ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2025 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого суддіОСОБА_2 ,
суддів з секретарем з участю прокурора захисників обвинуваченихОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтава кримінальне провадження №0005475 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_10 , його захисника ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 , захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_12 , а також прокурора Салтівської окружної прокуратури м. Харкова ОСОБА_6 на вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 01 листопада 2024 року,

ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком ОСОБА_10 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , громадянин України, з вищою освітою, розлучений, маючий неповнолітню дитину, несудимий,

визнаний винуватим та засуджений за ч.4 ст.187 КК України на 9 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

Цим же вироком ОСОБА_10 визнаний невинуватим та виправданий за ч.4 ст.190 КК України на підставі п.2 ч.1 ст.373 КПК України за недоведеністю того, що ним вчинене кримінальне правопорушення.

ОСОБА_11 ,

ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець та зареєстрований в АДРЕСА_2 , громадянин України, з середньою освітою, неодружений, несудимий,

визнаний винуватим та засуджений:

- за ч.4 ст.187 КК України на 10 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що є його власністю;

- за ч.1 ст.263 КК України на 3 роки позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначене остаточне покарання у виді 10 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що є його власністю.

Цим же вироком ОСОБА_11 визнаний невинуватим та виправданий за ч.2 ст.189 та ч.4 ст.190 КК України на підставі п.3 ч.1 ст.373 КПК України за недоведеністю того, що ним вчинені кримінальні правопорушення.

ОСОБА_12 ,

ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженець та мешканець АДРЕСА_3 , громадянин України, з середньою освітою, неодружений, непрацюючий, судимий,

визнаний винуватим та засуджений:

- за ч.4 ст.187 КК України на 9 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що є його власністю;

- за ч.2 ст.263 КК України на 1 рік позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно засуджений на 9 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що є його власністю.

Постановлено стягнути:

- з обвинуваченого ОСОБА_12 на користь потерпілого ОСОБА_13 майнову шкоду в сумі 70883 грн та моральну шкоду в сумі 74799 грн:

- з обвинувачених ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та ОСОБА_12 на користь держави витрати за проведення судових експертиз по 2983 грн, з кожного.

Згідно з вироком суду, обвинувачені визнані винуватими у вчиненні кримінальних правопорушень за таких обставин.

Наприкінці серпня - на початку вересня 2019 року ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та ОСОБА_12 , за попередньою змовою групою осіб, вчинили розбійний напад на потерпілого ОСОБА_13 , поєднаний із проникненням у житло, із застосуванням насильства, небезпечного для його життя та здоров`я, а також з погрозою застосування такого насильства.

02 вересня 2019 року близько 13 години ОСОБА_11 і ОСОБА_12 одягнули балаклави та рукавиці, а ОСОБА_10 - лише рукавиці та прибули до помешкання ОСОБА_13 до квартири АДРЕСА_4 , який відчинив їм вхідні двері.

Відразу ОСОБА_10 заштовхнув ОСОБА_13 всередину квартири, чим дав змогу собі, а також ОСОБА_11 та ОСОБА_12 проникнути у житло.

В коридорі квартири обвинувачені застосовували до потерпілого насильство, небезпечне для життя та здоров`я, повалили його на підлогу, закрили рот скотчем, який принесли з собою, зв`язали руки і ноги, нанесли тілесні ушкодження, в тому числі удар кулаком в голову.

Далі ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та ОСОБА_12 перемістили ОСОБА_13 в спальню і лежачому почали наносити удари руками в область шиї ззаду, а також висловили погрози спричинити тілесні ушкодження ножем у разі відмови повідомити їм місце зберігання грошових коштів у сумі 15000 доларів США, про що вони були заздалегідь обізнані.

На такі дії ОСОБА_13 повідомив про наявність 2800 доларів США та вказав місце їх зберігання в квартирі.

Після цього ОСОБА_11 віднайшов у квартирі 2800 доларів США, що по офіційному курсу Національного банку України становило 70403,51 грн та заволодів ними, а ОСОБА_12 та ОСОБА_10 продовжили наносити потерпілому удари руками по тулубу і потилиці, а також з використанням ножа висловили погрозу застосування насильства, небезпечного для його життя та здоров`я, якщо він не повідомить інші місця зберігання грошових коштів та ювелірних виробів.

