Справа № 196/1455/25
№ провадження 1-кс/196/131/2025
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2025 року с-ще Царичанка

Царичанський районний суд Дніпропетровської області у складі:

слідчого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

слідчого ОСОБА_4 ,

підозрюваного ОСОБА_5 ,

захисника адвоката ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду с-ща Царичанка Дніпропетровської області клопотання слідчого СВ ВП №4 Дніпровського РУП №2 ГУПН в Дніпропетровські області ОСОБА_7 , погоджене прокурором Дніпровської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону ОСОБА_3 , про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою по матеріалам досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0006328 від 25.04.2025 року, відносно:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя Запорізької області, громадянина України, із середньою освітою, не одруженого, військовослужбовця військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, в посаді майстра ремонтної майстерні взводу технічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «солдат», в силу ст. 89 КК України раніше не судимого, фактично мешкаючого без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 ,

підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

До слідчого судді Царичанського районного суду Дніпропетровської області надійшло клопотання слідчого СВ ВП №4 Дніпровського РУП №2 ГУПН в Дніпропетровські області ОСОБА_7 , погоджене прокурором Дніпровської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону ОСОБА_3 , про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою по матеріалам досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0006328 від 25.04.2025 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, відносно ОСОБА_5 .

В обґрунтування клопотання слідчим зазначено, що слідчим відділенням відділення поліції № 4 Дніпровського РУП № 2 ГУНП в Дніпропетровській області, в порядку ст. 615 КПК України, здійснюється досудове розслідування, за фактом самовільного залишення військової частини № НОМЕР_1 військовослужбовцем ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Нагляд зв додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва здійснюється групою прокурорів Дніпровського спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону.

Згідно ст. 1 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про Оборону України» у разі збройної агресії проти України або загрози нападу на Україну Президент України приймає рішення про загальну або часткову мобілізацію, введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, застосування Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, подає його Верховній Раді України на схвалення чи затвердження, а також вносить до Верховної Ради України подання про оголошення стану війни.

Органи державної влади та органи військового управління, не чекаючи оголошення стану війни, вживають заходів для відсічі агресії. На підставі відповідного рішення Президента України Збройні Сили України разом з іншими військовими формуваннями розпочинають воєнні дії, у тому числі проведення спеціальних операцій (розвідувальних, інформаційно-психологічних тощо) у кіберпросторі.

У зв`язку з триваючою повномасштабною збройною агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», на підставі Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №2102-IX, в Україні з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року на 30 діб до 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року введений воєнний стан.

У подальшому Указами Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» строк дії воєнного стану в Україні продовжено, зокрема, до 05 години 30 хвилин 03 лютого 2026 року.

Відповідно до наказу № 225 командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 09.08.2024, солдата ОСОБА_5 , на підставі розпорядження тимчасово виконуючого обов`язки командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_3 » від 07 серпня 2024 року №1314/69/2348/дск, зарахованого у розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 , який прибув для подальшого проходження військової служби з військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 ), з 09 серпня 2024 року зараховано до списків особового складу, на грошове та речове забезпечення та допущено до тимчасового виконання службових обов`язків за вакантною посадою майстра ремонтно-механічного відділення взводу технічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 .

Відповідно до витягу з наказу № 242 командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 25.08.2024, солдата ОСОБА_5 , який тимчасово виконував службові обов`язки за посадою майстра ремонтно-механічного відділення взводу технічного забезпечення, - призначено на посаду майстра ремонтної майстерні взводу технічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 .

18 жовтня 2024 року о 08 годині 30 хвилин, під час перевірки особового складу взводу технічного забезпечення військово частини НОМЕР_1 в АДРЕСА_3 /більш точна адреса не розголошується в умовах воєнного стану/, було виявлено відсутність на військовій службі без поважних причин солдата ОСОБА_5 , який самовільно залишив військову частину, у зв`язку з чим, згідно витягу наказу № 297 від 19.10.2024, останньому з 19.10.2024 було призупинено виплату грошового забезпечення, а з 20.10.2024 - знято з котлового забезпечення. Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 225 від 09.08.2024, солдата ОСОБА_5 зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та поставлено на всі види забезпечення.

Таким чином, солдат ОСОБА_5 в розумінні вимог ст. ст. 18, 19, 22, 401 та диспозиції ст. 407 КК України, є військовослужбовцем, тобто суб`єктом вказаного злочину та останньому було достеменно відомо про особливості несення військової служби під час дії воєнного стану.

Згідно ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України, які проходять військову службу відповідно до законодавства.

Будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, солдат ОСОБА_5 , відповідно до вимог ст. ст. 9, 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, суворо дотримуватися Статутів Збройних Сил України, бути дисциплінованим, не допускати негідних вчинків самому та утримувати від них інших військовослужбовців.

Відповідно до ст. 12 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові, а згідно ст. 14 Статуту із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити до наступного прямого начальника.

За ст. 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями тощо.

Стаття 127 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України визначає відповідальність солдата у мирний і воєнний час за точне та вчасне виконання покладених на нього обов`язків і поставлених йому завдань, особисту бойову готовність, утримання своєї зброї та дорученої техніки у справному стан, збереження виданого йому майна. А стаття 128 Статуту, зокрема, покладає на солдата обов`язок сумлінно вивчати військову справу, зразково виконувати свої службові обов`язки, засвоювати все, чого навчають командири (начальники), бути готовим до виконання завдань за призначенням, додержуватися військової дисципліни, мати охайний зовнішній вигляд, додержуватися правил особистої та колективної гігієни, виконувати розпорядок дня військової частини; точно, вчасно та сумлінно виконувати накази командирів (начальників), у разі потреби відлучитися питати дозволу в командира відділення, а після повернення доповідати йому про прибуття.

За приписами ст. ст. 129, 130, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, необхідність забезпечення у військовій частині постійної бойової готовності, проведення занять з бойової підготовки, підтримання внутрішнього порядку, військової дисципліни та виконання службових обов`язків зобов`язують військовослужбовців у службовий час постійно знаходитись в розташуванні військової частини або місці служби і не залишати їх без дозволу командира (начальника).

Відповідно до п.п. 1, 3 ч. 3 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять), чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).

Проте, солдат ОСОБА_5 , достовірно знаючи свої обов`язки, встановлені зазначеними нормами законодавства, що визначає загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України, їх взаємовідносини та регламентує порядок виконання військового обов`язку і проходження військової служби, маючи можливість належно їх виконувати, діючи з прямим умислом, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, свідомо допустив їх порушення та вчинив кримінальне правопорушення проти встановленого порядку несення військової служби за наступних обставин.

Так, ОСОБА_5 , діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період, та проходячи її в посаді майстра ремонтної майстерні взводу технічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «солдат», діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з метою тимчасово ухилитися від військової служби, в умовах воєнного стану, з мотивів небажання переносити труднощі військової служби через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, в порушення вимог ст. ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. ст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. ст. 9, 11, 12, 14, 16, 127, 128, 129, 130, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 14 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, достовірно знаючи, що він є військовослужбовцем і повинен проходити військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , незаконно припинив виконувати свій конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, незалежності, територіальної цілісності України та не одержавши відповідних дозволів (наказів) начальників (командирів), які за законодавством уповноважені надавати такі дозволи (накази), без поважних причин, 18 жовтня 2024 року, близько 08 години 30 хвилин, самовільно залишив пункт постійної дислокації військової частини НОМЕР_1 , який знаходився за адресою: АДРЕСА_3 /більш точна адреса не розголошується в умовах воєнного стану/, звідки прибув до місця свого фактичного проживання за адресою: АДРЕСА_1 , де проводив час на власний розсуд не пов`язуючи його із виконанням службових обов`язків з військової служби, ввірених йому за посадою, заходів для повернення до військової частини НОМЕР_1 не вживав, про своє місцезнаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляв, хоча мав можливість для цього, та був незаконно відсутній на військовій службі до 01 грудня 2025 року, коли ОСОБА_5 було затримано працівниками ВП №4 Дніпровського РУП №2 ГУНП в Дніпропетровській області, внаслідок чого кримінальне правопорушення було припинене.

01.12.2025 ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , затримано у порядку ст. 208 КПК України.

02.12.2025 ОСОБА_5 повідомлено про підозру в самовільному залишенні військової частини військовослужбовцем тривалістю понад три доби, вчиненому в умовах воєнного стану, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.

Обставинами, що дають підстави обґрунтовано підозрювати ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, є наявність достатніх доказів, зібраних під час досудового розслідування на підтвердження інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.

Вказані докази, як самі по собі так і в сукупності із іншими доказами містять відомості, що підтверджують обставини вчинення підозрюваним кримінального правопорушення, а отже й обґрунтованість повідомленої підозри.

Стороною обвинувачення дотримано вимогу розумної підозри, оскільки наявні на даний час докази у кримінальному провадженні свідчать про об`єктивний зв`язок підозрюваного ОСОБА_5 із вчиненням кримінального правопорушення, яке йому інкримінуються, тобто виправдовують необхідність подальшого розслідування у цьому провадженні з метою дотримання імперативних завдань кримінального провадження, визначених статтею 2 КПК України.

