3 ст.15, ч.4 ст.185 КК України, за яке ОСОБА_6 засуджено, вчиннено останнім 08 червня 2022 року.

Розмір завданої шкоди у вчиненні крадіжки за вирокомПолтавського апеляційного суду від 17 липня 2023 року складає 7429 грн. 97 коп., що є більшим ніж 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, оскільки станом на 01 січня 2022 року прожитковий мінімум для працездатних осіб становив 2481 грн., а 50 відсотків від його розміру становили 1240, 50 грн.

Отже, враховуючи, що вартість майна, яке було предметом кримінального правопорушення, вчиненого ОСОБА_6 , становить більше двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, встановлених станом на 1 січня звітного року, у якому було скоєно злочин, вчинені ним діяння відповідно до вимог Закону України № 3886-ІХ є кримінально-караними.

Поряд з цим, посилання засудженого на те, що судом першої інстанції не взято до уваги, що ним було вчинено замах на кримінальне правопорушення та шкода спричинена не була не вливає на висновки суду, оскільки у засудженого був умисел направлений на викрадання чужого майна (що є визначальним), однак його дії були виявлені співробітниками поліції та таким чином він не довів свій умисел до кінця з причин, що не залежали від його волі. Таким чином, та обставина, що злочин не було закінчено, не впливає на правильність висновків суду.

Колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою та вмотивованою, підстави для її скасування відсутні, а тому в задоволенні апеляційної скарги засудженого ОСОБА_6 необхідно відмовити, а ухвалу суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 06 січня 2025 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про приведення судового рішення у відповідність до вимог закону щодо засудженого ОСОБА_6 - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Колегія суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3