Справа № 465/207/25 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/1140/25 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ

Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в режимі відеоконференції справу за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 29 жовтня 2025 року,

з участю прокурора ОСОБА_8 ,

законного представника ОСОБА_6 ОСОБА_9 ,

захисника ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 ,

встановила:

цією ухвалою застосовано відносно ОСОБА_6 , який вчинив суспільно небезпечне діяння, що підпадає під кваліфікацію кримінального правопорушення, передбаченого ст. 394 КК України, примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом.

Згідно ухвали суду, ОСОБА_6 , відносно якого Шевченківським районним судом м. Львова (судова справа №466/12376/24) в межах розгляду клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру у кримінальному провадженні, за ознаками вчинення суспільно небезпечного діяння, яке підпадає під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого п.1 ч.2 ст. 115 КК України постановлено ухвалу від 12 грудня 2024 року про продовження дії раніше застосованого запобіжного заходу строком до 12 лютого 2025 року, у вигляді поміщення до закладу з надання психіатричної допомоги в умовах, що виключають його небезпечну поведінку, поміщений до КНП ЛОР «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня», що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Кульпарківська, 95.

Перебуваючи у відділенні №6 КНП ЛОР «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» ОСОБА_6 , 19 грудня 2024 року в супроводі двох медичних працівників відділення, а саме, медичної сестри та медичного брата, із скаргами на зубний біль, був доставлений в КНП «Стоматологічна поліклініка №4», що знаходиться по вул. Симоненка, 6А, для надання необхідної медичної допомоги, після чого, ОСОБА_6 разом із супроводжуючим його медичним персоналом повинен був повернутись до психіатричної лікарні, в якій перебував на підставі рішення суду.

Однак, 19 грудня 2024 року, близько 12 год. 12 хв., ОСОБА_6 , перебуваючи на першому поверсі в коридорі поруч із кабінетом №3 «Рентген-кабінет» в КНП «Стоматологічна поліклініка №?4», що за адресою: вул. Симоненка, 6 А у м. Львові, скористався відсутністю належного нагляду за ним супроводжуючого його медичного персоналу, різко відчинив вікно, вистрибнув на вулицю та побіг у невідомому напрямку, чим вчинив втечу по дорозі до спеціалізованого лікувального закладу.

Таким чином, в діянні ОСОБА_6 , вбачаються ознаки суспільно-небезпечного діяння, передбаченого ст. 394 КК України, тобто втечі по дорозі до спеціалізованого лікувального закладу.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 покликається на те, що ухвала суду є незаконною, оскільки вважає, що судом першої інстанції належним чином не враховано ступінь тяжкості суспільно-небезпечного діяння, передбаченого ст. 394 КК України.

Просить скасувати ухвалу Франківського районного суду м. Львова 29 жовтня 2025 року про призначення ОСОБА_6 примусових заходів медичного характеру у виді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом.

Заслухавши суддю-доповідача, виступ захисника адвоката ОСОБА_7 та законного представника ОСОБА_6 ОСОБА_9 , які підтримали апеляційну скаргу, думку прокурора про її заперечення та залишення ухвали суду першої інстанції без зміни, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду І інстанції в межах апеляційної скарги, доводи якої, у даному випадку фактично зводяться до переоцінки критеріїв, які підлягають застосуванню при вирішенні питання про вид примусових заходів медичного характеру, та, на переконання колегії суддів, ґрунтуються на помилковому ототожненні порядку призначення покарання з порядком застосування примусових заходів медичного характеру.

Так, згідно вимог ч.1 ст. 94 КК України, при вирішенні питання про застосування примусових заходів медичного характеру суд враховує характер і тяжкість психічного захворювання, тяжкість вчиненого діяння, а також ступінь небезпечності психічно хворої особи для себе або інших осіб.

Таким чином, колегія суддів звертає увагу на те, що закон не зобов`язує суд визначати ступінь тяжкості кримінального правопорушення у розумінні класифікації злочинів за ст. 12 КК України, оскільки особа не підлягає кримінальній відповідальності.

За змістом ст. 19 КК України, неосудна особа не є суб`єктом злочину, а тому кримінально-правова оцінка ступеня тяжкості злочину як елементу призначення покарання до такої особи не застосовується.

Відтак, у межах провадження про застосування примусових заходів медичного характеру суд встановлює лише наявність факту вчинення суспільно небезпечного діяння та його відповідність ознакам певної статті КК України.

Колегія суддів вважає, що місцевий суд дотримуючись вимог закону, належним чином врахував характер та тривалість психічного захворювання ОСОБА_6 ; висновок судово-психіатричного експерта №1899 від 27 грудня 2024 року, згідно якого ОСОБА_6 страждає стійким хронічним психічним розладом і не може усвідомлювати свої дії та керувати ними; наявність іншого кримінального провадження щодо ОСОБА_6 за ознаками суспільно небезпечного діяння, передбаченого п.1 ч.2 ст. 115 КК України; факт перебування особи на момент вчинення діяння в умовах примусової госпіталізації і втечу з-під нагляду, та всупереч голослівним покликанням апелянта, які окрім іншого суперечать позиції сторони захисту в суді першої інстанції про доцільність застосування відносно ОСОБА_6 ініційованого у відповідному клопотанні примусового заходу медичного характеру, прийшов до обґрунтованого висновку про необхідність госпіталізації ОСОБА_6 до закладу з надання психіатричної допомоги саме із суворим наглядом, оскільки, на переконання колегії суддів, менш суворі види примусових заходів медичного характеру не забезпечать досягнення мети, визначеної ст. 92 КК України, а саме лікування особи та запобігання вчиненню нею нових суспільно небезпечних діянь.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б підставою для скасування постановленого судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

постановила:

апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 29 жовтня 2025 року відносно ОСОБА_6 без зміни.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4