ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/6826/25
провадження № 1-кп/753/973/26
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" січня 2026 р. Дарницький районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурор ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

захисник адвокат ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000047 від 19.02.2025, за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Сімферополь, АР Крим, громадянина України, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України

І. Формулювання обвинувачення, яке пред`явлено особі і визнане Судом доведеним.

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , прийняв Присягу працівника прокуратури, відповідно до змісту якої він, присвячуючи свою діяльність служінню Українському народові і Українській державі, урочисто присягнув: неухильно додержуватися Конституції, законів та міжнародних зобов`язань України; сумлінним виконанням своїх службових обов`язків сприяти утвердженню верховенства права, законності та правопорядку; захищати права і свободи людини та громадянина, інтереси суспільства і держави; постійно вдосконалювати свою професійну майстерність, бути принциповим, чесно, сумлінно і неупереджено виконувати свої обов`язки, з гідністю нести високе звання працівника прокуратури.

Наказом Генерального прокурора України ОСОБА_6 призначено на посаду прокурора Білогірського району Автономної Республіки Крим. Наказом Генерального прокурора України від 17.08.2012 йому присвоєно класний чин - старший радник юстиції.

Рішенням Верховної Ради Автономної Республіки Крим від 11.03.2014 № 1729-6/14, тобто всупереч установленому чинним законодавством України порядку, ОСОБА_8 призначено на посаду прокурора Автономної Республіки Крим.

За допомогою не встановлених слідством осіб ОСОБА_8 у березні 2014 року запропонувала ОСОБА_6 працювати в незаконно створеній прокуратурі Автономної Республіки Крим та виконувати лише розпорядження та накази, надані нею.

У подальшому у березні 2014 року, більш точну дату встановити не виявилось за можливе, не встановленими слідством особами ОСОБА_6 запропоновано перейти до незаконно створеної прокуратури Республіки Крим, яка увійшла до складу прокуратури Російської Федерації.

Нехтуючи вищевказаними вимогами Конституції і законів України, Присягою працівника прокуратури ОСОБА_6 , будучи службовою особою, яка займає відповідальне становище, працівником правоохоронного органу, достовірно знаючи про незаконність призначення ОСОБА_8 на посаду так званого «прокурора Республіки Крим», а також незаконного проведення на території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя референдуму, достовірно знаючи, що Автономна Республіка Крим є невід`ємною частиною України, на території якої діють виключно закони України та міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, у березні 2014 року, більш точну дату та час органом досудового розслідування не встановлено, бажаючи допомогти в проведенні цієї підривної діяльності, посиленні окупації півострову та утворенні в АР Крим системи незаконних органів прокуратури Російської Федерації, погодився на незаконну пропозицію про продовження роботи у складі прокуратури АР Крим, а згодом - прокуратури Республіки Крим, без підпорядкування Генеральній прокуратурі Україні.

Продовжуючи свої умисні дії, громадянин України ОСОБА_6 , перебуваючи в АР Крим, достовірно знаючи, що Автономна Республіка Крим є невід`ємною частиною України, на території якої діють виключно закони України та міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, у березні 2014 року, більш точну дату не встановлено, погодився на призначення його на посаду т.зв. «помічника прокурора Сімферопольської міжрайонної природоохоронної прокуратури», а в подальшому т.зв. «в.о. Керченського міжрайонного природоохоронного прокурора Республіки Крим», де виконував вказівки і розпорядження так званих керівників зазначеної прокуратури..

Зокрема, починаючи з 2014 року ОСОБА_6 , займаючи посади т. зв. «помічника прокурора Сімферопольської міжрайонної природоохоронної прокуратури», а в подальшому т.зв. «в.о. Керченського міжрайонного природоохоронного прокурора Республіки Крим», знаходячись в м. Сімферополь та м. Керч АР Крим, діючи добровільно та умисно на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності України, в порушення вимог Конституції та законів України, маючи на меті здійснення підривної діяльності проти України, достовірно знаючи, розуміючи та усвідомлюючи незаконність своїх дій, брав участь у судових засіданнях незаконно утворених судів Республіки Крим та підтриманні державного обвинувачення від імені Російської Федерації, чим вчиняв дії спрямовані на зміцнення та посилення заходів тимчасової окупації території АР Крим.

Допомога ОСОБА_6 іноземній державі та її представникам у створенні та функціонуванні органів прокуратури Російської Федерації та на території АР Крим призвели до посилення заходів тимчасової окупації півострова Крим, завдяки чому окупація триває.

ІІ. Підстави для здійснення судового розгляду у кримінальному провадженні за відсутності обвинуваченого (in absentia)

Судовий розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_6 здійснювався у порядку спеціального судового провадження на підставі ухвали суду від 30.09.2025 за відсутності обвинуваченого.

