ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/817/258/25 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.1 ст.263 КК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 вересня 2025 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду

в складі: головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

з участю: прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 квітня 2024 року,-

ВСТАНОВИЛА:

Вказаним вироком

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Тернопіль, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, та призначено йому покарання за цією статтею у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.71 КК України, до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднано невідбуте покарання за вироком Зборівського районного суду Тернопільської області від 13 березня 2020 року у виді 1 (одного) місяця позбавлення волі та призначено остаточне покарання ОСОБА_7 у виді 3 (трьох) років 1 (одного) місяця позбавлення волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 рахується з моменту звернення вироку до виконання.

Питання щодо речових доказів та процесуальних витрат вирішено.

Згідно вироку, суд першої інстанції визнав доведеним, що ОСОБА_7 , маючи умисел на незаконне придбання та зберігання бойових припасів, всупереч вимогам, визначених в пунктах 2, 9 Положення про дозвільну систему, Інструкцією про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної і холодної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та зазначених патронів, а також боєприпасів до зброї та вибухових матеріалів (надалі - Інструкція), у червні 2022 року, точного часу та дати досудовим розслідуванням не встановлено, придбав корпус оборонної осколкової гранати Ф-1 та запал УЗРГМ-2, що в сукупності є бойовим припасом. В цей же час, не вживши передбачених законодавством заходів щодо повідомлення відповідних державних органів про виявлений бойовий припас, а також заходів спрямованих на здачу виявленого бойового припасу до органів поліції, в нього виник злочинний умисел направлений на незаконне зберігання бойового припасу без передбаченого законом дозволу.

Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_7 зберігав корпус оборонної осколкової гранати Ф-1 та запал УЗРГМ-2 за місцем свого фактичного проживання, не маючи передбаченого законом дозволу.

В подальшому, 15.06.2022 у період часу із 07 години 21 хвилини по 10 годину 19 хвилину, під час проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_2 у ОСОБА_7 виявлено та вилучено корпус оборонної осколкової гранати Ф-1 та запал УЗРГМ-2, що в сукупності є бойовим припасом.

Відповідно до ч. 2 ст. 178 Цивільного кодексу України, види об`єктів цивільних прав, які можуть належати лише певним учасникам обороту або перебування яких в цивільному обороті допускається за спеціальним дозволом, встановлюються законом. Частина 1 статті 263 Кримінального кодексу України встановлює кримінальну відповідальність за носіння, зберігання, придбання, передачу чи збут вогнепальної зброї (крім гладкоствольної), бойових припасів, вибухових речовин або вибухових пристроїв без передбаченого законом дозволу. Враховуючи те, що спеціального закону, який регулює порядок придбання, зберігання та носіння зброї, вибухових припасів та вибухових речовин немає, дозвіл на володіння об`єктами, які обмежені в цивільному обороті, на законних підставах, фізичним особам - загального статусу, виданий бути не може.

Таким чином, ОСОБА_7 , діючи з єдиним прямим умислом, не маючи будь-якого дозволу на такі дії, придбав та зберігав бойовий припас, чим порушив вимоги п. 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Закону України «Про Національну поліцію», Постанови Верховної ради України «Про право власності на окремі види майна», Інструкції, Положення про дозвільну систему.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 просить скасувати вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 квітня 2024 року, та закрити провадження у справі на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України, у зв`язку із невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_7 в суді і вичерпанням можливості їх отримати. Свої вимоги мотивує тим, що:

фактичні дані, отримані в ході обшуку приміщення, проведеного з 07 год. 21 хв. до 10 год. 19 хв. 15 червня 2022 року є недопустимими доказами, так як обшук приміщень (в тому числі житлової кімнати під №4-15, загальною площею 70,4 кв.м., яка знаходиться на другому поверсі і не відноситься до приміщення гаража з котельною і прибудовою, загальною площею 462,1 кв.м.) проведено без відповідного дозволу слідчого судді, без наявності підстав, передбачених ч.3 ст.233 КПК України для проведення невідкладного обшуку, без добровільної згоди особи, яка ними володіє;

докази, які отримані за наслідками проведення обшуку приміщення 15 червня 2022 року, що знаходиться по АДРЕСА_2 є недопустимими, так як вказана слідча дія проведена не уповноваженою особою слідчим СВ Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_9 , який не був включений в групу слідчих;