Через відчуття сильного фізичного болю та внаслідок погроз ОСОБА_13 повідомив місце зберігання в квартирі 10000 доларів США, що по офіційному курсу Національного банку України становило 251441,11 грн, якими обвинувачені заволоділи.

Також обвинувачені заволоділи ювелірними виробами на загальну суму 112850 грн, які віднайшли поруч з грошима, 80 доларами США, що по офіційному курсу Національного банку України становило 2011,53 грн, а також зірвали з шиї ОСОБА_13 срібний ланцюжок зі срібним кулоном загальною вагою 16, 89 г, вартістю 304 грн.

В результаті вказаних дій потерпілому ОСОБА_13 спричинено легкі тілесні ушкодження у вигляді синців на голові, верхніх кінцівках, саден на голові, лівій руці, тулубі, різаних ран на лівій руці, крововиливів у білкову оболонку лівого ока.

Після того, як у квартирі пролунав сигнал домофону, ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та ОСОБА_12 з місця вчинення кримінального правопорушення втекли, залишивши потерпілого ОСОБА_13 зі зв`язаними назад руками, заволодівши його майном у великих розмірах на загальну суму 437045, 25 грн.

Крім того, ОСОБА_12 визнаний винуватим у тому, що він у невстановленому місці та у невстановлений час придбав телескопічну палицю, яка відноситься до неклинкової холодної зброї ударно-дробильної дії, виготовленої саморобним способом, яку почав зберігати при собі.

02 вересня 2019 року біля другого під`їзду будинку АДРЕСА_5 за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК України, в порядку передбаченому ст.208 КПК України, о 15 годині 20 хвилин був затриманий ОСОБА_12 , у якого під час особистого обшуку виявлено та вилучено вказану неклинкову холодну зброю ударно-дробильної дії, виготовлену саморобним способом, яку він незаконно носив при собі, без передбаченого законом дозволу.

Також ОСОБА_11 визнаний винуватим у тому, що він у невстановленому місці за невстановлених обставин придбав нестандартну гладкоствольну вогнепальну зброю калібру 6,5 мм сигнальний пістолет «CАRRERA RS30», в конструкцію якого саморобним способом внесено зміни для стрільби з нього метальним снарядом та почав його зберігати, не маючи передбаченого законом дозволу.

11 липня 2019 року близько 01 год. 50 хв. у ОСОБА_11 , який перебував у приміщенні кафе «Міланов» за адресою: АДРЕСА_6 , знаходячись у стані алкогольного сп`яніння, працівники поліції виявили та вилучили вказаний пістолет «CАRRERA RS30», серія та номер « НОМЕР_1 », який він носив не маючи передбаченого законом дозволу.

Органом досудового розслідування ОСОБА_11 та ОСОБА_10 також обвинувачувались у вчиненні кримінальних правопорушень за таких обставин.

07 лютого 2006 року відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна виконавчого комітету Харківської міської ради видано свідоцтво про право власності на житло, за змістом якого співвласниками квартири АДРЕСА_7 , загальною площею 61,6 кв.м., на праві спільної сумісної власності зазначено ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 .

Після смерті ОСОБА_15 30 вересня 2014 року у спадщину на належну їй частку у вказаній квартирі вступили ОСОБА_14 (чоловік) та ОСОБА_16 (син), як спадкоємці першої черги за законом, які постійно проживали разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та не заявляли про відмову від неї.

Після смерті ОСОБА_14 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , у спадщину на належну йому частку у вказаній квартирі вступив ОСОБА_17 (онук), як спадкоємець за заповітом, посвідченим приватним нотаріусом ОСОБА_18 06 листопада 2014 року (реєстровий номер 1238), шляхом подання 18 березня 2015 року заяви про прийняття спадщини за заповітом.

ОСОБА_11 та ОСОБА_10 у 2018 році вступили у злочинну змову, спрямовану на заволодіння шляхом обману та зловживання довірою, з використанням завідомо підроблених документів квартирою АДРЕСА_7 , власниками якої були ОСОБА_17 та ОСОБА_16 .

