Справа № 383/1221/25
Номер провадження 1-кс/383/245/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2025 року слідчий суддя Бобринецького районного суду Кіровоградської області ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бобринець Кіровоградської області в залі судових засідань Бобринецького районного суду Кіровоградської області клопотання слідчого слідчого відділення відділення поліції № 3 (м. Бобринець) Кропивницького РУП ГУНП в Кіровоградській області ОСОБА_4 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000073 від 12.05.2025 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Слідчий СВ ВП №3 (м. Бобринець) Кропивницького РУП ГУНП в Кіровоградській області ОСОБА_4 , за погодженням з начальником Бобринецького відділу Знам`янської окружної прокуратури Кіровоградської області ОСОБА_3 , звернувся до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту на належне ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на праві власності майно, із забороною розпорядження ним, а саме, на земельну ділянку кадастровий номер :02:000:0339 загальною площею 5,1362 га., цільове призначення якої - ведення товарного сільськогосподарського виробництва та на автомобіль KIA SPORTAGE 2019 р.в., реєстраційний номер НОМЕР_2 , із забороною розпорядження ним.

Необхідність надання тимчасового доступу до речей і документів слідчий пов`язує з розслідуванням кримінального провадження №0000073 від 12.05.2025 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України.

Також клопотання обґрунтоване тим, що ОСОБА_6 , підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України, який, відповідно до ст. 12 КК України, відносяться до категорії особливо тяжких злочинів, покарання за вчинення якого передбачено позбавлення волі від семи до дванадцяти років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років та з конфіскацією майна. Проте, під час розгляду слідчим суддею Бобринецького районного суду Кіровоградської області клопотання про арешт майна підозрюваний ОСОБА_6 розуміючи, що санкція ч.5 ст.191 КК України передбачає конфіскацію майна 30.09.2025 року уклав договір дарування №871 від 30.09.2025 року в приватного нотаріуса Кропивницького міського нотаріального округу, згідно якого здійснив оформлення дарування належної земельної ділянки з кадастровим номером № :02:000:0339 загальною площею 5,1362 га, яке внесено в реєстр 01.10.2025 року з індексним номером 81122555.

Крім того, згідно інформації відносно автомобіля KIA SPORTAGE 2019 р.в., реєстраційний номер НОМЕР_2 встановлено, що 07.10.2025 року проведено перереєстрацію вказаного транспортного засобу на нового власника ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 (інд. код НОМЕР_1 ) на підставі договору дарування №НКА 560587 від 29.09.2025 року.

Таким чином, ОСОБА_6 свідомо здійснив відчуження земельної ділянки та транспортного засобу безоплатно своїй дружині за договором дарування, щоб уникнути наслідків обтяження майна арештом та конфіскацією за результатами розгляду кримінального провадження в якому 26.09.2025 року повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.191 КК України.

Досудовим розслідуванням також встановлено, що договори дарування земельної ділянки та транспортного засобу від 29.09.2025 року та 30.09.2025 року відносно яких слідчим 30.09.2025 року подано клопотання про їх арешт, укладені між близькими родичами (підозрюваним ОСОБА_6 та його дружиною ОСОБА_5 ), є безоплатними, вчинені у короткий проміжок часу та під час розгляду слідчим суддею клопотання про арешт земельної ділянки та авто належних підозрюваному у вчиненні кримінального правопорушення, яким заподіяно шкоду в особливо великих розмірах 06.10.2025 року та захисниками не було повідомлено про дані обставини відчуження майна.

Вказані обставини свідчать, що укладення договорів дарування відбулось з метою приховання цього майна від звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення спричиненої кримінальним правопорушенням шкоди в особливо великих розмірах, тобто їх правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а підозрюваний зловживаючи правами діє очевидно недобросовісно на досягнення протизаконної мети.