слід папілярного узору відбитка пальця було виявлено не на предметі, віднайденому під час обшуку, а на поверхні поліетиленового пакету, в якому предмет було упаковано, як це зазначено у протоколі огляду від 16 червня 2022 року, а показання спеціаліста не можуть спростувати відомості, відображені у протоколі;

прокурором в судовому засіданні не надано будь-яких відомостей про відібрання у ОСОБА_7 взірців пальців рук відповдіно до вимог ст.ст. 241, 245 КПК України, зокрема: не надано постанови слідчого чи прокурора про відібрання взірців папілярних узорів пальців рук та підтвердження ознайомлення з їх змістом обвинуваченого; не надано відомостей про звернення до слідчого судді із клопотанням про надання дозволу на примусове відібрання у ОСОБА_7 взірців папілярних узорів пальців рук в разі відмови обвинуваченого після ознайомлення з відповідною постановою від добровільного надання вказаних взірців; не відкривалися такі відомості стороні захисту в порядку ст.290 КПК України;

обвинувальний акт у кримінальному провадженні направлено до суду після закінчення строку досудового розслідування;

прокурором у судовому засіданні не надано будь-яких відомостей, які би свідчили про те, що слідчою чи прокурором було надано захиснику ( ОСОБА_8 ) доступ до матеріалів досудового розслідування шляхом вручення чи направлення повідомлення про завершення досудового розслідування та надання доступу до матеріалів досудового розслідування.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, доводи обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу з наведених у ній підстав, думку прокурора, яка заперечила проти доводів сторони захисту і просила залишити вирок без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції з`ясував наступне.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Перевіркою матеріалів провадження в ході апеляційного розгляду встановлено, що висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України є правильними, так як ґрунтуються на досліджених в судовому засіданні та наведених у вироку доказах в їх сукупності та взаємозв`язку, яким суд першої інстанції дав належну оцінку, вірно визнавши їх належними, допустимими та достатніми.

У вироку суду в повній відповідності до вимог ст.374 КПК наведено докази, на яких ґрунтується висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, які суд дослідив та оцінив із дотриманням положень ст. 94 КПК. В основу обвинувального вироку покладено виключно ті докази, що не викликають сумнівів у їхній достовірності. У мотивувальній частині вироку суд виклав формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, з достатньою конкретизацією встановив і зазначив місце, час, спосіб вчинення злочину, його наслідки.

Зокрема, висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, підтверджується сукупністю доказів, належно оцінених судом першої інстанції, а саме даними:

протоколу обшуку від 15 червня 2022 року, в ході проведення якого за місцем проживання ОСОБА_7 було виявлено і вилучено предмет візуально схожий на запал до гранати УЗРГМ з маркуванням та предмет схожий на гранату Ф-1 з маркуванням 107-51 80Т, які поміщені у сейф пакети (т.1 а.к.п.90-101).;

протоколу огляду предмету від 16 червня 2022 року з додатками, зі змісту яких видно, що на предметах, які візуально схожі на гранату і запал та були вилучені з місця проживання обвинуваченого, при обробленні дактилоскопічним порошком виявлено сліди папілярних візерунків пальців рук. В ході огляду ці сліди були вилучені шляхом накладання клейкої стрічки на їх поверхню і разом з цією стрічкою поміщені на додаток до протоколу огляду. В подальшому додаток до протоколу огляду предмету підписаний понятими, слідчим та спеціалістом, після чого він поміщається в паперовий конверт, який також підписаний понятими, слідчим та спеціалістом та опечатаний (т.1 а.к.п.106-114,120,134,135,139);

висновків судових дактилоскопічних експертиз №СЕ-19/120-22/5766-Д від 23 червня 2022 року та №СЕ-19/120-22/6114-Д від 29 червня 2022 року, згідно яких один слід папілярного узору, який в ході огляду 16 червня 2022р. було вилучено з поверхні корпусу предмета, який схожий на гранату придатний для ідентифікації по ньому особи і залишений вказівним пальцем правої руки обвинуваченого ОСОБА_7 (т.1 а.к.п.119-122,132-139);

висновку судової вибухотехнічної експертизи №СЕ-19/120-22/5762-ВТХ від 24 червня 2022 року, згідно якого надані на дослідження два предмети, які були вилучені за місцем проживання обвинуваченого, є корпусом оборонної осколкової ручної гранати Ф-1 та запалом УЗРГМ-2 і в сукупності являються оборонною осколковою ручною гранатою Ф-1, яка придатна для здійснення вибуху та являється бойовим припасом (т.1 а.к.п.147-152).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що досліджені судом першої інстанції докази з точки зору їх належності, допустимості та взаємозв`язку в сукупності свідчать про те, що стороною обвинувачення доведено, як подію кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК, так і те, що зазначене кримінальне правопорушення вчинено саме ОСОБА_7 .

