ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2473/25 Справа № 202/8911/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

судді доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря

судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження кримінального провадження № 0001036 від 29 червня 2022 року за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та першого заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Індустріального районного суду м. Дніпра від 15 травня 2025 року, ухвалений щодо:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у м. Дніпропетровську, громадянина України, з вищою освітою, який є фізичною особою-підприємцем, має на утриманні малолітнього сина - ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , раніше не судимого, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК України,

В С Т А Н О В И Л А :

За вироком Індустріального районного суду м. Дніпра від 15 травня 2025 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК України, та призначено йому покарання у виді штрафу у дохід держави у розмірі 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3 400 гривень.

Вирішено долю речових доказів та процесуальних витрат.

За цим вироком ОСОБА_7 визнаний винним за наступних обставин.

З 17 серпня 2005 року ОСОБА_7 був зареєстрований у встановленому законом порядку, як фізична особа-підприємець з основним видом діяльності - пасажирські перевезення.

09.06.2016 року при реалізації своєї господарської діяльності ОСОБА_7 згідно договору купівлі-продажу 1/2 частини будівель та споруд посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу: ОСОБА_11 та зареєстрованого в реєстрі під № 2127, придбав у Публічного акціонерного товариства «ПІВДЕНТЕПЛОЕНЕРГОМОНТАЖ» (), а саме: літ. А-1-майстерня, загальною площею 433,9 кв.м, гараж, загальною площею 250,4 кв.м, літ.В-1-ЦМС, загальною площею кв.м, літ.Д-1 гараж, загальною площею 151,2 кв.м, №1-6, І-споруди. Відповідно до Інформації, яка міститься у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно під реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 01, загальна площа вищевказаних об`єктів складає 977,7 кв.м. що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

В подальшому, після підписання вищевказаного договору, більш точної дати та часу не встановлено, у ОСОБА_7 при облаштуванні майданчика для ремонту транспортних засобів за адресою: м. Дніпро, вул. Байкальська, № 9/20, виник кримінально-протиправний умисел, спрямований на самовільне зайняття земельної ділянки комунальної власності в межах огородженої залізобетонним парканом території.

Реалізуючи свій кримінально-протиправний умисел та знаходячись за вищевказаною адресою, у невстановлений день та час, ОСОБА_7 у власних цілях для ведення фінансово-господарської діяльності по ремонту пасажирського транспорту, з метою особистого збагачення, діючи умисно, будучи обізнаним про відсутність права власності, а також договору оренди земельної ділянки без кадастрового номеру, яка знаходиться між земельними ділянками з кадастровими номерами 210100000:04:018:0199, :04:018:0008, :04:018:0154, в порушення вимог ст.ст. 123, 124, 125, 126 Земельного кодексу України, знаючи про відсутність відповідного рішення органу місцевого самоврядування про передачу у власність або надання у користування (оренду) земельної ділянки та будь-якого правочину щодо неї, встановив металеві розпашні ворота з метою контролю проходу громадян і проїзду транспортних засобів на огороджену залізобетонним парканом земельну ділянку, та у жовтні 2021 року повісив навісний замок на металеві розпашні ворота, тим самим остаточно самовільно зайняв земельну ділянку, чим унеможливив безперешкодний доступ громадян до земельної ділянки загального користування та почав використовувати земельну ділянку комунальної власності, загальною площею 0,4468 га, за адресою: АДРЕСА_2 .

Таким чином, ОСОБА_7 в період часу з жовтня 2021 року по теперішній час, діючи умисно з корисливих мотивів та з метою особистого збагачення під час здійснення своєї господарської діяльності, шляхом встановлення навісного замка на встановлені розпашні ворота самовільно зайняв земельну ділянку площею 0,4468 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , тим самим завдав інтересам територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради матеріальну шкоду в сумі 955 544 грн. 02 коп., чим завдав значної шкоди.

Вказані дії ОСОБА_7 судом кваліфіковані за ч. 1 ст. 197-1 КК України, як самовільне зайняття земельної ділянки, яким завдано значної шкоди її власнику.

В апеляціях:

- обвинувачений просить вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 197-1 КК України та виправдати за недоведеність, що в його діях є склад кримінального правопорушення, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України.