Необхідність обрання підозрюваному ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обумовлюється наявністю встановлених в ході досудового розслідування наступних ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України:

- можливість переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду: враховуючи, що ОСОБА_5 вчинив тяжкий злочин, відповідальність за який, за умови доведеності в суді поза розумним сумнівом за вироком суду, що набрав законної сили, його вини в інкримінованому кримінальному правопорушенні, передбачена виключно у вигляді реального позбавлення волі строком від п`яти до десяти років, - з метою уникнення кримінальної відповідальності та тягар суворості можливого призначеного покарання, ОСОБА_5 може переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, враховуючи також й відсутність, за даними паспорту громадянина України, з 2015 року зареєстрованого постійного місця проживання, відсутність міцних соціальних зв`язків, тривалість часу переховування від співслужбовців та командування військової частини НОМЕР_1 .

- можливість незаконно впливати на свідків у кримінальному провадженні.

- можливість вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється: орган досудового розслідування вважає, що підозрюваний як військовослужбовець який не виключений зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та не увільнений із займаної посади, в умовах воєнного стану, має можливість, самостійно прибути як до цієї ж військової частини, так і обрати іншу де продовжити проходити військову службу, проте тривалий період жодних заходів до цього не вживає, що свідчить про умисне продовження вчиненого злочину, у якому він підозрюється, а також ймовірність наявності в діях особи складу кримінального правопорушення за ч. 5 ст. 407 КК України.

Також, крім наявності ризиків, зазначених вище, відповідно до статті 178 КПК України, прошу суд оцінити в сукупності всі обставини.

З огляду на вищевикладені факти, запобігти ризикам які перелічені у вказаному клопотанні, шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів неможливо.

Більш того, відповідно до ч. 8 ст. 176 КПК України, під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 402-405, 407, 408, 429 Кримінального кодексу України, застосовується виключно запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої статті 176 КК України тримання під вартою.

Отже, беручи до уваги, що ОСОБА_5 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, який кваліфікується відповідно до ч. 5 ст. 12 КК України, як тяжкий, за яке передбачено покарання у вигляді реального позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років, що дає можливість згідно п. 4 ч. 2 ст.183 КПК України застосувати до нього запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, враховуючи наявність обґрунтованої підозри у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 5 ст. 407 КК України та ризиків, які дають достатні підстави вважати, що підозрюваний ОСОБА_5 може здійснити спроби переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, то запобігти ризикам, які перелічені у вказаному клопотанні, шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів неможливо.

Просить застосувати запобіжний захід відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів.

У судовому засіданні слідчий ОСОБА_4 підтримала клопотання, просила його задовольнити та застосувати відносно підозрюваного ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів без визначення розміру застави та направити його до Державної установи "Дніпровська установа виконання покарань №4" Міністерства юстиції України.

Прокурор ОСОБА_3 у судовому засіданні /у режимі відеоконференції/ підтримала клопотання та просила його задовольнити.

Підозрюваний ОСОБА_5 та його захисник - адвокат ОСОБА_6 у судовому засіданні просили застосувати запобіжний захід у виді домашнього арешту, враховуючи стан здоров'я підозрюваного.

Слідчий суддя, вислухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали клопотання, приходить до висновку що клопотання слідчого підлягає задоволенню з огляду на наступне.

У судовому засіданні встановлено, що слідчим відділенням ВП № 4 Дніпровського РУП №2 ГУНП в Дніпропетровській області проводиться досудове розслідування по кримінальному провадженню за №0006328 від 25.04.2025 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, відносно ОСОБА_5 .

Згідно копії протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, ОСОБА_5 в порядку ст. 208 КПК України було затримано 01 грудня 2025 року.

02 грудня 2025 року ОСОБА_5 повідомлено про підозру у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст.407 КК України.

При вирішенні клопотання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, відповідно до приписів п. 1 ч. 1 ст. 194 КПК України, слідчий суддя враховує докази, що свідчать про наявність обґрунтованої підозри ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, тяжкості покарання, яке йому загрожує у разі визнання винним, наявності ризиків та обставини, які виключають застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_5 інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, підтверджується дослідженими в судовому засіданні матеріалами кримінального провадження, а саме:

- повідомленням про вчинення кримінального правопорушення;

- витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 225 від 09.08.2024 відповідно до якого солдата ОСОБА_5 зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та поставлено на всі види забезпечення;

- витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 242 від 25.08.2024, відповідно до якого солдата ОСОБА_5 призначено на посаду майстра ремонтної майстерні взводу технічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 ;

- витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) №168 від 18.10.2025 про призначення службового розслідування відносно солдата ОСОБА_5 ;

- актом службового розслідування військової частини НОМЕР_1 , проведеного за фактом самовільного залишення місця служби військовослужбовцем ОСОБА_5 , вчиненого в умовах воєнного стану;

- рапортом про виявлення відсутності за місце дислокації військовій частині НОМЕР_1 ОСОБА_5 від 18.10.2024 командира взводу технічного забезпечення в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_8 ;

- поясненнями військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_9 щодо відсутності за місцем дислокації військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_5 ;

- поясненнями військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_10 щодо відсутності за місцем дислокації військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_5 ;

- витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №297 від 19.10.2025 про зняття солдата ОСОБА_5 з усіх видів забезпечення;

- витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) №171 від 26.10.2025 про підсумки службового розслідування по факту самовільного залишення військової частини солдатом ОСОБА_5 .

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення.

Досліджені слідчим суддею вищевказані докази свідчать про причетність ОСОБА_5 до кримінального правопорушення, в якому він підозрюється, та свідчать про обґрунтованість підозри саме на даній стадії кримінального провадження.

При цьому слідчий суддя при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу не вирішує питання про винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, не надає оцінку зібраним по справі доказам, доведеності вини у скоєнні злочину, правильності кваліфікації дій підозрюваного та не встановлює форму вини.

Під час розгляду питання про обґрунтованість підозри слідчим суддею враховується практика Європейського суду з прав людини, викладена у справі Мюррей проти Сполученого Королівства, відповідно до якого факти, що викликають підозру, не обов`язково мають бути встановлені до ступеня, необхідного для засудження чи навіть для пред`явлення обвинувачення, що є задачею наступних етапів кримінального процесу.

Крім того, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі Нечипорук та Йонкало проти України - термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (також рішення у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства».

Слідчий суддя враховує, що, згідно із рішенням Європейського суду з прав людини від 14.03.1984 у справі «Феррарі-Браво проти Італії» зазначено, що не можна ставити питання про те, що арешт або тримання під вартою до суду є виправданими тільки тоді, коли доведено факт вчинення та характер інкримінованих правопорушень, оскільки це є завданням попереднього розслідування, сприяти якому і має тримання під вартою, до того ж при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу має враховуватись саме обґрунтованість підозри, а не її доведеність, бо це завдання покладається на слідчого під час проведення ним досудового розслідування.

Як вбачається з самого клопотання та наданих стороною обвинувачення матеріалів, що його обґрунтовують, зазначені обставини підозри мають місце і підтверджуються на цьому етапі розслідування достатньою сукупністю даних, перелік яких міститься в самому клопотанні слідчого. Оскільки на даному етапі кримінального провадження не допускається вирішення тих питань, які повинен вирішувати суд під час розгляду по суті, а саме питань, пов`язаних з оцінкою доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, то на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів слідчий суддя лише визначає, що причетність ОСОБА_5 до вчинення злочину, підозра у якому йому повідомлена, є вірогідною та достатньою для застосування щодо нього обмежувального заходу.

Дослідивши матеріали клопотання в межах своєї компетенції, у висновках, які зробив орган досудового розслідування відносно підозрюваного, чогось очевидно необґрунтованого чи недопустимого слідчим суддею не встановлено.

Таким чином, слідчий суддя доходить висновку, що має місце наявність обґрунтованої підозри ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.

Розглядаючи питання доцільності застосування до підозрюваного запобіжного заходу у вигляді його тримання під вартою, слідчий суддя враховує, що таке рішення обмежує його права і свободи та має відповідати характеру певного суспільного інтересу (визначеним у КПК України конкретним підставам і меті) що, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості. В той же час, згідно практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Під час досудового розслідування встановлено наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, якими обґрунтовується наявність підстав для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_5 , а саме: можливість переховуватись від органів досудового розслідування та/або суду; можливість незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні та можливість вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється.

Наявність ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України підтверджується наступним: ОСОБА_5 , являючись військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, тривалий час переховувався від співслужбовців та командування військової частини НОМЕР_1 ; згідно паспорта громадянина України з 2015 року не має постійного зареєстрованого місця проживання; мешкає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 . Також про наявність даного ризику свідчать вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує підозрюваному у разі визнання його винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, за яке передбачено покарання у вигляді реального позбавлення волі на строк від 5 до 10 років.

Згідно практики Європейського суду з прав людини «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Наявність ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України підтверджується наступним: ОСОБА_5 , знаючи в обличчя свідків по даному кримінальному провадженню, які являються його співслужбовцями та командирами підрозділів, в яких він проходив військову службу, може впливати на останніх шляхом залякування, умовляння, пропонування неправомірної вигоди з метою зміни своїх показань.