До загальних засад кримінального провадження, зокрема, відносяться: законність, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, безпосередність дослідження показань. При цьому зміст та форма кримінального провадження за відсутності підозрюваного або обвинуваченого (in absentia) повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, зазначеним у ст. 7 КПК України, з урахуванням особливостей, встановлених законом та нормами міжнародного права.

У Міжнародному пакті про громадянські і політичні права (ст. 14 (3) (d)) вказується: «Кожен має право при розгляді будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення, як мінімум, на такі гарантії на основі повної рівності: (d) бути засудженим в його присутності...». Водночас, обвинувачений може добровільно відмовитися від здійснення свого права бути присутнім на судових слуханнях, але суд у будь-якому випадку має здійснити ретельну перевірку наведеної обставини.

Відповідні права та можливості обвинуваченого визначені ст. 42 КПК України.

Ключове значення в цьому випадку має відігравати повідомлення особи про порушене проти неї кримінальне провадження, яке мало бути здійснено відповідно до процесуальних і матеріальних вимог, що гарантують ефективне здійснення її прав, при тому, що неясна і неофіційна інформація є недостатньою (рішення ЄСПЛ у справі «Сейдовіч проти Італії»).

Обвинувачений ОСОБА_6 неодноразово викликався до суду.

Загалом судом від призначення обвинувального акта до підготовчого судового засідання до завершення проведення підготовчих дій призначено шість судових засідань: 07 травня 2025 року, 05 червня 2025 року, 23 червня 2025 року, 11 серпня 2025 року, 01 вересня 2025 року, 30 вересня 2025 року.

Так, судом надсилались повістки до опублікування та були опубліковані у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження, а саме у газеті «Урядовий кур`єр» від 01 травня 2025 року № 88 (8013), 30 травня 2025 року № 109 (8034), від 17 червня 2025 року № 121 (8046), 06 серпня 2025 року № 158 (8083), 24 вересня 2025 року № 195 (8120).

При цьому від початку здійснення підготовчих дій суд також надсилав для опублікування повістки на веб-сайті Офісу Генерального прокурора для виклику обвинуваченого у засідання, призначені на 05 червня 2025 року, 23 червня 2025 року, 11 серпня 2025 року, 30 вересня 2025 року., які також були опублікованими.

Крім того, повідомлення про виклик до суду ОСОБА_6 у засідання, призначені на 07 травня 2025 року, 05 червня 2025 року, 23 червня 2025 року, 11 серпня 2025 року, 01 вересня 2025 року, 30 вересня 2025 року, були опубліковані на офіційному веб-сайті Дарницького районного суду м. Києва.

Також судом на мобільний телефон обвинуваченого ОСОБА_6 засобами месенджеру Телеграм надіслано судову повістку 01.09.2025, яка доставлена. Крім того, судом здійснено телефонний дзвінок на вказаний номер телефону, та під час розмови, повідомлено особу чоловічої статі про судовий розгляд кримінального провадження.

Після призначення справи до судового розгляду проведено 4 судові засідання, зокрема 23 жовтня, 27 листопада та 04 грудня 2025 року, 28 січня 2026 року.

Так, судом надсилались повістки на вказані дати до опублікування та були опубліковані у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження, а саме у газеті «Урядовий кур`єр» від 04 жовтня 2025 року № 203 (8128), 07 листопада 2025 року № 228 (8153), 21 листопада 2025 року № 238 (8163), від 02 грудня 2025 року № 246 (8171), 21 січня 2026 року № 17 (8209).

Окрім цього, з різних причин було відкладено судові засідання, призначені на 09.10.2025, 30.10.2025, 13.11.2025, 11.12.2025, 25.12.2025. При цьому, повідомлення про вказані судові засідання були опубліковані у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження, а саме у газеті «Урядовий кур`єр», на веб-сайті Офісу Генерального прокурора, та на офіційному веб-сайті Дарницького районного суду м. Києва.

Крім того, про час та місце судових засідань завчасно повідомлявся його захисник ОСОБА_5 .

Жодного разу обвинувачений ОСОБА_6 до суду не прибув, заяв про неможливість взяти участь у судовому розгляді суду не подав, письмових пояснень із повідомленням поважності причин своєї неявки до суду не надіслав, що свідчить про його небажання скористатися передбаченим діючим КПК України правами обвинуваченого.

Дане кримінальне провадження здійснювалось з обов`язковою участю захисника ОСОБА_5 .

