У Х В А Л А

Іменем України

22 вересня 2025 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

слідчого судді: ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці в залі суду клопотання т.в.о. старшого слідчого в особливо важливих справах відділу розслідування особливо тяжких злочинів слідчого управління Головного управління Національної поліції у Вінницькій області капітана поліції ОСОБА_3 про накладення арешту на майно,-

ВСТАНОВИВ:

Т.в.о. старшого слідчого в особливо важливих справах відділу розслідування особливо тяжких злочинів слідчого управління Головного управління Національної поліції у Вінницькій області капітан поліції ОСОБА_3 звернувся до суду з клопотанням, погодженим з прокурором ОСОБА_4 , про арешт майна.

Клопотання мотивоване тим, що слідчим управлінням Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, за процесуального керівництва Вінницької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону, здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000880 від 13.09.2025, за попередньою правовою кваліфікацією - ч. 3 ст. 369-2 КК України, в ході здійснення якого, з метою збереження речових доказів та забезпечення можливої конфіскації майна як виду покарання, виникла необхідність в накладенні арешту на автомобіль марки «HYUNDAI», моделі «Tycson», д.н.з. НОМЕР_1 , що відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 належить підозрюваному ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Слідчий ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, однак попередньо суду надано матеріали кримінального провадження та копії документів на обґрунтування клопотання.

Власник вилученого автомобіля в судове засідання не з`явився, однак про час та місце розгляду клопотання повідомлявся слідчим, що підтверджується поданою слідчим заявою.

Відповідно до частини першої статті 172 КПК України клопотання про арешт майна розглядається слідчим суддею, судом не пізніше двох днів з дня його надходження до суду, за участю слідчого та/або прокурора, цивільного позивача, якщо клопотання подано ним, підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, і за наявності - також захисника, законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження. Неприбуття цих осіб у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання.

Враховуючи те, що учасники процесуальної дії в судове засідання не з`явились, слідчий суддя вважає за можливе розглянути клопотання у їх відсутність

Ззідно з частиною четвертою статті 107 КПК України фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження під час розгляду питань слідчим суддею, крім вирішення питання про проведення негласних слідчих (розшукових) дій, та в суді під час судового провадження є обов`язковим. У разі неприбуття в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у судовому провадженні, чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу судове провадження здійснюється судом за відсутності осіб, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснюється.

Оскільки учасники процесуальної дії в судове засідання не з`явились, слідчий суддя вважає за можливе розглянути дане клопотання без застосування технічних засобів фіксування.

Дослідивши вказане клопотання та додані до нього матеріали слідчий суддя дійшов висновку, що клопотання є частково обґрунтованим та підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

До заходів забезпечення кримінального провадження віднесено накладення арешту на майно (п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК).

Згідно з частиною третьою статті 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, дізнавач, прокурор не доведе, що:

1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження;

2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, дізнавача, прокурора;

3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, дізнавач, прокурор звертається із клопотанням.

Відповідно до частини першої статті 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно з абзацом 2 частини першої статті 170 КПК України завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди. (ч. 2 ст. 170 КПК)

Відповідно до частини другої статті 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

З матеріалів справи вбачається, що слідчим управлінням Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, за процесуального керівництва Вінницької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону, здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000880 від 13.09.2025, за знаками кримінального правопорушення передбаченою ч. 3 ст. 3692 КК України.

З матеріалів справи слідує, що працівниками УСР у Вінницькій області ДСР Національної поліції України, в ході проведення оперативно-пошукових заходів, було отримано інформацію про те, що лікар-хірург медичної частини ВЧ НОМЕР_3 (Військово-медичний клінічний центр Центрального регіону), капітан медичної служби ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , діючи умисно, з корисливих мотивів, використовуючи своє службове становище, маючи на меті незаконне збагачення, вимагає від гр. ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 , діючого військовослужбовця, неправомірну вигоду в розмірі 300 доларів США за те, щоб він здійснив вплив на посадових осіб ВЛК для визнання гр. ОСОБА_6 придатним до служби у військових частинах забезпечення, ТЦК та СП, ВВНЗ, навчальних центрах, закладах (установах), медичних підрозділах, підрозділах логістики, зв`язку, оперативного забезпечення, охорони, а також для залишення (не скасування) вказаного рішення центральним органом ВЛК.