Влітку 2018 року ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , діючи відповідно до попередньо досягнутих домовленостей, неодноразово відвідували вказану квартиру АДРЕСА_8 та увійшли в довіру до ОСОБА_16 , який перебував у стані наркотичної залежності та за обвинуваченням якого за ч.1 ст.309, ч.1 ст.317 КК України на розгляді в Московському районному суді м. Харкова перебувало кримінальне провадження №0000372.

При цьому ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , зловживаючи довірою ОСОБА_16 , повідомили останньому неправдиві відомості про те, що можуть посприяти у вирішенні питання про призначення Московським районним судом м. Харкова у вказаному покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, та з цією метою запропонували організувати продаж вказаної квартири.

Водночас обвинувачені повідомили потерпілому завідомо неправдиві відомості, що за виручені від продажу квартири кошти ОСОБА_16 буде придбано більш дешеве житло, а залишок коштів буде використано на оплату послуг адвоката, сприяння в постановленні ОСОБА_16 та його співмешканки ОСОБА_19 на «замісну підтримувану терапію», оплату боргів по комунальним платежам.

Довіряючи ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , ОСОБА_16 погодився на їх пропозицію.

Реалізуючи злочинний умисел, спрямований на заволодіння чужим майном шляхом обману та зловживання довірою з використанням завідомо підроблених документів, переслідуючи при цьому корисливу мету, у вересні 2018 року ОСОБА_11 та ОСОБА_10 підшукали покупця квартири ОСОБА_20 , з яким домовилися про укладення договору купівлі продажу.

19 вересня 2018 року в денний час доби ОСОБА_11 та ОСОБА_10 прибули до приватного нотаріуса ОСОБА_21 , яка здійснювала нотаріальну діяльність за адресою: АДРЕСА_9 , та надали пакет документів, пов`язаних з нотаріальним посвідченням договору купівлі продажу квартири від імені ОСОБА_16 , в тому числі завідомо для них підроблені документи, а саме:

- свідоцтво про право власності на житло № НОМЕР_2 , начебто видане 07.02.2006 відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради щодо квартири АДРЕСА_7 , з відміткою про реєстрацію 17.02.2006 у реєстровій книзі за №П-5-66848 та за змістом якого одноособовим власником квартири є ОСОБА_16 ;

- довідку з КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради №1044190 від 05.09.2018, начебто видану у відповідь на запит приватного нотаріуса ОСОБА_22 від 03.09.2018, за змістом якої одноособовим власником вказаної квартири є ОСОБА_16 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 07.02.2006 №5А-06-270015.

19 вересня 2018 року близько 17 год, будучи необізнаним у злочинному намірі ОСОБА_11 та ОСОБА_10 і діючи за їх вказівками, ОСОБА_16 у приватного нотаріуса ОСОБА_21 на підставі наданих ОСОБА_11 та ОСОБА_10 вказаних підроблених документів, змісту яких не усвідомлював, підписав договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_7 з раніше незнайомим йому ОСОБА_23 (відповідно до п.2 договору продаж квартири вчинено на суму 574000 грн), який був посвідчений нотаріусом.

Фактично заволодівши у цей день коштами в сумі 547000 грн (відповідно до ч.4 примітки до ст. 185 КК України є особливо великим розміром) від продажу квартири, ОСОБА_11 та ОСОБА_10 наданих ОСОБА_16 обіцянок не виконали, іншого житла на його ім`я не придбали, чим довели до кінця свій злочинний умисел.

Внаслідок таких дій ОСОБА_11 та ОСОБА_10 з володіння ОСОБА_16 та ОСОБА_17 вибула належна їм на праві власності квартира АДРЕСА_7 .

Такі дії ОСОБА_11 та ОСОБА_10 органом досудового розслідування кваліфіковано за ч.4 ст.190 КК України, як заволодіння чужим майном шляхом обману і зловживання довірою (шахрайство), вчинене за попередньою змовою групою осіб, в особливо великих розмірах.

Виправдовуючи ОСОБА_11 та ОСОБА_24 у вчиненні вказаного кримінального правопорушення суд першої інстанції зазначив, що стороною обвинувачення не надано жодного прямого доказу, який би підтверджував участь обвинувачених у заволодінні майном потерпілих шляхом зловживання довірою та обманом.