Матеріали кримінального провадження свідчать про те, що суд першої інстанції у повному обсязі дослідив усі обставини, які мали значення для прийняття рішення в справі, повно та всебічно перевірив зібрані на досудовому слідстві докази та дав їх сукупності належну правову оцінку, з якою погоджується і колегія суддів.

Переконливих аргументів на спростування наведених у вироку висновків суду першої інстанції щодо оцінки доказів апеляційна скарга захисника ОСОБА_7 не містить.

Необґрунтованими є доводи захисника обвинуваченого ОСОБА_7 про недопустимість як доказу фактичних даних, отриманих під час обшуку 15 червня 2022 року з тих підстав, що слідчий суддя не надавав дозволу на обшук житлової кімнати загальною площею 70,4 кв.м., яка знаходиться на другому поверсі і не відноситься до приміщення гаража з котельною і прибудовою, загальною площею 462,1 кв.м.

Так, згідно з ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду від 09 червня 2022 року, органу досудового розслідування було надано дозвіл на проведення обшуку приміщення загальною площею 462,1 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , 1/5 частина якого зареєстрована за обвинуваченим ОСОБА_7 (т.1 а.с.8789).

Як видно зі змісту вказаної ухвали слідчого судді при розгляді клопотання про дозвіл на проведення обшуку було встановлено, що згідно наданої органу досудового розслідування письмової інформації Тернопільського районного госпрозрахункового бюро технічної інвентаризації, договору купівлі-продажу, рішення господарського суду та реєстраційного посвідчення (т.1 а.к.п.65-68) за обвинуваченим ОСОБА_7 на той час було зареєстровано 1/5 частина приміщення загальною площею 462,1 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 .

При цьому, вказані документи про право власності ОСОБА_7 на той час та як наслідок і ухвала слідчого судді не містили жодного уточнення щодо поверховості будівлі, поділу на кімнати або обмеження дії ухвали виключно першим поверхом чи певними приміщеннями, як про це стверджує сторона захисту. Зі змісту ухвали слідчого судді слідує, що нею було надано дозвіл на обшук приміщення в цілому без зазначення жодних обмежень щодо конфігурації чи функціонального призначення окремих частин.

Більше того, в ході апеляційного розгляду встановлено, що на день надання слідчим суддею дозволу на проведення обшуку в нежитловому приміщенні, що належить обвинуваченому ОСОБА_7 , органу державної реєстрації прав на нерухоме майно і органу досудового розслідування не могло бути відомо про те, що обвинувачений здійснив реконструкцію, добудову чи перепланування цього нерухомого майна, оскільки технічний паспорт на будівлі за адресою: АДРЕСА_2 , на який посилається сторона захисту, було виготовлено на замовлення обвинуваченого ОСОБА_7 14 грудня 2022 року, тобто майже через пів року після проведення обшуку в цьому приміщенні (т.1 а.к.п.234).

Таким чином, при проведенні обшуку 15 червня 2022 року слідчий, діючи добросовісно, не мав об`єктивної можливості заздалегідь ідентифікувати всі самовільно добудовані частини приміщення, і тому не міг встановити, чи вони входять до площі, на яку надано дозвіл, тим більше чи зареєстровані вони офіційно. Проте сам факт, що обшук здійснювався в межах однієї адреси та в межах фактичного володіння особи, щодо якої надано дозвіл, виключає будь-які сумніви у тому, що органом досудового розслідування було здійснено обшук саме в тому приміщенні, в якому на це було надано дозвіл слідчим суддею.

Також, з даних протоколу обшуку вбачається, що після виявлення гранати і запалу до неї на місце події прибув обвинувачений ОСОБА_7 , йому було вручено ухвалу слідчого судді, з якою він ознайомився та підписав протокол обшуку не висловлюючи при цьому жодних зауважень щодо його володіння приміщенням, в якому було виявлено і вилучено корпус гранати та запал до неї (т.1 а.к.п. 100).

Враховуючи наведені обставини в сукупності, апеляційний суд приходить до переконання, що обшук 15 червня 2022 року проводився на законних підставах із дотриманням процесуальних гарантій, а слідчий діяв в межах наданого слідчим суддею дозволу, обшук був проведений за вказаною в ухвалі адресою, а тому всі отримані ним докази є належними і допустимими.