За результатами проведення обшуку автомобіля марки «HYUNDAI», моделі «TYCSON», державний номерний знак НОМЕР_1 , що відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 належить ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , що проводився 17.09.2025 у АДРЕСА_2 , у порядку ч. 3 ст. 233 КПК України, транспортний засіб вилучено та поміщено на арешт майданчик.

Ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 18.09.2025 надано дозвіл на проведену 17.09.2025 слідчу дію обшук, в рамках кримінального провадження № 0000880, внесеного до ЄРДР 13.09.2025, транспортного засобу марки «HYUNDAI», моделі «Tycson», р/н НОМЕР_1 , що відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 належить ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проводився за адресою: м. Вінниця, вул. Генерала Гандзюка, 17.

Постановою слідчого від 17.09.2025 вилучений автомобіль визнано речовим доказом у кримінальному провадженні.

18 вересня 2025 ОСОБА_5 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369-2 КК України.

Надаючи оцінку обгрунтованості клопотанню слідчого слідчим суддею враховується наступне.

Обгрунтовуючи клопотання слідчим зазначається, що метою арешту є, в тому числі, збереження речових доказів.

Частиною першою статті 98 КПК України встановлено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Однак, з поданого слідчим клопотання та доданих до нього документів не вбачається у зв`язку з чим автомобіль марки «HYUNDAI», моделі «TYCSON», державний номерний знак НОМЕР_1 визнано речовим доказом у кримінальному провадженні, які сліди на ньому наявні та які інші відомості містить автомобіль, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Як слідує з протоколу обшуку автомобіля від 17.09.2025, за результатами його проведення вилучено лише сам автомобіль та поміщено його на арешт майданчик, тоді як автомобіль не являється об`єктом кримінально протиправних дій.

Отже, оскільки автомобіль марки «HYUNDAI», моделі «TYCSON», державний номерний знак НОМЕР_1 не являється об`єктом кримінально протиправних дій та не містить слідів кримінального правопорушення, яке інкримінується ОСОБА_5 , останній не являється речовим доказом у даному кримінальному провадженні, а відтак твердження слідчого, в цій частині, є безпідставними.

Окремою підставою для арешту автомобіля слідчим зазначено забезпечення можливої конфіскації майна як виду покарання.

Як встановлено судом та зазначено вище, ОСОБА_5 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369-2 КК України, тобто у прийнятті пропозиції, обіцянки або одержання неправомірної вигоди для себе чи третьої особи за вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, поєднане з вимаганням такої вигоди.

Відповідно до частини п`ятої статті 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Так, санкцією ч. 3 ст. 369-2 КК України передбачено покарання у вигляді позбавленням волі на строк від трьох до восьми років з конфіскацією майна.

Окремої уваги заслуговує те, що самим слідчим у клопотанні зазначається про те, що кваліфікація кримінального правопорушення, яке інкримінується ОСОБА_5 - ч. 3 ст. 369-2 КК України є попередньою, а відтак може бути змінена в подальшому.

При цьому, в ході досудового розслідування, у межах даного кримінального провадження, зі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 встановлено, що ОСОБА_5 являється власником автомобіль марки «HYUNDAI», моделі «Tycson», д.н.з. НОМЕР_1 .

Таким чином, з метою унеможливлення подальшого відчуження майна на час досудового розслідування та забезпечення його схоронності, врахувавши те, що вищевказане майно належить особі, щодо якої судом в майбутньому може бути призначено покарання у виді конфіскації майна, а відтак з метою забезпечення можливої конфіскації майна, як виду покарання, клопотання слідчого про арешт майна підлягає задоволенню.

В той же час, слідчий суддя вважає, що та обставина, що вилучене майно в подальшому може підлягати конфіскації за вироком суду не свідчить про необхідність перебування автомобіля увесь час досудового розслідування та судового розгляду на арешт майданчику під відкритим небом.

На думку слідчого судді, повернення (передача) майна - автомобіля на відповідальне зберігання власнику з позбавленням права відчуження цього майна не впливає на можливість подальшої конфіскації майна за вироком суду, а відтак така передача не несе негативних наслідків для кримінального провадження.