Наявність ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України підтверджується наступним: ОСОБА_5 може вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, так як обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України віднесене до тяжкого злочину, раніше в силу ст. 89 КК України не судимий; як військовослужбовець, який не виключений зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та не увільнений із займаної посади, в умовах воєнного стану, мав можливість, самостійно прибути як до цієї ж військової частини, так і обрати іншу, де продовжити проходити військову службу, проте тривалий період жодних заходів до цього не вживав, що свідчить про умисне продовження вчиненого злочину, у якому він підозрюється.

Слідчий суддя зазначає, що у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» Європейський суд з прав людини зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Згідно п. 5 ч.2 ст.183 КПК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.

ОСОБА_5 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, за яке передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 до 10 років, що згідно ст. 12 КК України класифікується як тяжкий злочин.

При розгляді даного клопотання слідчим суддею встановлено, що ОСОБА_5

підозрюється у вчиненні тяжкого злочину, тісних соціальних зв`язків не має, задовільно характеризується за місцем служби, в силу ст. 89 КК України раніше не судимий; з 2015 року не має постійного зареєстрованого місця проживання, що на думку слідчого судді, свідчить про недостатність застосування до останнього запобіжного заходу не пов`язаного з позбавленням волі в межах даного кримінального провадження, оскільки не дозволить забезпечити належну процесуальну поведінку підозрюваного та не надасть можливості уникнути вище перелічених ризиків.

Слідчий суддя вважає, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відповідає характеру та тяжкості діяння, не надає можливості перешкоджати інтересам правосуддя шляхом ухилення підозрюваного від досудового розслідування. Окрім цього, докази, отримані під час досудового розслідування щодо особи підозрюваного ОСОБА_5 , можуть вказувати на можливість ухилення від органів досудового розслідування та суду; незаконного впливу на свідків у цьому кримінальному провадженні та вчинення іншого кримінального правопорушення.

Крім цього, судом взято до уваги позицію Європейського суду з прав людини, яка висвітлена в рішенні ЄСПЛ від 20.05.2010 р. у справі «Москаленко проти України», в якому зазначено, що суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину. При вирішенні даного питання, у відповідності до рішення Європейського суду з прав людини від 27.11.2008 р. у справі «Свершов проти України» судом враховано вік обвинуваченого, міцність соціальних зв`язків обвинуваченого, стан здоров`я, майновий стан, а також обставини, передбачені ст. 178 КПК.

Таким чином, слідчим доведено, що органом досудового розслідування встановлено наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які виправдовують застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно підозрюваного ОСОБА_5 , є реальними та триваючими, вони виключають можливість застосування до підозрюваного більш м`якої міри запобіжного заходу, так як альтернативні запобіжні заходи на даний час не забезпечать належний рівень процесуальної поведінки підозрюваного.

Даних, що підозрюваний за станом здоров`я не може утримуватись в умовах слідчого ізолятора чи установі виконання покарань суду не надано.

Захисником та підозрюваним не надано суду жодного доказу щодо незадовільного стану здоров`я підозрюваного та неможливості його тримання в умовах слідчого ізолятора.

Слідчий суддя вважає, що слід застосувати відносно підозрюваного запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів, який необхідно обчислювати з моменту затримання, а саме з 01 грудня 2025 року.

Відповідно до абз. 8 ч. 4 ст. 183 КПК України під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442-1 Кримінального кодексу України.

Строк дії ухвали слідчого судді про тримання під вартою становить по 29 січня 2026 року включно.

Згідно ч.2 ст. 197 КПК України, строк тримання під вартою слід обчислювати з моменту затримання, а саме з 01 грудня 2025 року.

Керуючись ст.131-132,176-178,183,197,199,369-372 КПК України, слідчий суддя,-

УХВАЛИВ:

Клопотання слідчого СВ ВП №4 Дніпровського РУП №2 ГУПН в Дніпропетровські області ОСОБА_7 , погоджене прокурором Дніпровської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону ОСОБА_3 , про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою по матеріалам досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0006328 від 25.04.2025 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, відносно ОСОБА_5 задовольнити повністю.

Застосувати до підозрюваного ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів по 29 січня 2026 року включно.

Строк тримання під вартою ОСОБА_5 обчислювати з моменту затримання, а саме з 01 грудня 2025 року.

Ухвала слідчого судді діє по 29 січня 2026 року включно.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Копію ухвали вручити учасникам процесу та направити до Державної установи "Дніпровська установа виконання покарань №4" Міністерства юстиції України для виконання.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя: ОСОБА_1