Крім того, органом досудового розслідування ОСОБА_11 обвинувачувався у вимаганні повторно чужого майна з погрозою насильства над потерпілим та його близькими родичами за таких обставин.

Наприкінці серпня 2020 року ОСОБА_11 , перебуваючи в державній установі «Харківський слідчий ізолятор», познайомився з арештованим ОСОБА_25 , який притягувався до кримінальної відповідальності за ч.3 ст.307 КК України.

ОСОБА_11 , будучи впевненим у заможному матеріальному становищі родини ОСОБА_25 , умисно, з корисливих мотивів, розробив злочинний план, направлений на вимагання грошових коштів у останнього та його батька ОСОБА_26 .

Так, ОСОБА_11 почав вимагати від ОСОБА_25 та його батька ОСОБА_26 6000 доларів США за нібито існуючий борг, який виник під час злочинної діяльності ОСОБА_25 перед «злочинною спільнотою», одночасно погрожуючи останньому фізичним насильством у разі несплати грошей.

16 вересня 2020 ОСОБА_26 , реально сприйнявши погрози ОСОБА_11 , використовуючи термінал АТ КБ «Приватбанк», перерахував на вказану обвинуваченим карту № НОМЕР_3 частину грошових коштів у розмірі 4950 грн, 05 жовтня 2020 року перерахував 5000 грн, а 12 жовтня 2020 року ще 2500 гривень.

Органом досудового розслідування такі дії ОСОБА_11 кваліфіковано за ч.2 ст.189 КК України, як вимога передачі чужого майна з погрозою насильства над близькими родичами потерпілого та потерпілим (вимагання), вчинене повторно.

Виправдовуючи ОСОБА_11 , місцевий суд зазначив, що ухвали слідчих суддів Апеляційного суду Харківської області про надання відповідних дозволів на проведення НСРД не розсекречені та прокурором стороні захисту і суду не відкриті.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить скасувати вирок суду та виправдати підзахисного ОСОБА_10 .

При цьому не заперечує перебування ОСОБА_10 02 вересня 2019 року на місці вчинення кримінального правопорушення, але вважає, що він до квартири потерпілого не заходив.

Ставить під сумнів показання свідків ОСОБА_27 і ОСОБА_28 , які нібито бачили як ОСОБА_10 намагається втекти від поліції.

Наголошує, що причетність ОСОБА_10 до кримінального правопорушення полягала у вчиненні ним дій, що не мали співучасті у формі виконання ним об`єктивної сторони розбійного нападу.

Стверджує, що показання потерпілого ОСОБА_13 не підтверджені доказами.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_10 з мотивів аналогічних тим, що викладені в апеляційній скарзі його захисника, просить скасувати вирок суду та призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції.

Зауважує, що потерпілим не надано інформації щодо джерел походження грошових коштів, які у нього викрали, а також документів, що підтверджували придбання ним ювелірних виробів.

Зазначає про порушення судом першої інстанції вимог ст.23 КПК України щодо безпосередності дослідження доказів.

Наголошує, що не відмовлявся від надання показань, лише прохав його допитати після дослідження доказів відповідно до раніше встановленого судом порядку дослідження доказів.

Стверджує, що суддя ОСОБА_1 всупереч приписам ч.3 ст.35 КПК України самостійно розглянула заяви про її відвід.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить скасувати вирок суду та призначити новий розгляд провадження в суді першої інстанції.

При цьому зазначає, що призначення слідчого у даному провадженні здійснено не керівником органу досудового розслідування та не 02 вересня 2019 року, як зазначено у постанові.

Вказує про недопустимість речових доказів через порушення процедури їх отримання, а також висновків за результатами проведених судових експертиз.

Зазначає, що під час судового розгляду не було допитано жодного з потерпілих.

Ставить під сумнів обсяг викраденого у потерпілого ОСОБА_13 майна.

Вказує, що впізнання проведено 02 вересня 2019 року прокурором ОСОБА_6 , який на той момент не мав повноважень.

Наголошує, що постанова про призначення групи прокурорів від 02 вересня 2019 року не містить підпису керівника органу прокуратури.