Враховуючи, що не застосування арешту може призвести до повторного відчуження майна, щодо якого ставиться питання про накладення арешту, виходячи із розумності та співмірності обмеження права власності в результаті накладення арешту на вказане майно, яке було з метою уникнення від арешту та можливої конфіскації умисно та цілеспрямовано переоформлене підозрюваним ОСОБА_6 на свою дружину виникла необхідність в накладенні арешту на вище вказане майно: земельну ділянку кадастровий номер :02:000:0339 загальною площею 5,1362 га. та автомобіль KIA SPORTAGE 2019 р.в., реєстраційний номер НОМЕР_2 , які на даний час належать на праві приватної власності ОСОБА_5 із забороною розпорядження вказаним майном.

Прокурор ОСОБА_3 в судовому засіданні вказане клопотання підтримав у повному обсязі, яке просив задовольнити, посилаючись на обставини викладенні в клопотанні.

Власник майна ОСОБА_5 , на підставі ч. 2 ст. 172 КПК України, про розгляд клопотання не повідомлялася.

Заслухавши думку учасників судового процесу, дослідивши матеріали клопотання та зваживши доводи, викладені в ньому, слідчий суддя дійшов висновку, що клопотання підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно з вимогами ч. 4 ст. 38 КПК України орган досудового розслідування зобов`язаний застосувати всі передбачені законом заходи для забезпечення ефективності досудового розслідування.

У відповідності до ч. 1 ст. 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження, зокрема арешт майна, застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Таким чином, арешт майна - це один із заходів забезпечення кримінального провадження, суть якого полягає у тимчасовому позбавленні підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, можливості відчужувати певне його майно, розпоряджатися будь-яким чином таким майном та використовувати його. Арешт майна має тимчасовий характер, оскільки остаточне рішення про те, що належить вчинити з майном, яке арештоване, буде вирішено судом при ухваленні вироку (ст.368 КПК України).

Відповідно до змісту ч.1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження ( абз.2 ч.1 ст.170 КПК).

Згідно з п.3 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: конфіскації майна як виду покарання.

Відповідно ч. 5 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Вказана норма передбачає можливість накладення арешту на майно підозрюваного щодо якого здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна.

Положеннями ч. 10 ст. 170 КПК України передбачено, що арешт може бути накладений на рухоме чи нерухоме майно, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді визначено необхідність арешту майна.

Згідно ч. 11 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Змістом статті 173 КПК України визначено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Отже, однією з обов`язкових умов для задоволення клопотання про накладення арешту на майно з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання є наявність обґрунтованої підозри за статтями, санкції яких передбачають конфіскацію майна як виду покарання.

Як встановлено в судовому засіданні ОСОБА_6 підозрюється у скоєні особливо тяжкого злочину за ч. 5 ст. 191 КК України, де санкція статті також передбачає додаткове покарання у виді конфіскації майна винного.

Тобто конфіскація майна передбачена у санкції статті як обов`язкове додаткове покарання, а тому, у разі ухвалення обвинувального вироку, суд повинен буде застосувати до ОСОБА_6 додаткове покарання у виді конфіскації майна.

Зазначені у клопотанні обставини підозри ОСОБА_6 могли мати місце і підтверджуються на досудовому розслідуванні достатньою сукупністю даних.

При цьому, на даному етапі кримінального провадження не допускається вирішення тих питань, які повинен вирішувати суд під час розгляду по суті, а саме питань, пов`язаних з оцінкою доказів з точки зору їх достатності, вірогідності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні кримінального правопорушення, тому на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів лише можна визначити, що причетність підозрюваного ОСОБА_6 до скоєння кримінального правопорушення, підозра у якому йому повідомлена, є вірогідною та достатньою, оскільки для стороннього спостерігача прослідковувався б зв`язок між описаними подіями підозрюваного та ознаками складу інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України.

Вимогами ст.173 КПК України встановлено, що особа, яка подала клопотання про арешт майна має довести необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Слідчим суддею встановлено, що слідчими слідчого відділення відділення поліції № 3 (м. Бобринець) Кропивницького РУП ГУНП в Кіровоградській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному 12.05.2025 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000073, за підозрою ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України (а.с.9-10).