Твердження захисника про те, що вказаний обшук було проведено не уповноваженою особою слідчим СВ Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_9 , який не був включений в групу слідчих, не підтверджується матеріалами провадження, з яких вбачається, що постановою від 14 червня 2022 року, заступник начальника СВ Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області визначив слідчого ОСОБА_10 у складі групи слідчих у кримінальному провадженні в межах якого проводився обшук в приміщенні обвинуваченого ОСОБА_7 . Цей факт додатково підтверджується даними витягів з ЄРДР, які наявні в матеріалах провадження (т.1 а.к.п.44-45,51-52).

Крім того, доводи сторони захисту про недопустимість даних протоколу обшуку з наведеної підстави не можуть бути взяті до уваги апеляційним судом, оскільки при дослідженні судом першої інстанції цього доказу захист не заявляв клопотань про перевірку повноважень слідчого і витребування відповідної постанови, а вперше порушив це питання лише у дебатах, коли стадія з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами вже була завершена. Такий підхід не може вважатися добросовісним використанням процесуальних прав і не створює підстав для автоматичного визнання зібраних доказів недопустимими.

Так, у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 14 лютого 2022 року у справі № 477/426/17 чітко зазначено, що постанови про визначення слідчого чи групи слідчих можуть бути подані та досліджені судом не лише на стадії розгляду справи в першій інстанції, а й під час апеляційного чи касаційного провадження. Такий процесуальний документ сам по собі не є джерелом доказів у розумінні статей 84 і 99 КПК України, однак може бути використаний для перевірки належності та допустимості доказів, зібраних у ході досудового розслідування.

Враховуючи наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що обшук було проведено уповноваженим слідчим у межах його повноважень, а твердження захисту в цій частині є необґрунтованими і не впливають на допустимість отриманих доказів.

Твердження сторони захисту про порушення порядку відібрання зразків папілярних візерунків у ОСОБА_7 , що нібито призвело до недопустимості висновку дактилоскопічної експертизи, є безпідставним і спростовуються як змістом матеріалів кримінального провадження, так і встановленими в ході апеляційного розгляду обставинами.

Так, у межах цього провадження обвинувачений ОСОБА_7 письмово відмовився надавати слідчому свої відбитки папілярних візерунків, що зафіксовано відповідною заявою від 15 червня 2022 року (т.1 а.с.124).

У відповідь на запит слідчого, Управлінням інформаційно-аналітичної підтримки ГУНП в Тернопільській області було надано оригінал дактилокарти, заповненої на ім`я ОСОБА_7 (т.1 а.с.126, 129), яка і була використана як процесуальний документ-додаток до судової дактилоскопічної експертизи.

Доводи сторони захисту про те, що надана на дослідження дактилокарта не містить відбитків пальців рук обвинуваченого апеляційний суд оцінює критично як обраний спосіб захисту, оскільки під час судового розгляду сторона захисту не заявляла клопотань про проведення повторних дактилоскопічних експертиз через неналежність зафіксованих на дактилокарті відбитків пальців рук саме обвинуваченому, а обмежилась лише твердженнями про нібито порушення процесуального порядку їх отримання.

Крім того, предметом доказування в даному випадку є не сама дактилокарта, а висновок експерта № СЕ-19/120-22/6114-Д від 29 червня 2022 року, складений за результатами її дослідження, що є належним та допустимим доказом у цьому провадженні (т.1 а.с. 132138).

Посилання апелянта на порушення порядку відкриття дактилокарти у порядку ст.290 КПК України так само є надуманим, оскільки в матеріалах кримінального провадження наявні протоколи від 12 вересня 2022 року про надання стороні захисту доступу до додаткових матеріалів, у тому числі дактилокарти, однак захисник й обвинувачений відмовилися від підписання протоколу, що зафіксовано відеозаписом (т.1 а.к.п. 207214).

За таких обставин твердження про порушення порядку відбору зразків для експертизи є непідтвердженими і не спростовують допустимості результатів дактилоскопічної експертизи, яка була проведена відповідно до вимог КПК.

При перевірці доводів апеляційної скарги про те, що папілярні візерунки пальців рук були виявлені не на предметах, візуально схожих на гранату та запал до неї, а на поліетиленових пакетах, у які зазначені предмети були упаковані, апеляційним судом встановлено наступне.

