Справа № 191/4761/25
Провадження № 1-кс/191/688/25
У Х В А Л А

іменем України

17 вересня 2025 року м. Синельникове

Слідчий суддя Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2

розглянувши в судовому засіданні в залі суду м. Синельникове клопотання дізнавача СД Синельниківського РУП ГУНП в Дніпропетровській області старшого лейтатента поліції ОСОБА_3 про арешт майна, погодженого прокурором Синельниківської окружної прокуратури ОСОБА_4 , а також перевіривши надані матеріали клопотання, включаючи витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000142 від 16.09.2025 року за ознаками кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.249 КК України,-

В С Т А Н О В И В :

Дізнавач СД Синельниківського РУП звернулася до слідчого судді із клопотанням про арешт майна, яке обґрунтовує тим, що Досудовим розслідуванням встановлено, що 16.09.2025 о 05:30 год., у невстановленої особи виник протиправний умисел спрямований на незаконне зайняття рибним добувним промислом, а саме без передбаченого законом дозволу, в порушення вимог ст.52-1 Закону України «Про тваринний світ» та пп.1 п.1 розділу VI Правил любительського рибальства, затверджених наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 19.09.2022 №700 (зі змінами), якими передбачена заборона добування (вилов) такими знаряддями лову - сітками та пастками усіх типів та конструкцій, а також іншими сітковими знаряддями лову, за винятком раколовок конструкції «хапка» та підсак, встановлених Правилами розмірів. Реалізуючи протиправний умисел, направлений на незаконне зайняття рибним добувним промислом, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, не маючи виданого компетентним органом дозволу на зайняття рибним добувним промислом, у той же день невстановлена особа прибула до р. Воронова поблизу с. Георгіївка, Синельниківського району Дніпропетровської області, вийшовши на річку, за допомогою гумового човна зеленого кольору встановивши рибальські жилкові сітки, після чого здійснив незаконний вилов водних біоресурсів.

За даним фактом 16.09.2025 року відомості про кримінальне правопорушення внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000142, за ознаками кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 249 КК України та сектором дізнання Синельниківського РУП розпочато розслідування.

16.09.2025 в період часу з 10:09 по 10:30 годин, працівниками поліції проведено огляд місця події, на березі річки Ворона неподалік с. Георгіївка, Синельниківського район, Дніпропетровської області, за Google координатами (48.3148133, 35.4243140). Оглядом місця події встановлено, що на береговій лінії р. Ворона виявлено:

1) Жилкова сітка довжиною 78 м., вічко 50х50 мм;

2) Жилкова сітка довжиною 60 м., вічко 45х45 мм;

3) Гумовий човен зеленого кольору довжиною 2,7 м.;

4) Карась в кількості 112 штук;

5) Окунь - в кількості 14 штук;

6) Раки в кількості 24 штук.

Також присутній під час огляду місця події ОСОБА_5 , пояснив, що виявлені жилкові сітки в кількості 2 шт. та гумовий човен належать йому, за допомогою яких він здійснював вилов водних біоресурсів, а саме риби.

Так працівниками поліції з місця події, що мало місце 16.09.2025 було вилучено:

1) Жилкова сітка довжиною 78 м., вічко 50х50 мм;

2) Жилкова сітка довжиною 60 м., вічко 45х45 мм;

3) Гумовий човен зеленого кольору довжиною 2,7 м.;

4) Карась в кількості 112 штук;

5) Окунь - в кількості 14 штук;

6) Раки в кількості 24 штук.

У ході досудового розслідування встановлено, що вище зазначені речі є зокрема, знаряддям вчинення кримінального правопорушення, що безумовно відповідає критеріям, вказаним у ст. 98 КПК України, а отже останні були визнані речовими доказами у даному кримінальному провадженні.

