Провадження №11-кп/801/1224/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - ОСОБА_2 (суддя-доповідач),

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого в режимі відеоконференції ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000646, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань 02 серпня 2025 року, за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 31 жовтня 2025 року за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Гавришівка Вінницького району Вінницької області, українця, громадянина України, із середньою освітою, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого, а саме:

07 листопада 2011 року Вінницьким районним судом Вінницької області за ч. 3 ст. 152, ч. 2 ст. 153 КК України, скасованим 17 січня 2013 року в частині призначеного покарання вироком Апеляційного суду Вінницької області, з урахуванням ст. ст. 69, 70 КК України до 5 років позбавлення волі;

03 червня 2019 року вироком Вінницького міського суду Вінницької області за ч. 1 ст. 185, ст. 75 КК України до 1 року позбавлення волі з іспитовим строком 1 рік;

17 жовтня 2022 року вироком Вінницького міського суду Вінницької області за ч. 2 ст. 185 КК України, зміненим 12 грудня 2022 року ухвалою Вінницького апеляційного суду в частині призначеного покарання до 2 років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з іспитовим строком терміном 1 рік,

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Уладівка Літинського району Вінницької області, українця, громадянина України, із середньою загальною освітою, проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше несудимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України,

у с т а н о в и в :

Зміст оскарженого судового рішення та встановлені судом обставини

Вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 31 жовтня 2025 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України та призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі.

Ухвалено строк відбування покарання ОСОБА_7 рахувати з дня набрання вироком законної сили.

До набрання вироком законної сили запобіжний захід у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_7 залишено без змін.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_7 у строк покарання строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі, починаючи з 02 серпня 2025 року до дня набрання вироком законної сили.

Визнано винуватим ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України та призначено покарання у виді у виді 5 років позбавлення волі.

На підставі ст. ст. 75, 76 КК України ОСОБА_10 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки та покладено на нього обов`язки, передбачені п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України.

Ухвалено початок іспитового строку ОСОБА_10 обчислювати з моменту проголошення вироку суду.

Запобіжний захід ОСОБА_10 у вигляді тримання під вартою скасовано та звільнено його з-під варти з зали суду.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_10 у строк покарання строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі, починаючи з 02 серпня 2025 року до дня його звільнення з-під варти з зали суду, тобто до 21 жовтня 2025 року включно.

Вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження, речових доказів і процесуальних витрат.

За обставин детально викладених у вироку, суд визнав доведеним, що 02 серпня 2025 року близько 13:15 год ОСОБА_7 разом з ОСОБА_10 , перебуваючи всередині під`їзду першого корпусу будинку № 34 А, розташованого по вул. Замостянській у м. Вінниці, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, таємно, за попередньою змовою між собою, з корисливими мотивом та метою, в умовах воєнного стану, розуміючи протиправність своїх дій та настання суспільно небезпечних наслідків, впевнившись, що за їх діями ніхто не спостерігає, шляхом вільного доступу, використовуючи фізичну силу, зірвали замок, яким був пристебнутий велосипед марки «Bergamont» моделі «Dark Dust 26» з рамою чорного кольору, належний ОСОБА_11 та викотили його з під`їзду указаного будинку.

Надалі ОСОБА_7 спільно із ОСОБА_10 з місця скоєння злочину зникли, викраденим розпорядились на власний розсуд, чим спричинили ОСОБА_11 матеріальну шкоду на суму 6 793 грн.

Дії обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_10 суд кваліфікував за ч. 4 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене за попередньою змовою групою осіб в умовах воєнного стану.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , не оспорюючи кваліфікацію дій обвинуваченого та доведеність його винуватості, просить вирок місцевого суду змінити в частині призначеного покарання через неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність, що потягнуло невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого внаслідок суворості. Просить звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України з випробуванням.

Апеляційна скарга мотивована тим, що:

місцевий суд не у повній мірі урахував загальні підстави призначення покарання, унаслідок чого призначив надто суворе покарання;

суд не урахував щире каяття обвинуваченого, визнання вини, відшкодування шкоди потерпілому, а також те, що останній здійснює догляд за бабою, яка має статус дитини-війни, та братом, який має інвалідність першої групи, та потребує постійного догляду;

дані про особу винного ОСОБА_7 із установленими обставинами провадження указують про можливість його виправлення і перевиховання без ізоляції від суспільства.

Позиції учасників судового провадження

Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник адвокат ОСОБА_8 підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити.

Прокурор ОСОБА_6 заперечив проти задоволення апеляційної скарги захисника, указав, що вирок суду, у тому числі, в частині призначеного покарання є законним та обґрунтованим.

Обвинувачений ОСОБА_10 , його захисник адвокат ОСОБА_12 , потерпілий ОСОБА_11 в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлялися належним чином, причин неявки суд не повідомили.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає можливим провести апеляційний розгляд за відсутністю учасників провадження, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце його проведення, оскільки, відповідно до вимог ч. 4 ст. 405 КПК України, ці обставини не є перешкодою для апеляційного розгляду.

Мотиви суду

Заслухавши доповідача, виступи учасників провадження, дослідивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

З оскаржуваного вироку слідує, що суд розглянув обвинувальний акт відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України без дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясував правильність розуміння обвинуваченими змісту цих обставин, відсутність сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснив, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Вирок суду в частині призначеного покарання обвинуваченому ОСОБА_10 не оскаржується, відтак у цій частині не переглядається.

Доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 в частині неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло призначення покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого ОСОБА_7 внаслідок суворості (є явно несправедливим) суд вважає необґрунтованими з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Покарання це захід державного примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому кримінальним законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Особа зобов`язана перетерпіти ті позбавлення й обмеження, які пов`язані з застосуванням до неї покарання. При цьому, держава має забезпечити належний захист законних прав та свобод особи, їх обмеження повинно бути належним чином обґрунтовано.

Згідно з ч. 2 ст. 52 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобіганню вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Частиною другою статті 8 КПК України встановлено, що принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ).

ЄСПЛ у справах «Бакланов проти росії» (рішення від 09 червня 2005 року) та «Фрізан проти росії» (рішення від 24 березня2005 року) указав, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним.

У справі «Ізмайлов проти росії» (рішення від 15 жовтня 2008 року) ЄСПЛ установив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи», чого суд першої інстанції не дотримав.

Отже, кримінальне покарання повинно бути справедливим балансом з однієї сторони між необхідністю застосування заходів примусу внаслідок вчиненого кримінального правопорушення та усвідомлення винною особою необхідності її понести, та з іншої сторони такі заходи примусу мають бути достатніми для перевиховання особи та попередження нових злочинів.

У п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 судам роз`яснено, що, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання.

У постанові Верховного Суду від 01 лютого 2018 року у справі № 634/609/15-к (провадження 51-658км17) визначено поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві, яка за визначенням охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між законними альтернативами та діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК) визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК України тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і ЄСПЛ (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, ураховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України поняття «особа винного».

У постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2018 року у справі 756/4830/17-к зроблено висновок, що:

«термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання».

Згідно з ч. 1 ст. 65 КК України суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд першої інстанції, на виконання приписів указаної норми кримінального закону та положень судової практики, урахував:

характер і ступінь суспільної небезпеки скоєного обвинуваченим кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до тяжкого злочину; особливості й обставини вчинення злочину (злочин є умисним та вчинений з корисливих спонукань);

характеристику особи обвинуваченого, який раніше судимий, офіційно непрацевлаштований, неодружений, дітей на утриманні не має, на обліках у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання скарг щодо його неналежної поведінки не надходило, проживає спільно з матір`ю ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , братом ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який має інвалідність першої групи та бабою ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка має статус дитини-війни;

обставину, що пом`якшує покарання щире каяття;

обставину, що обтяжує покарання рецидив злочинів.

Такі дані про особу винного, тяжкість кримінального правопорушення та обставини вчинення злочину дали місцевому суду підстави для призначення ОСОБА_7 мінімального покарання, передбаченого санкцією статті, у виді п`яти років позбавлення волі.

З таким висновком погоджується суд апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги захисника щодо можливості звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням апеляційний суд визнає необґрунтованими з огляду на таке.

Частиною першою статті 75 КК України встановлено, якщо суд, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільненні від відбування покарання з випробуванням.

Підстави звільнення особи від відбування покарання з випробуванням також визначив Верховний Суд у постанові від 19 липня 2018 року у справі № 755/6254/17, де указав, що:

«згідно з законом ст. 75 КК України може бути застосована у тому разі, коли при призначенні покарання, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, оскільки звільнення з випробуванням має на меті настання позитивних змін в особистості засудженого та створення в нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки в суспільстві».

Відтак умовою звільнення від відбування покарання з випробуванням є наявність таких соціальних чинників, які б давали суду підставу дійти висновку про виправлення і перевиховання без відбування покарання.

Водночас, у цьому провадженні місцевий суд установив, що обвинувачений ОСОБА_7 раніше неодноразово судимий, не працює, не займається суспільно-корисливою працею, неодружений та немає міцних соціальних зв`язків, вчинив злочин за наявності обставини, що обтяжує покарання, а саме рецидив злочину.

Ба більше, суд першої інстанції надав належну оцінку підвищеній суспільній небезпеці кримінального правопорушення, вчиненого обвинуваченим у період воєнного стану.

Вік обвинуваченого, визнання ним своєї вини у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, здійснення догляду за братом-інвалідом, з огляду на обставини цієї справи, істотно не знижують ступінь тяжкості вчиненого ним діяння та були ураховані місцевим судом при обранні покарання у мінімальній межі, установленій санкцією ч. 4 ст. 185 КК України.

Отже, дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 у сукупності з установленими обставинами провадження та тяжкості вчиненого кримінального правопорушення не дають суду підстави для звільнення його від відбування покарання з випробуванням, адже навіть покладення на обвинуваченого обов`язків, які передбачають комплекс заходів, спрямованих на корекцію соціальної поведінки або її окремих проявів, формування соціально сприятливих змін особистості, не здатні забезпечити виправлення і перевиховання обвинуваченого без відбування покарання.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів не бачить підстав для задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 та скасування чи зміни вироку суду в частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання з підстав наведених у ній.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, що тягнуть за собою скасування вироку суду першої інстанції, при апеляційному розгляді справи не установлено.

Отже, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу захисника слід залишити без задоволення, а оскаржуваний вирок суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 31 жовтня 2025 року щодо ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 185 КК України залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який перебуває під вартою, у той самий строк з дня отримання її копії.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4