Обгрунтовуючи апеляційні вимоги посилається на незаконність вироку суду через невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Так, обвинувачений вказує, що його винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК України, не підтверджується жодними доказами, наданими стороною обвинувачення, зокрема листами ДМР та ДПС України, відповідями ДМР, КП «ДМ БТІ», Департаменту по роботі з активами ДМР, протоколами огляду від 24.04.2023 та 26.09.2022, технічною документацією й висновком експерта від 23.02.2023, через їх неналежність та недопустимість, оскільки вони отримані та складені з порушенням вимог КПК України та в них відсутні факти та обставини, що мають значення для цього кримінального провадження.

На переконання обвинуваченого, суд не надав належну оцінку доказам сторони обвинувачення, а саме наявних істотних суперечностей між показами як допитаних судом свідків так і письмовими доказами, в частині наявності навісного замка на розпашних воротах та обмеження доступу на земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , й відсутності як речового доказу в матеріалах кримінального провадження цього навісного замку.

При цьому, обвинувачений звертає увагу на те, що з часу укладення договору купівлі-продажу будівель та споруд, які були огороджені парканом, ним нічого не змінювалося, зокрема не здійснювалося встановлення розпашних воріт, що підтверджується висновком судової будівельно-технічної експертизи №1404-07 від 24.04.2023, який суд безпідставно визнав неналежним доказом, та нотаріально посвідченими договорами купівлі-продажу 1/2 частини будівель та споруд від 09.06.2016, зареєстрованих в реєстрі за №2124, 32127. Крім того, обвинувачений зазначає, що жоден із досліджених судом доказів не підтверджує той факт, що саме він встановив розпашні ворота та навісний замок на них.

Отже на переконання обвинуваченого матеріали кримінального провадження не містять доказів на підтвердження протиправного використання ним земельної ділянки у своїх потребах, її самовільного зайняття, спричинення законному власнику земельної ділянки значної шкоди та що власником цієї ділянки є саме ДМР.

- прокурор просить оскаржуваний вирок змінити в частині призначення покарання та вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 1 ст. 197-1 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3 400 грн., й на підставі ч. 5 ст. 74 КК України, із урахуванням вимог ст. 49 КК України, звільнити ОСОБА_7 від покарання у зв`язку з закінченням строків давності.

Мотивуючи апеляційні вимоги не оскаржуючи висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченого, зазначає про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. Вважає, що судом не надано належної оцінки строкам давності притягнення до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 197-1 КК України, які з огляду на дату вчинення інкримінованої події закінчились у жовтні 2023 році. А тому, враховуючи, що обвинувачений не ухилявся від слідства або суду, не вчинив нового кримінального правопорушення, з огляду на позицію ОСОБА_7 у суду є правові підстави для його звільнення від покарання або від кримінальної відповідальності.

Вислухавши обвинуваченого та його захисника, які кожен окремо підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги обвинуваченого та наполягали на її задоволенні, з викладених в ній підстав, прокурора, який підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги прокурора та заперечував проти задоволення апеляції сторони захисту, перевіривши надані матеріали, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Положеннями ст. 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Згідно з п. 1-3 ч. 1 ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення, винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням та ін.)

Вказаних вимог закону судом першої інстанції не дотримано у повному обсязі.

Так, винуватість і причетність ОСОБА_7 до вчинення ним інкримінованого йому кримінального правопорушення, підтверджена покладеними в основу вироку дослідженими безпосередньо судом доказами, які містять суперечливі дані, при цьому судом не надано належної правової оцінки об`єктивній стороні правопорушення та наявності у обвинуваченого саме прямого умислу на вчинення протиправних дій.

За наведеного не можна вважати, що висновки суду відповідають фактичним обставинам справи.

Так, оскаржуваним вироком суду, ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК України, а саме у самовільному зайняті земельної ділянки, яким завдано значної шкоди її власнику.

Диспозицією ч. 1 ст. 197-1 КК передбачено, саме кримінальну відповідальність за самовільне зайняття земельної ділянки, яким завдано значної шкоди її законному володільцю або власнику. При цьому, об`єктивна сторона цього кримінального правопорушення полягає у самовільному зайнятті земельної ділянки.