Стверджує про недопустимість як доказу протоколу огляду місця події від 02 вересня 2019 року, оскільки вказана слідча дія мала бути проведена згідно з ухвалою слідчого судді або з дозволу власника.

Зауважує, що місцевим судом під час розгляду провадження не були досліджені надані стороною обвинувачення докази.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9 просить скасувати вирок суду щодо обвинуваченого ОСОБА_12 , а кримінальне провадження закрити на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України.

При цьому зазначає, що постанова про призначення групи прокурорів не має підпису керівника органу прокуратури, що свідчить про відсутність у прокурора ОСОБА_6 повноважень у даному кримінальному провадженні.

Стверджує, що під час судового розгляду стороною обвинувачення надано ряд доказів, які долучені до справи, проте безпосередньо судом не досліджувались.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та ухвалити новий вирок, яким засудити:

- ОСОБА_11 за ч.2 ст.189, ч.4 ст.190, ч.4 ст.187, ч.1 ст.263, ч.1 ст.70 КК України на 10 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю:

- ОСОБА_10 за ч.4 ст.190, ч.4 ст.187, ч.1 ст.70 КК України на 9 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю;

- ОСОБА_12 за ч.4 ст.187, ч.2 ст.263, ч.1 ст.70 КК України на 9 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

При цьому зазначає, під час розгляду кримінального провадження суд не досліджував ні письмові, ні речові докази.

Стверджує, що через порушення судом порядку дослідження доказів обвинувачені не були допитані, хоча не відмовлялись надати показання.

Вказує, що визнаючи ОСОБА_11 невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.189 КК України, з підстав ненадання ухвал про дозвіл на проведення НСРД, суд залишив поза увагою те, що стороною захисту слідчому чи прокурору не було заявлено клопотання про необхідність відкриття і долучення до матеріалів кримінального провадження документів, що стали підставою для проведення НСРД, що свідчить про умисне вчинення таких дій стороною захисту.

Не погоджується з висновком суду про відсутність доказів винуватості ОСОБА_11 та ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України.

Стверджує, що за епізодом вчинення розбійного нападу на ОСОБА_13 місцевий суд визнав як доказ винуватості ОСОБА_11 і ОСОБА_10 відшкодування ними завданої майнової шкоди, про що потерпілий надав відповідну заяву.

Наголошує, що аналогічні заяви також надійшли від потерпілих ОСОБА_26 та ОСОБА_25 , проте суд не надав їм будь-якої оцінки.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинувачених та їх захисників на підтримання доводів апеляційних скарг, думку прокурора щодо необхідності задовольнити принесену апеляційну скаргу, дослідивши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до такого.

Підставою для скасування вироку судом апеляційної інстанції єнеповнота судового розгляду та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, що передбачено п.1, п.3 ч.1ст.409 КПК України.

Згідно з приписами ст.412 цього Кодексу, істотними є такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення і забезпечити права і законні інтереси учасників провадження.

Відповідно до ст.410 КПК України неповним визнається судовий розгляд, під час якого залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення.

Згідно з вимогами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ст. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо у судовому засіданні, лише у випадках, передбачених цим Кодексом.

Безпосередність дослідження доказів означає звернену до суду вимогу закону про дослідження ним всіх зібраних у конкретному кримінальному провадженні доказів шляхом допиту обвинувачених, потерпілих, свідків, експерта, огляду речових доказів, оголошення документів, відтворення звукозапису і відеозапису тощо. Ця засада кримінального судочинства має значення для повного з`ясування обставин кримінального провадження та його об`єктивного вирішення. Безпосередність сприйняття доказів дає змогу суду належним чином дослідити і перевірити їх як кожний доказ окремо, так і у взаємозв`язку з іншими доказами, здійснити їх оцінку за критеріями, визначеними у частині 1 статті 94 КПК України, і сформувати повне та об`єктивне уявлення про фактичні обставини конкретного кримінального провадження.

Недотримання засади безпосередності призводить до порушення інших засад кримінального провадження: презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, забезпечення права на захист, змагальність сторін та свобода в поданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пункти 10, 13, 15 статті 7 КПК України).