Відповідно до ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів. Також, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Таким чином, зважаючи на те, що вилучені під час проведення огляду місця події від 16.09.2025 : Жилкова сітка довжиною 78 м., вічко 50х50 мм; Жилкова сітка довжиною 60 м., вічко 45х45 мм; Гумовий човен зеленого кольору довжиною 2,7 м.; Карась в кількості 112 штук; Окунь - в кількості 14 штук; Раки в кількості 24 штук, мають значення для кримінального провадження та визнано речовими доказами, які можуть бути використаний як докази факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, виникла необхідність у накладенні арешту на вказане майно.

Підставами, у зв`язку з якими потрібно здійснити арешт вказаного майна, є забезпечення належного зберігання речових доказів стороною кримінального провадження, та фактичне позбавлення осіб, причетних до вчинення кримінального правопорушення, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення.

У разі повернення зазначених речових доказів його власнику без накладення арешту на нього, вказані обставини можуть призвести до знищення або приховування вище вказаних речових доказів у кримінальному провадженні, з метою уникнення кримінальної відповідальності, що в свою чергу створить труднощі під час доказування обставин кримінального правопорушення та притягнення винних осіб до кримінальної відповідальності.

Своєю чергою завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, зникнення, втрати, використання чи відчуження.

Накладення арешту на вилучені речі та рибу необхідно для виконання цілей кримінального провадження, зокрема їх використання під час досудового розслідування в якості речового доказу, а саме: 1) для проведення судових експертиз; 2) попередження вчинення вище вказаними особами нових кримінальних правопорушень, знищення, продажу або приховування вказаних речових доказів, оскільки існують ризики вчинення зазначених дій, особами, яким належить вказане майно, з метою уникнення останніми кримінальної відповідальності.

Крім того, у разі ухвалення в подальшому обвинувального вироку суду та визнання винними причетних осіб до вчинення вказаного кримінального правопорушення, відповідно ст. 96-1 КК України, зазначене майно підлягатиме спеціальній конфіскації, що також зумовлює необхідність накладення на нього арешту.

Враховуючи вищевикладене з метою забезпечення виконання завдань кримінального провадження щодо швидкого, повного та неупередженого розслідування, виникає необхідність у накладенні арешту на зазначене майно.

У зв`язку з цим, дізнавач просить накласти арешт на майно, а саме на вилучені в ході огляду місця події від 16.09.2025, а саме на:

1.) 1) Жилкова сітка довжиною 78 м., вічко 50х50 мм;

2) Жилкова сітка довжиною 60 м., вічко 45х45 мм;

3) Гумовий човен зеленого кольору довжиною 2,7 м.;

4) Карась в кількості 112 штук;

5) Окунь - в кількості 14 штук;

6) Раки в кількості 24 штук. Заборонити будь-яким чином відчужувати, розпоряджатись, використовувати вилучене майно до прийняття рішення по кримінальному провадженню та/або скасування арешту, окрім дізнавача, прокурора для забезпечення збереження речових доказів, та/або подальшого звернення в дохід держави та виконання завдань кримінального провадження.

Дізнавач та прокурор в судове засідання не з`явилися, однак надали заяви про розгляд клопотання без їх участі, клопотання підтримали та просили його задовольнити.

Слідчий суддя, з урахуванням заяв дізнавача та прокурора, дослідивши матеріали клопотання, дійшов наступного висновку.

Відповідно до п. 18 ч.1 ст. 3 КПК України, до повноважень слідчого судді - судді суду першої інстанції належить здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Згідно ч. ч. 3-7 статті 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, дізнавач, прокурор не доведе, що : існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, дізнавача, прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, дізнавач, прокурор звертається із клопотанням. Ухвала слідчого судді або суду про застосування заходів забезпечення кримінального провадження припиняє свою дію після закінчення строку її дії, скасування запобіжного заходу, ухвалення виправдувального вироку чи закриття кримінального провадження в порядку, передбаченому цим Кодексом. З моменту втрати чинності законом, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння, ухвала слідчого судді або суду про застосування заходів забезпечення, передбачених пунктами 3-4-1, 8, 9 частини другої статті 131 цього Кодексу, припиняє свою дію. Застосування заходів забезпечення кримінального провадження, передбачених пунктами 3-4-1, 6-9 частини другої статті 131 цього Кодексу, не допускається, якщо під час кримінального провадження втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння, крім випадків накладення арешту на майно з метою забезпечення збереження речових доказів. Для оцінки потреб досудового розслідування слідчий суддя або суд зобов`язаний врахувати можливість без застосованого заходу забезпечення кримінального провадження отримати речі і документи, які можуть бути використані під час судового розгляду для встановлення обставин у кримінальному провадженні. Під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються. До клопотання слідчого, дізнавача, прокурора про застосування, зміну або скасування заходу забезпечення кримінального провадження додається витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального провадження, в рамках якого подається клопотання.