26 вересня 2025 року ОСОБА_6 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 191 КК України, тобто у заволодінні чужим майном, шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем вчинене у особливо великих розмірах, в умовах воєнного стану (а.с. 39-49).

Згідно з ст.12 КК України кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 191 КК України, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_6 , є особливо тяжким злочином, санкцією якого передбачено позбавленням волі від семи до дванадцяти років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років та з конфіскацією майна.

Обґрунтованість підозри підтверджується долученими до клопотання та дослідженими доказами в їх сукупності.

06 жовтня 2025 року ухвалою слідчого судді Бобринецького районного суду Кіровоградської області, накладено арешт на належне підозрюваному ОСОБА_6 , на праві власності майно, із забороною розпорядження ним, а саме на земельну ділянку кадастровий номер :02:000:0339 загальною площею 5,1362 га., цільове призначення якої - ведення товарного сільськогосподарського виробництва та автомобіль KIA SPORTAGE 2019 р.в., реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Однак, підозрюваний ОСОБА_6 розуміючи, що санкція ч.5 ст.191 КК України передбачає конфіскацію майна, 29.09.2025 року уклав договір дарування № НКА560587, подарувавши своїй дружині ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 (інд. код НОМЕР_1 ) належний йому транспортний засіб KIA SPORTAGE 2019 р.в., реєстраційний номер НОМЕР_2 встановлено.

З інформації Реєстраційної карти ТЗ встановлено, що автомобіль KIA SPORTAGE 2019 р.в., реєстраційний номер НОМЕР_2 , 07.10.2025 року перереєстровано на нового власника ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (інд. код ) на підставі договору дарування №НКА 560587 від 29.09.2025 року (а.с.59).

Також 30.09.2025 року ОСОБА_6 уклав договір дарування №871 від 30.09.2025 року, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_7 Кропивницького міського нотаріального округу, згідно якого здійснив дарування належної йому земельної ділянки з кадастровим номером № :02:000:0339 загальною площею 5,1362 га, яке внесено в реєстр 01.10.2025 року з індексним номером 81122555, своїй дружині ОСОБА_5 (а.с. 60).

Таким чином, ОСОБА_6 свідомо здійснив відчуження вказаної земельної ділянки та зазначеного транспортного засобу безоплатно своїй дружині ОСОБА_5 за договором дарування, щоб уникнути наслідків обтяження майна арештом та конфіскацією за результатами розгляду кримінального провадження, в якому 26.09.2025 року ОСОБА_6 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.191 КК України.

Аналізуючи вказані доводи, слідчий суддя виходить з того, що однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю й повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із положеннями ч. 2-3 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (у тому числі й дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (у тому числі вироку).

Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків, звільнення майна з під арешту в публічних відносинах або уникнення арешту та/або можливої конфіскації. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Випадки укладення цивільно-правового договору з метою уникнення арешту та/або можливої конфіскації розглядаються як очевидно недобросовісні та є проявом зловживання правом.

Відповідні правові позиції щодо кваліфікації правочинів як фраудаторних є усталеними в практиці Верховного суду (наприклад, постанова Великої Палати ВС від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц, постанова КЦС ВС від 24.07.2019 у справі № 405/1820/17, постанова КЦС ВС від 07.10.2020 у справі №755/17944/18, постанова КЦС ВС від 19.05.2021 у справі № 693/624/19, постанова КЦС ВС від 10.02.2021 у справі № 754/5841/17, постанова КЦС ВС від 24.02.2021 у справі № 757/33392/16, постанова КЦС ВС від 27.10.2021 у справі № 346/6034/13-ц, постанова КЦС ВС від 13.04.2022 у справі № 757/62043/18-ц, тощо).