Тому, засада безпосередності виступає необхідним елементом процесуальної форми судового розгляду, недотримання її судом, виходячи зі змісту частини другої статті 23 та статті 86 цього Кодексу, означає, що докази, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, не можуть бути визнані допустимими і враховані при постановленні судового рішення судом, крім випадків, передбачених зазначеним Кодексом.

Обґрунтовуючи свій висновок як щодо винуватості ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 у вчиненні кримінальних правопорушень, та і в частині виправдування ОСОБА_11 і ОСОБА_10 , суд першої інстанції послався на ряд доказів.

Разом із тим, з наявного в матеріалах провадження журналу та технічного запису судового засідання від 05 грудня 2022 року, проведеного в режимі відеоконференції, видно, що прокурор поза межами приміщення суду лише перелічив письмові докази.

В наступному судовому засіданні 14 грудня 2022 року ці докази були долучені до матеріалів кримінального провадження, але без будь-якого їх дослідження, що підтвердили в засіданні апеляційного суду прокурор, обвинувачені та їх захисники.

Отже, суд першої інстанції не дотримався положень ч.1 ст.358 КПК України, згідно яких протоколи слідчих (розшукових) дій та інші долучені до матеріалів кримінального провадження документи, якщо в них викладені чи посвідчені відомості, що мають значення для встановлення фактів і обставин кримінального провадження, повинні бути оголошені в судовому засіданні за ініціативою суду або за клопотанням учасників судового провадження та пред`явлені для ознайомлення учасникам судового провадження, а в разі необхідності - також іншим учасникам кримінального провадження.

Враховуючи вимоги ст.23 та ч.3 ст.358 КПК України, посилання у вироку на докази, які не досліджувались під час судового розгляду, є неприпустимим.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.20 КПК України обвинувачений має право на захист, яке полягає у наданні йому можливості надати усні або письмові пояснення з приводу обвинувачення, право збирати і подавати докази, брати особисту участь у кримінальному провадженні, користуватися правовою допомогою захисника, а також реалізовувати інші процесуальні права, передбачені цим Кодексом, а згідно ч. 1 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Обвинувачений, крім іншого, має право: 1) брати участь під час судового розгляду у допиті свідків обвинувачення або вимагати їхнього допиту, а також вимагати виклику і допиту свідків захисту на тих самих умовах, що й свідків обвинувачення; 2) збирати і подавати суду докази; 3) висловлювати в судовому засіданні свою думку щодо клопотань інших учасників судового провадження; 4) виступати в судових дебатах; 5) ознайомлюватися з журналом судового засідання та технічним записом судового процесу, які йому зобов`язані надати уповноважені працівники суду, і подавати щодо них свої зауваження (ст. 42 КПК України).

За змістом положень ч. 2 ст. 318 КПК України судовий розгляд здійснюється в судовому засіданні з обов`язковою участю обвинуваченого, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Вимога закону про обов`язкову участь обвинуваченого у судовому розгляді є додатковою гарантією захисту його прав, оскільки надає йому можливість самому захищати свої права і законні інтереси в суді. Розглядувана вимога дає можливість суду безпосередньо заслухати обвинуваченого, вислухати його доводи, спрямовані на спростування обвинувачення чи на пом`якшення покарання, перевірити й оцінити їх у сукупності з іншими наявними у справі доказами та винести законне і обґрунтоване рішення.

Частиною 4 статті 349 КПК України передбачено, що допит обвинуваченого здійснюється обов`язково, крім випадку, якщо він відмовився від давання показань та випадків, передбачених ч. 3 ст. 323 та ст. 381 КПК.

Проте вказані вимоги закону судом першої інстанції дотримані не були.

З технічного запису судового засідання Шевченківського (Октябрського) районного суду м. Полтава від 30 серпня 2024 року видно, що суд оголосив про допит обвинувачених, а ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 повідомили, що будуть давати показання після допиту свідків та дослідження письмових доказів. На повторне запитання головуючого, обвинувачені знову повідомили, що свою позицію викладуть після дослідження доказів,відповідно до встановленого раніше порядку судового розгляду.

Наведені вище твердження обвинувачених суд першої інстанції розцінив як відмову від надання показань, перейшовши до судових дебатів.