У протоколі огляду від 16 червня 2022 року (т.1, а.с. 106108) зазначено суперечливі відомості щодо предмета, з поверхні якого в ході цього огляду було вилучено папілярні візерунки пальців, а саме зазначено:

слідчий провів огляд предметів візуально схожих на гранату та запал, які знаходяться в сейф упакуваннях АВ2011738 та АВ2011739 (т.1 а.к.п.106);

з метою виявлення слідової інформації зовнішня поверхня вказаних пакетів обробляється дактилоскопічним порошком. При обробленні дактилоскопічним порошком виявлено по одному сліду папілярного візерунку пальців рук, які шляхом накладання клейкої стрічки вилучені та поміщені на додаток до протоколу огляду. На цьому огляд предметів, а саме: предмету візуально схожого на гранату і на запал, закінчився і вони разом із первинним упакуванням були поміщені у нові сейф упакування (т.1 а.к.п.107).

Таким чином, даний протокол огляду одночасно містить відомості про те, що об`єктами огляду є саме предмет, візуально схожий на гранату, та предмет, візуально схожий на запал до неї, які перебували в сейф-пакетах з відповідними ідентифікаторами і, водночас у тексті протоколу міститься посилання на те, що сліди папілярних візерунків були виявлені саме на поверхні зазначених пакетів.

З метою усунення можливих суперечностей між змістом зазначеного протоколу та іншими доказами, судом апеляційної інстанції було допитано спеціаліста двох понятих: ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .

Допитані в ході апеляційного розгляду в якості свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_11 підтвердили, що 16 червня 2022 року брали участь як поняті у проведенні слідчої дії огляду предметів. Вони вказали, що були запрошені працівниками поліції і добровільно взяли участь в цій слідчій дії, в ході якої оглядались якісь предмети, що були в пакетах, а після завершення огляду були складені відповідні документи, які вони підписали без будь-якого тиску з боку працівників поліції.

При цьому, вказані свідки під час їх перехресного допиту в судовому засіданні апеляційного суду категорично ствердили, що через значний проміжок часу, який минув з тієї події, вони не пам`ятають які саме предмети оглядались і що конкретно відбувалось під час їх огляду.

Оцінюючи показання вказаних понятих, як незаінтересованих осіб, апеляційний суд приходить до висновку, що вони підтверджують факт проведення слідчим огляду 16 червня 2022 року і оформлення ним відповідного протоколу огляду. Однак, показання допитаних апеляційним судом понятих не усунули наявні в змісті цього протоколу суперечності, а тому апеляційним судом було допитано спеціаліста ОСОБА_13 , який також брав участь в зазначеній слідчій дії.

В ході допиту ОСОБА_13 ствердив, що під час вказаної слідчої дії він як спеціаліст криміналіст проводив фіксування папілярних візерунків пальців рук і вони були виявлені ним не на упакуваннях, як про це помилково зазначив слідчий у протоколі, а саме на предметах огляду корпусі гранати і запалі до неї. Ці папілярні візерунки він зафіксував на липку стрічку, яку помістив на додаток до протоколу огляду, в якому він власноручно зробив запис про те, з поверхні яких саме предметів вони вилучені.

Також, спеціаліст ОСОБА_13 , оглянувши пред`явлений йому під час допиту вказаний додаток до протоколу огляду від 16 червня 2022 року (т.1 а.к.п.134,139) категорично підтвердив, що розміщений в ньому у графі Сліди папілярних візерунків вилучені: під номером 1 рукописний текст - із зовнішньої поверхні корпусу гранати Ф-1 із маркуванням 1075180Т та під номером 2 рукописний текст - із поверхні запалу типу УЗРГМ-2 маркування 106-80583 виконані ним особисто тому, що саме з поверхні вказаних предметів ним було вилучено вказані візерунки.

Ураховуючи сукупність встановлених обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що показання допитаних в ході апеляційного розгляду понятих підтверджують факт проведення слідчим огляду предметів 16 червня 2022 року. При цьому, про вилучення папілярних візерунків з поверхні їх упакування слідчий у протоколі вказала внаслідок описки, оскільки наявний в матеріалах провадження додаток до протоколу цього огляду в сукупності з показаннями спеціаліста підтверджує, що папілярні візерунки пальців рук були вилучені саме з корпусу гранати і запалу до неї, які вказані у протоколі огляду як предмети, що оглядались.