Зважаючи на специфіку спеціального судового провадження (ч. 3 ст. 323 КПК України), суд, зберігаючи неупередженість та безсторонність, надає особливого значення охороні прав та законних інтересів обвинуваченого як учасника кримінального провадження, яке відбувається за його відсутності, забезпеченню повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб до обвинуваченого була застосована належна правова процедура в контексті приписів ст. 2 КПК України з дотриманням всіх загальних засад кримінального провадження з урахуванням особливостей, встановлених виключно законом. Ці особливості вимагають від суду прискіпливої оцінки кожного поданого доказу обвинувачення, відтак поріг вимогливості до доказування у даному випадку має бути підвищений.

Під час розгляду цього кримінального провадження дотримано стандарти судового розгляду, викладені у Резолюції 11 Комітету Міністрів Ради Європи від 19 січня 1973 року «Про критерії, що регламентують розгляд, проведений за відсутності обвинуваченого».

ІІІ. Позиції сторін

Прокурор у судових дебатах просив визнати ОСОБА_6 винним за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України, та призначити останньому покарання у виді позбавлення волі на строк тринадцять років з конфіскацією всього майна та позбавлення права обіймати посади на 3 роки.

Захисник просив ухвалити законне та обґрунтоване рішення, яким виправдати обвинуваченого, так як жодного доказу винуватості обвинуваченого суд не надано.

ІV. Докази на підтвердження встановлених судом обставин, які були досліджені судом.

4.1. У судовому засіданні дослідженні письмові докази, надані стороною обвинувачення.

Судом досліджені письмові докази щодо початку проведення досудового розслідування та реєстрації кримінального провадження, зокрема, витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000047 від 19.02.2025, про внесення відомостей за попередньою кваліфікацією за ч. 1 ст. 111 КК України; та відповідну постанову про виділення матеріалів досудового розслідування від 19.02.2025.

Відповідно до постанови про виділення матеріалів досудового розслідування від 19.02.2025, матеріали кримінального провадження відносно ОСОБА_6 виділені з матеріалів кримінального провадження №0002674 від 16.02.2015. У судовому засіданні досліджені відповідні процесуальні документи щодо руху вказаного кримінального провадження, а також відповідні постанови про призначення групи слідчих та прокурорів.

Заперечень щодо початку та підстав проведення досудового розслідування від учасників кримінального провадження не надходило.

Постановою про визначення слідчих від 19.02.2025 визначено групу слідчих у кримінальному провадженні №0000047 від 19.02.2025.

Постановою про призначення групи прокурорів від 19.02.2025 визначено групу прокурорів у кримінальному провадженні №0000047 від 19.02.2025.

Крім того, судом досліджено постанови про зупинення досудового розслідування від 19.02.2025, 25.02.2025, 13.03.2025.

Заперечень щодо початку та підстав проведення досудового розслідування від учасників кримінального провадження не надходило.

Також у судовому засіданні досліджені письмові докази добуті під час досудового розслідування:

Зокрема, відповідно до протоколу огляду інтернет-видань від 24.02.2017, проведено огляд сайту http://rkproc.ru/ru, на якому розміщено структуру прокуратури «Республіки Крим Російської Федерації» із зазначенням посад та анкетних даних працівників вказаної та підпорядкованих незаконно створених прокуратур. Вказаним протоколом огляду встановлено, що ОСОБА_6 обіймає посаду «и.о. Керченского межрайонного природоохранного прокурора».

Досліджено протокол огляду від 12.02.2025, відповідно до якого оперативним співробітником СБУ, на виконання доручення прокурора у кримінальному провадженні, оглянуто сайт https://sudact.ru, де під час огляду виявлено 2 судові рішення по справам, в яких зазначається ОСОБА_6 як прокурор.

Зокрема, дослідженням протоколу огляду від 12.02.2025 виявлено «Апелляционное постановление №22-3305/2020 по делу №3/6-852/2020 от 05.11.2020», відповідно до якого 05.11.2020 «Верховный суд Республики Крым» розглянув «апелляционное представление и.о. прокурора ОСОБА_6 на постановление…».

Також, під час дослідження вказаного протоколу огляду виявлено «Решение Бахчисарайского районного суда Республики Крым», від 12.11.2018, відповідно до якого ОСОБА_6 , прийняв участь, як «старшый поморник прокурора» незаконно створеної прокуратури Республіки Крим у справі № 2-1729/2018/2016.

Під час дослідження вказаного протоколу огляду встановлено, що відповідно до посилання на ресурс «Керченская межрайонная природоохранная прокуратура», розміщенні контакти керівництва вказаної незаконно створеної прокуратури, де ОСОБА_6 зазначений як в.о. керівника.

Крім того, відповідно до протоколу огляду від 12.02.2025 виявлено посилання на ресурс ІНФОРМАЦІЯ_4, на якому розміщена стаття під назвою: «ІНФОРМАЦІЯ_3» Відповідно до змісту вказаної статті, про це розповів виконуючий обов`язки природоохоронного прокурора ОСОБА_9 .