Відповідно до частини першої статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07 червня 2007 року у справі «Смирнов проти України» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересам та правомірною метою, а з іншого боку - вимагати охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

Згідно зі статтею 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до частини першої статті 100 КПК України речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених статтями 160-166, 170-174 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 1 частини шостої статті 100 КПК України речові докази, що не містять слідів кримінального правопорушення, у вигляді предметів, великих партій товарів, зберігання яких через громіздкість або з інших причин неможливо без зайвих труднощів або витрати по забезпеченню спеціальних умов зберігання яких співмірні з їх вартістю, а також речові докази у вигляді товарів або продукції, що піддаються швидкому псуванню: повертаються власнику (законному володільцю) або передаються йому на відповідальне зберігання, якщо це можливо без шкоди для кримінального провадження.

Відповідно до статті 16 КПК України позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченого цим кодексом. На підставах та в порядку, передбачених цим Кодексом, допускається тимчасове вилучення майна без судового рішення.

Частиною п`ятою статті 173 КПК України передбачено, що у разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд постановляє ухвалу, в якій зазначає перелік майна, на яке накладено арешт; підставу застосування арешту майна; перелік тимчасово вилученого майна, яке підлягає поверненню особі, у разі прийняття такого рішення; заборону, обмеження розпоряджатися або користуватися майном у разі їх передбачення та вказівку на таке майно; порядок виконання ухвали із зазначенням способу інформування заінтересованих осіб.

Таким чином, враховуючи правову підставу для арешту майна, наслідки арешту майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, наявність об`єктивної необхідності та виправданість такого втручання у права і свободи особи, слідчий суддя вважає, що арешт на майно, яке перебуває у власності ОСОБА_5 необхідно накласти шляхом заборони розпоряджатися вказаним майном, однак без позбавлення власника права його використання.

В той же час, враховуючи те, що будь-яких слідчих дій з транспортним засобом не планується проводити, оскільки останній не являється речовим доказом, перебування автомобіля на спеціальному майданчику для зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів, під відкритим небом, призводить до його псування та порушує права власника на використання його в інтересах сім`ї, слідчий суддя вважає за необхідне зобов`язати т.в.о. старшого слідчого в особливо важливих справах відділу розслідування особливо тяжких злочинів слідчого управління Головного управління Національної поліції у Вінницькій області капітана поліції ОСОБА_3 або іншу уповноважену особу у кримінальному провадженні №0000880 від 13.09.2025, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 369-2 КК України, автомобіль марки «HYUNDAI», моделі «TYCSON», державний номерний знак НОМЕР_1 повернути (передати) на відповідальне зберігання власнику - ОСОБА_5 , з правом його використання, однак без права відчуження.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 98, 100, 131, 132, 167, 170, 172, 173, 309, 372, 395 КПК України, слідчий суддя, -

УХВАЛИВ:

Клопотання слідчого задовольнити.

Накласти арешт на автомобіль марки «HYUNDAI», моделі «TYCSON», державний номерний знак НОМЕР_1 , який відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 належить ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , шляхом заборони розпоряджатися автомобілем (відчужувати, дарувати, передавати в заставу тощо), однак без позбавлення власника права користування автомобілем.

Виконання та контроль за виконанням ухвали суду покласти на т.в.о. старшого слідчого в особливо важливих справах відділу розслідування особливо тяжких злочинів слідчого управління Головного управління Національної поліції у Вінницькій області капітана поліції ОСОБА_3 .

Зобов`язати т.в.о. старшого слідчого в особливо важливих справах відділу розслідування особливо тяжких злочинів слідчого управління Головного управління Національної поліції у Вінницькій області капітана поліції ОСОБА_3 повідомити заінтересованих осіб про накладання арешту на вищевказане майно.

Зобов`язати т.в.о. старшого слідчого в особливо важливих справах відділу розслідування особливо тяжких злочинів слідчого управління Головного управління Національної поліції у Вінницькій області капітана поліції ОСОБА_3 або іншу уповноважену особу у кримінальному провадженні №0000880 від 13.09.2025, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 369-2 КК України, автомобіль марки «HYUNDAI», моделі «TYCSON», державний номерний знак НОМЕР_1 повернути (передати) на відповідальне зберігання власнику - ОСОБА_5 , з правом його використання, однак без права відчуження.

Ухвала слідчого судді, в частині накладення арешту, може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду протягом 5 днів з дня її проголошення, однак оскарження ухвали не зупиняє її виконання.

Слідчий суддя