В обґрунтування доводів клопотання слідчому судді надано копії : Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального провадження №0000142 від 16.09.2025 року за фактом вчинення кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.249 КК України; рапорту помічника чергового Синельниківського РУП від 16.09.2025 року; протоколу огляду місця події від 16.09.2025 року; фото таблиці до протоколу огляду від 16.09.2025 року; постанов дізнавача СД Синельниківського РУП від 16.09.2025 року про визнання речових доказів та передачу їх на зберігання; розписки від 16.09.2025 року; квитанції про отримання на зберігання речових доказів від 16.09.2025 року; протоколи допиту свідка ОСОБА_6 від 16.09.2025 року, свідка ОСОБА_7 від 16.09.2025 року; письмових пояснень ОСОБА_8 .

Відповідно до п.7 ч.2 ст. 131 КПК України, заходом забезпечення кримінального провадження є арешт майна.

Згідно ч.1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Згідно вимог п.1 ч.2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів

За змістом ч.3 ст.170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Згідно ч.2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати : правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Відповідно до ч.11 ст.170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Відповідно до ч. 1 статті 16 КПК України, позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Враховуючи викладене, слідчий суддя приходить до висновку, що клопотання є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 175 КПК України, ухвала про арешт майна виконується негайно слідчим (дізнавачем), прокурором, на яких також покладається обов`язок визначення місця зберігання тимчасово вилученого майна.

Оскільки в матеріалах клопотання міститься достатньо відомостей про факт вчинення кримінального правопорушення та наявність підстав вважати тимчасово вилучене майно доказами в кримінальному провадженні, на думку слідчого судді є розумним і співмірним завданням кримінального провадження.

Крім того, слідчий суддя роз`яснює, що відповідно до ст.174 КПК України, за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника чи володільця майна, якщо вони доведуть, що потреба у застосуванні такого заходу відпала, арешт майна може бути скасовано повністю або частково.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 2,3,7,16, 98, 107, 131, 170-175, 369-372 КПК України, слідчий суддя, -

П О С Т А Н О В И В :

Клопотання дізнавача СД Синельниківського РУП ГУНП в Дніпропетровській області старшого лейтатента поліції ОСОБА_3 про арешт майна задовольнити.

Накласти арешт на майно, вилучене в ході огляду місця події від 16.09.2025 року, а саме на:

1) Жилкова сітка довжиною 78 м., вічко 50х50 мм;

2) Жилкова сітка довжиною 60 м., вічко 45х45 мм;

3) Гумовий човен зеленого кольору довжиною 2,7 м.;

4) Карась в кількості 112 штук;

5) Окунь - в кількості 14 штук;

6) Раки в кількості 24 штук.

Заборонити будь-яким чином відчужувати, розпоряджатись, використовувати вилучене майно до прийняття рішення по кримінальному провадженню та/або скасування арешту, окрім дізнавача, прокурора для забезпечення збереження речових доказів, та/або подальшого звернення в дохід держави та виконання завдань кримінального провадження.

Контроль за виконанням ухвали покласти на дізнавача СД Синельниківського РУП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_3 .

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в п`ятиденний строк з дня її проголошення.

Подання апеляційної скарги на ухвалу слідчого судді зупиняє набрання нею законної сили, але не зупиняє її виконання.

Слідчий суддя ОСОБА_1