Вказані обставини, на переконання слідчого судді, дають достатні підстави для висновку, що укладені правочини по відчуженню вказаного майна містять ознаки фраудаторності, а тому вищевказані об`єкти рухомого та нерухомого майна, право власності на які хоча і зареєстровані за ОСОБА_5 , але фактично належать підозрюваному ОСОБА_6 і, як наслідок на них може бути накладено арешт з метою забезпечення можливої конфіскації майна.

Відповідно до ч. 4 ст. 173 КПК України, у разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна. Слідчий суддя, суд зобов`язаний застосувати такий спосіб арешту майна, який не призведе до зупинення або надмірного обмеження правомірної підприємницької діяльності особи, або інших наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб.

Відповідно до положень ст. 173 КПК України, завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

У цьому кримінальному провадженні необхідність арешту майна обумовлена сукупністю підстав вважати, що таке майно може підлягати конфіскації як виду покарання та за рахунок нього може бути забезпечено відшкодування шкоди. Ризиками, для запобігання яких необхідне накладення арешту, є можливість відчуження цього майна власником чи довіреними йому особами.

У цьому контексті, слідчий суддя відзначає той факт, що ризики відчуження чи приховання такого майна наявні, враховуючи вагомі докази того, що підозрюваний ОСОБА_6 здійснив відчуження належного йому на праві власності рухомого та нерухомого майна на користь своєї дружини ОСОБА_5 , після оголошення йому 26.09.2025 року підозри та до звернення до суду органу досудового розслідування з клопотанням про арешт його майна й накладення арешту на вказане вище майно ухвалою слідчого судді, при цьому не повідомив слідчого суддю під час розгляду зазначеного клопотання про зміну власника майна, тобто свідомо укрив цю інформацію, тому вказані обставини дають підстави вважати, що відчуження такого мана відбулося як умисне намагання вивести його з під-арешту та можливої конфіскації майна як виду покарання.

На цій підставі, слідчий суддя вважає укладення підозрюваним зазначених вище цивільно-правових договорів з метою уникнення арешту та можливої конфіскації оцінюються як очевидно недобросовісні та такі, що є проявом зловживання правом, тому кваліфікує правочини, які укладені підозрюваним ОСОБА_6 29.09.2025 року № НКА560587, за яким він подарував своїй дружині ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (інд. код НОМЕР_1 ) належний йому транспортний засіб KIA SPORTAGE 2019 р.в., реєстраційний номер НОМЕР_2 та 30.09.2025 року №871 від 30.09.2025 року, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_7 Кропивницького міського нотаріального округу, згідно якого він подарував належну йому земельну ділянку з кадастровим номером № :02:000:0339 загальною площею 5,1362 га, яке внесено в реєстр 01.10.2025 року з індексним номером 81122555, своїй дружині ОСОБА_5 , як фраудаторні.

Зважаючи на обставини, що розслідуються у межах цього кримінального провадження та підозру ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, санкція якого передбачає обов`язкове призначення додаткового покарання у виді конфіскації, враховуючи, що майно підозрюваного за вироком суду може бути конфісковане, слідчий суддя доходить висновку, що можливість відчуження вказаного майна є обґрунтованою.

З накладенням арешту можливість особи розпоряджатись відповідним майном на власний розсуд та відчужувати його на користь третіх осіб втрачається. Отже, у такий спосіб, може бути виконане завдання арешту майна, а саме запобігання можливості його відчуження.

За таких умов, заявлені прокурором підстави арешту є виправданими, а переслідувані цілі можуть бути досягнуті через застосування до майна вказаного в клопотанні саме такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Так, з матеріалів клопотання вбачається, що наявні обґрунтовані підстави вважати, що вказане майно, має суттєве значення для кримінального провадження, оскільки може бути конфісковане як вид додаткового покарання у разі визнання особи винною в інкримінованому кримінальному правопорушенні.

Окрім того, доведена наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу та існує необхідність накладення арешту на це майно для уникнення негативних наслідків його відчуження.

Таким чином, слідчий суддя встановив наявність достатніх підстав вважати, що вищевказане майно на яке прокурор просить накласти арешт відповідає критеріям п. 3 ч. 2 ст. 170 КПК України.

Заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна (ч.11 ст.170 КПК України).

Також враховується, що хоча арешт майна пов`язаний з втручанням у право особи на власність, що є складовою права на мирне володіння своїм майном (передбачене у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), але водночас, на переконання слідчого судді, потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права особи, оскільки є необхідним і пропорційним до законної мети, що переслідується - нагальної суспільної потреби у розслідуванні даного кримінального правопорушення.

Відповідно до статті 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися, зокрема, на умовах, передбачених законом. При цьому, обмеження права власності має переслідувати законну мету за допомогою засобів, які є пропорційними меті (Рішення ЄСПЛ від 05.01.2000 у справі «Беєлер проти Італії», заява № 33202/96, параграф 107). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечувати «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи (Рішення ЄСПЛ у справі Джеймс та інші проти Сполученого Королівства від 21.02.1986, заява № 8793/79, параграф 50).

Критерії розумності та співрозмірності є оціночними поняттями та визначаються на розсуд слідчого судді. При цьому, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися, зокрема, на умовах, передбачених законом. Обмеження права власності має переслідувати законну мету за допомогою засобів, які є їй пропорційними. Водночас будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечувати «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи.

На переконання слідчого судді, накладення арешту в цьому випадку є розумним та співрозмірним завданням кримінального провадження та переслідує легітимну мету. При цьому, враховує, серед іншого, суспільну небезпеку можливого кримінального правопорушення, його специфіку та тяжкість.

Під час розгляду клопотання слідчим суддею не встановлено негативних наслідків арешту майна для третіх осіб. Що стосується прав та законних інтересів власника майна, то слідчий суддя вважає, що такі обмеження не є занадто обтяжливими для нього.

Враховуючи, що обмежень чи заборон щодо накладення арешту на вказане майно не було встановлено, слідчий суддя вважає обґрунтованими доводи прокурора щодо необхідності накладення арешту на таке майно.

Також слідчий суддя вважає обґрунтованим застосувати заборону розпоряджатися вказаним у клопотанні майном, зважаючи на встановлені ризики знищення, приховування, псування майна.

Накладення арешту на майно не є припиненням або позбавленням права власності на нього. Такий захід є лише тимчасовим обмеженням права власності. При цьому, такі обмеження власності на майно не перешкоджають здійсненню звичайної побутово-господарської діяльності з його використанням.

З огляду на встановлені обставини та матеріали, додані до клопотання про арешт майна, слідчий суддя вважає, що вони обґрунтовують необхідність накладення арешту на майно, яке зазначено у клопотанні та незастосування якого може призвести до подальшого незаконного його зникнення, втрати або пошкодження, що може у подальшому унеможливить виконання судового рішення в частині конфіскації майна як виду покарання, а також вважає, що такий спосіб арешту майна як заборона розпоряджатися ним не призведе до зупинення або надмірного обмеження правомірної діяльності особи, або інших наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб, тому з урахування викладеного, клопотання про арешт майна є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 2, 131-132, 170-173, 175, 309, 395 КПК України, слідчий суддя,-

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання слідчого задовольнити.

Накласти арешт на належне ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ), на праві власності майно, із забороною розпорядження ним, а саме на:

- земельну ділянку кадастровий номер :02:000:0339 загальною площею 5,1362 га., цільове призначення якої - ведення товарного сільськогосподарського виробництва;

- автомобіль KIA SPORTAGE 2019 р.в., реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Арешт майна діє до його скасування у встановленому КПК України порядку.

Ухвала підлягає негайному виконанню.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Кропивницького апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення та набирає законної сили після закінчення строку на подачу апеляційної скарги за відсутності такої скарги, а при оскарженні ухвали - при відхиленні апеляції.

Апеляційне оскарження ухвали про накладення арешту не зупиняє її виконання.

Повний текст ухвали оголошено 21.11.2025 року о 9 год. 50 хв.

Слідчий суддя ОСОБА_1