Положеннями ст. 1 Закону України Про державний контроль за використанням та охороною земель, передбачено, що самовільне зайняття земельної ділянки це дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки без будь-яких правових підстав.

В силу ст. 1 цього Закону, відсутність відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування/оренду або за відсутності правочину щодо такої земельної ділянки не є безумовною ознакою самовільного зайняття земельної ділянки. Зазначене, кореспондується з правовим висновком Верховного суду викладеного у постанові від 16 червня 2022 року у справі №400/122/18.

Зі змісту оскаржуваного вироку та встановлених судом першої інстанції фактичних обставин слідує, що ОСОБА_7 вчинив інкриміноване кримінальне правопорушення, шляхом встановлення металевих розпашних воріт та навісного замка на них.

Разом з цим, судом першої інстанції з метою встановлення істини по справі та повного, об`єктивного розгляду, належним чином не перевірено права власності та правові підстави користування ОСОБА_7 спірною земельною ділянкою.

Під час судового розгляду не надано належної правової оцінки безпосередньо дослідженим у суді доказам, а саме: листу Державної податкової служби України ГУ ДПС в Дніпропетровській області від 24.08.2022 року, та інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, про те, що ОСОБА_12 придбав у власність нежитлову будівлю за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 977,7 кв, та дані про те, що право користування на землю під цією ділянкою ним у встановленому законом порядку не оформлено; відповіді Дніпровської міської ради від 21.09.2022 року, відповідно до якої ОСОБА_7 , 25 липня 2022 року подав клопотання про відведення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 .

Також, належним чином не перевірені доводи сторони захисту щодо правомірності користування ОСОБА_7 спірною земельною ділянкою на підставі зокрема на договори купівлі-продажу 1/2 частини будівель та споруд від 09.06.2016 зареєстрованих в реєстрі за №2124, 32127, та технічний паспорт на виробничий будинок будівлі та споруди, за вказаною адресою.

За наведеного, слід зауважити, що самовільне зайняття земельної ділянки це дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки без будь-яких правових підстав.

А тому враховуючи, що судом належним чином не перевірено підтверджуючу документацію на права володіння, користування вказаною земельною ділянкою, висновки суду щодо наявності в діях ОСОБА_7 прямого умислу на вчинення інкримінованого злочину є суперечливими.

Тобто, висновок суду, що саме ОСОБА_7 у власних цілях для ведення фінансово-господарської діяльності по ремонту пасажирського транспорту, самовільно зайняв земельну ділянку, шляхом встановлення навісного замку на розпашні ворота ґрунтується на припущеннях.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судом належним чином не встановлено об`єктивної сторони та спосіб вчинення злочину, так як з матеріалів справи вбачається, ОСОБА_7 неодноразово звертався до компетентних органів для оформлення належного користування земельною ділянкою, але суд не надав оцінки яким чином це вплинуло на правовідносини, в тому числі щодо умислу обвинуваченого саме на самовільне зайняття земельної ділянку.

Разом з цим, висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_13 ґрунтуються на листі Дніпровської міської ради від 24.06.2022 №12/11-85 з актом робочої групи з питань самоврядного контролю за використанням та охороною земель на території м. Дніпра по роботі з активами ДМР №09/21/101 від 13.09.2021 року, при перевірці об`єктів нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2 , а саме: літ А-1-майстерня, загальною площею 433.9 кв.м, літ. Б-1-гараж, загальною площею 250,4 кв.м, літ. В-1-ЦМС, загальною площею 142,2 кв.м, літ. Д.-1-гараж загальною площею 151,2 кв.м, №1-6, І-споруди було встановлено, що доступ до земельної ділянки обмежений та відповіді Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради від 19.08.2022 року співробітниками якого, 16.08.2022 було здійснено вихід для огляду земельної ділянки по АДРЕСА_2 , але працівників не було допущено на територію земельної ділянки комунальної власності та протоколу огляду від 26.09.2022 знову було оглянуто зазначену земельну ділянку, й встановлено, що вона була огороджена бетонним забором, в`їзд на територію здійснюється через металеві ворота синього кольору.

Однак, суд констатуючи факт огорожі земельної ділянки та обмеження доступу, не встановив на яких саме правових підставах володіє та користується вказаною земельною ділянкою ОСОБА_7 , що відповідно до релевантної практики Верховного суду є істотним, для кваліфікації дій особи за ч.1 ст. 197 КК України.