Тому, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що слід папілярного узору відбитка пальця було виявлено не на предметі, віднайденому під час обшуку в приміщенні обвинуваченого.

Доводи захисника про те, що обвинувальний акт у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 було направлено до суду після закінчення строків досудового розслідування, визначених статтею 219 КПК України, є необґрунтованими та спростовуються матеріалами кримінального провадження.

Встановлено, що в межах цього провадження ОСОБА_7 було повідомлено про підозру 30 червня 2022 року (т.1 а.с.7), а 23 серпня 2022 року повідомлено підозрюваному та його захиснику ОСОБА_14 про завершення досудового розслідування і надано доступ до матеріалів відповідно до ч.1 ст.290 КПК (т.1 а.с. 215216). Відтак, з 24 серпня 2022 року перебіг строку зупинився, і у сторони обвинувачення залишалося ще 8 днів строку досудового розслідування.

25 серпня 2022 року слідчий отримав повідомлення захисника ОСОБА_8 про набуття ним повноважень у кримінальному провадженні з 21 серпня 2022 року (т.2 а.с. 4546).

Згідно з правовою позицією, сформульованою об`єднаною палатою Касаційного кримінального суду у постанові від 24 жовтня 2022 року у справі № 216/4805/20 (провадження № 51-4684кмо21), строк досудового розслідування, передбачений ч.3 ст.219 КПК України, зупиняється з наступного дня після повідомлення підозрюваному та його захиснику про завершення досудового розслідування та надання доступу до матеріалів, і не поновлюється до моменту ознайомлення з ними як підозрюваного, так і всіх його захисників, у тому числі тих, які з`явилися пізніше.

Оскільки ОСОБА_7 та захисник ОСОБА_14 ознайомилися з матеріалами 31 серпня 2022 року, а захисник ОСОБА_8 09 вересня 2022 року (т.1 а.с. 197207), що підтверджено відповідними протоколами, то лише з дати ознайомлення з матеріалами провадження всіма захисниками поновився перебіг строку досудового розслідування, після чого 12 вересня 2022 року обвинувальний акт було скеровано до суду в межах процесуального строку.

Доводи захисника ОСОБА_8 про необхідність здійснення йому окремого повідомлення про завершення досудового розслідування не ґрунтуються на положеннях КПК України, який не містить вимог щодо окремого повторного повідомлення нового захисника про завершення розслідування, якщо таке повідомлення уже було здійснено стороні захисту.

Відтак, апеляційний суд приходить до переконання, що в даному випадку обвинувальний акт у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 надійшов до суду з дотриманням строків, визначених ст.219 КПК України, а доводи сторони захисту не спростовують ці обставини й не впливають на допустимість подальшого розгляду справи по суті.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.ст. 50, 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який, згідно ст.12 КК України, є тяжким, особу винного, який раніше неодноразово притягався до кримінальної відповідальності, в тому числі за вчинення злочинів, пов`язаних із незаконним обігом зброї чи бойових припасів, не перебуває на обліку в лікаря психіатра чи нарколога, посередньо характеризується по місцю проживання, не встановив обставин, які пом`якшують чи обтяжують його покарання та вірно призначив його в межах санкції статті обвинувачення у виді позбавлення волі. Та застосував положення ч.1 ст.71 КК України, приєднавши до призначеного покарання за даним вироком частину невідбутого покарання за попереднім вироком Зборівського районного суду Тернопільської області від 13 березня 2020 року та визначивши остаточне покарання за сукупністю вироків у виді позбавлення волі.

На переконання колегії суддів таке покарання за своїм видом і розміром є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би перешкодили чи могли перешкодити суду повно, всебічно та об`єктивно розглянути кримінальне провадження і постановити законне, обґрунтоване та справедливе судове рішення, в ході апеляційного розгляду не встановлено.

Вирок суду першої інстанції достатньо мотивований і обґрунтований, при перевірці справи в апеляційному порядку не виявлено будь - яких обставин, які не були предметом перевірки суду першої інстанції і вплинули на висновки суду по суті пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення.

Враховуючи наведене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування вироку суду з підстав, зазначених в апеляційній скарзі захисника обвинуваченого ОСОБА_7 , а тому в його задоволенні слід відмовити.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.404, 405, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 - залишити без задоволення, а вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 квітня 2024 року відносно ОСОБА_7 без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена протягом трьох місяців шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду, а обвинуваченим який перебуває під вартою у той же строк з моменту вручення йому копії ухвали.

Головуючий

Судді