Разом з тим, досліджений судом апеляційної інстанції технічний запис судового засідання свідчить про те, що поведінка обвинувачених та їх висловлювання не свідчили про їх небажання скористатись своїм правом на надання пояснень з приводу пред`явленого обвинувачення, оскільки вони лише наполягали на необхідності його реалізації після дослідження наданих прокурором письмових доказів, а також допиту свідків.

В свою чергу, недослідження судом доказів та ненадання обвинуваченим можливості висловити свої пояснення позбавило їх можливості реалізувати своє право на захист, що є істотним порушенням кримінального процесуального закону та перешкодило суду ухвалити законне й обґрунтоване рішення.

Наведені обставини свідчать про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, та неповноту судового розгляду, що згідно з положеннями п.1, п.3 ч.1 ст.409, ч.1 ст.412 КПК України є підставами для скасування вироку суду першої інстанції з призначенням нового судового розгляду.

Відповідно до ч.2 ст. 415 КПК України, призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.

Під час нового розгляду кримінального провадження місцевому суду необхідно провести процедуру провадження з дотриманням вимог закону, перевірити доводи апеляційних скарг сторони захисту та прокурора, надати належну оцінку усім доказам в їх сукупності, дослідити обставини, що мають значення для вирішення питання щодо всіх елементів складу інкримінованих кримінальних правопорушень та у разі, якщо під час нового розгляду в суді першої інстанції винуватість особи у їх вчиненні буде доведено в установленому законом порядку, вирішити питання щодо передбаченої кримінальним законом відповідальності.

Приписами ст.418 КПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції ухвалює рішення в порядку, передбаченому статтями 368-380 цього Кодексу, який зобов`язує суд, серед іншого, вирішити питання про запобіжний захід до набрання вироком законної сили, але не більше ніж на 60 днів.

В засіданні апеляційного суду захисники ОСОБА_9 та ОСОБА_8 клопотали про зміну запобіжного заходу стосовно обвинувачених з тривання під вартою на більш м`який, не пов`язаний з позбавленням волі.

Згідно з ч.3 ст.377 КПК України, якщо обвинувачений, що тримається під вартою, засуджений до арешту чи позбавлення волі, суд у виняткових випадках з урахуванням особи та обставин, встановлених під час кримінального провадження, має право змінити йому запобіжний захід до набрання вироком законної сили на такий, що не пов`язаний з триманням під вартою, та звільнити такого обвинуваченого з-під варти.

В матеріалах кримінального провадження містяться достатні дані, які свідчать про наявність ризиків, передбачених ст.177КПК України, що виправдовують тримання обвинувачених під вартою.

В клопотаннях про зміну запобіжного заходу не зазначено про наявність даних, які б підтверджували винятковість випадку, який дає підстави з урахуванням осіб обвинувачених звільнити їх з-під варти. Не встановлено таких обставин і в засіданні апеляційного суду.

У зв`язку з наведеним, виходячи з конкретних обставин кримінального провадження, тяжкості обвинувачення та даних про особу обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , колегія суддів вважає за необхідне залишити їх під вартою до вирішення судом першої інстанції питання щодо запобіжного заходу, але не більш ніж на 60 днів.

Отже, апеляційні скарги захисника ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_10 підлягають до задоволення, а апеляційні скарги захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , а також прокурора необхідно задовольнити частково.

В задоволенні клопотань захисників про зміну запобіжного заходу щодо обвинувачених необхідно відмовити.

Керуючись статтями 404, 405, 407, 412, 415, 418 та 419 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги захисників ОСОБА_9 та ОСОБА_7 , а також прокурора Салтівської окружної прокуратури м. Харкова ОСОБА_6 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_10 задовольнити.

Вирок Шевченківського (Октябрського) районного суду м. Полтава від 01 листопада 2024 року щодо ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 скасувати і призначити новий розгляд кримінального провадження №0005475 в суді першої інстанції.

В задоволенні клопотань захисників ОСОБА_9 та ОСОБА_8 відмовити.

Продовжити обвинуваченим ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 запобіжний захід у виді тримання під вартою до вирішення питання судом першої інстанції, але не довше ніж на 60 днів.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4