Також, звертається увага, що самовільне зайняття земельної ділянки є злочином із матеріальним складом, який вважається закінченим з того моменту, коли особа фактично заволоділа земельною ділянкою або розпочала її протиправну експлуатацію (освоєння), завдавши цим власнику земельної ділянки або її законному володільцю значної шкоди.

Судом першої інстанції в оскаржуваному вироку вказано, що ОСОБА_7 в період часу з жовтня 2021 року по теперішній час, самовільно зайняв земельну ділянку площею 0,4468 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , тим самим завдав інтересам територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради матеріальну шкоду в сумі 955 544 грн. 02 коп., чим завдав значної шкоди.

Частиною 2 статті 242 КПК України встановлено обов`язок слідчого або прокурора забезпечити проведення експертизи у кримінальному провадженні, зокрема, згідно п. 6 щодо визначення розміру матеріальних збитків, якщо потерпілий не може їх визначити та не надав документ, що підтверджує розмір такої шкоди, розміру шкоди немайнового характеру, шкоди довкіллю, заподіяного кримінальним правопорушенням.

На підтвердження розміру завданих збитків суд послався на висновок експерта з питань землеустрою №5/02/23 від 23.02.2023 року, згідно з яким розмір збитків (шкоди), завданих самовільним зайняттям земельної ділянки по АДРЕСА_2 , яка знаходиться між земельними ділянками з кадастровими номерами :04:018:0199, :04:018:0008, :04:018:0154 загальною площею 0,4468 га, становить 955 544,02 грн станом на 2022 рік.

Разом з цим, судом не надана належної оцінки доводам сторони захисту щодо того, що розмір завданих збитків самовільним зайняттям земельної ділянки по АДРЕСА_2 експертом визначено, як для земель житлової та громадської забудови.

Відтак, на переконання, апеляційного суду таке встановлення розміру шкоди судом у цьому провадженні є надто формальним, без належного врахування обставин кримінального провадження, зокрема тих, що впливають на визначення розміру шкоди та відповідно кваліфікацію дій винної особи.

Крім того, не встановлені часові проміжки вчиненого злочину, необґрунтована дата початку його вчинення та завершення.

Таким чином, слід зазначити, що суд не вжив усіх передбачених законом заходів для встановлення наявності чи відсутності усіх елементів складу кримінального правопорушення в діянні, інкримінованому ОСОБА_7 .

Отже, висновки суду першої інстанції не мотивовані належним чином та носять суперечливий і непослідовний характер, й судом під час постановлення вироку допущено порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили ухвалити законне, обґрунтоване та справедливе судове рішення у цьому кримінальному провадженні, що відповідно до ст. 409, 410, 411, 412 КПК України є підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Положеннями п. 6 ч. 1 ст. 407 КПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги має право скасувати вирок або ухвалу і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Ураховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що допущені судом першої інстанції порушення не можуть бути усунуто при апеляційному розгляді, а тому вирок суду щодо ОСОБА_7 слід скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Скасовуючи вирок суду, з призначенням нового розгляду, відповідно до вимог ст. 415 КПК України, колегія суддів не входить в обговорення обставин та суті як прийнятого рішення, так і усіх доводів апеляційної скарги, при цьому не вирішує наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність, оскільки ці обставини підлягають перевірці під час нового судового розгляду.

Під час нового розгляду кримінального провадження необхідно усунути вказані порушення кримінального процесуального закону, перевірити доводи сторін, повно й всебічно, з дотриманням вимог кримінального та кримінального процесуального закону проаналізувати докази, з огляду на їх допустимість та достатність, та відповідно до вимог ст. 370 КПК України ухвалити законне, обґрунтоване й вмотивоване рішення.

Разом з цим, слід зазначити, що під час нового судового розгляду ретельній перевірці підлягають доводи прокурора щодо строків давності притягнення до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 197-1 КК України.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги обвинуваченого та прокурора підлягають частковому задоволенню, а оскаржуваний вирок скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та першого заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_9 , - задовольнити частково.

Вирок Індустріального районного суду м. Дніпра від 15 травня 2025 року, ухвалений стосовно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК України, - скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4