Далі, відповідно до протоколу огляду від 12.02.2025 виявлено посилання на ресурс: ІНФОРМАЦІЯ_5, відповідно до якого, до присутніх звернувся «исполняющий обязанности начальника уголовно-судебного управления прокуратуры Республики Крым ОСОБА_6 ».

Окрім цього, досліджено протокол огляду документів від 20.03.2025, відповідно до якого, слідчий ОСОБА_10 провів огляд матеріалів кримінального провадження №0002674 від 30.11.2015 за ч.1 ст.111 КК України, зокрема, відповідно до оглянутого «Телефонного справочника органов прокуратуры Республики Крым», ОСОБА_6 станом на 04.07.2014 займав посаду помічника прокурора Сімферопольської міжрайонної природоохоронної прокуратури Респубілки Крим. При цьому, відповідно до оглянутої інформації Офісу Президента України від 04.03.2025, наданої на запит прокурора у кримінальному провадженні, матеріали щодо припинення громадянства ОСОБА_6 , згідно поданою ним заявою або внаслідок втрати громадянства України на розгляд Комісії при Президентові України з питань громадянства не надходили.

4.2 Згідно вимог ч. 1 ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожен доказ з точки зору його належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Відповідно до ст. 85 КПК України, належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність, чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку встановленому цим Кодексом.

Всі перелічені джерела інформації суд оцінює за правилами документа (ст. 99 КПК України), а відомості, що вони містять, визнає належними та допустимими зважаючи на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 223 КПК слідчими (розшуковими) діями є дії, спрямовані на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні.

Згідно з ч. 1 ст. 237 КПК з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей та документів.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, на підтвердження винуватості ОСОБА_6 сторона обвинувачення посилається, зокрема, на протоколи огляду сайтів та протоколи огляду інтернет-видань, якими підтверджується, що останній приймав участь у судових засіданнях як прокурор, у незаконно створених органах прокуратури та судах Республіки Крим, приймав участь як прокурор у публічних заходах, надсилав до суду за своїм підписом процесуальні документи.

Правовий акт індивідуальної дії розміщений в мережі «Інтернет», сам по собі не є переконливим доказом його фізичного існування, тим більше реалізації, однак підстав для визнання таких доказів недопустимими і неналежними не вбачається, оскільки інформація взята з офіційних інтернет-сайтів органів державної влади рф, які загальнодоступні в мережі «Інтернет».

Огляд зазначених інтернет-сайтів здійснено уповноваженою особою з дотриманням вимог ст. 237 КПК та зафіксовано (за допомогою функцій скріншоту та друку) зміст відображеної у них, як електронних документах, інформації, що підтверджує існування обставин, які підлягають доказуванню у цьому кримінальному провадженні.

Враховуючи логічність, послідовність, узгодженість між собою вказаних доказів за змістом, їх єдність та взаємозв`язок за часом та характером подій, суд визнає наведені та проаналізовані задокументовані дані про діяльність ОСОБА_6 , як «прокурора» окупаційних органів влади рф, достовірними доказами обвинувачення.

В ході судового розгляду були забезпечені процесуальні права сторони захисту та обвинувачення для надання ними доказів на підтвердження обвинувачення або його спростування, що закріплені в ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, за яким винуватість особи у вчиненні злочину має бути доведена поза розумним сумнівом.

Як зазначено у рішенні Верховного Суду від 21.01.2020 (у справі № 754/17019/17, провадження № 51-2568км19) стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Так само, у рішеннях «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року, «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18 січня 1978 року Європейський суд з прав людини зазначає, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумпцій факту.

Застосовуючи цей стандарт до обставин даного кримінального провадження, суд уважає, що досліджені під час судового розгляду документи, зміст яких розкрито, виключають будь-яке інше розумне пояснення подій, які є предметом цього судового розгляду, крім того, що інкриміноване кримінальне правопорушення було вчинене, і обвинувачений є винним у його вчиненні, оскільки обвинувачений надавав допомогу державним органам рф у проведенні підривної діяльності проти України, таким чином спричинив шкоду суверенітетові та територіальній цілісності України.

V. Фактичні обставини, які суд визнає загально відомими і такими, що не потребуються доказування в межах даного провадження.

Тимчасова окупація з боку РФ частини території України АР Крим, яка розпочалася із збройного конфлікту, викликаного російською військовою агресією, починаючи з 20 лютого 2014 року, а також анексія з боку РФ цієї частини території України є загально відомими фактами, які за хронологією подій: а) констатовані нормативними, хоча і засудженими з точки зору міжнародного права, актами РФ, а також «нормативними актами» самопроголошених суб`єктів на території України в АР Крим, законність яких не визнається державою Україна, проте прийнятих судом у даному випадку до уваги, оскільки вирішується питання про відповідальність за вчинення злочинів, внаслідок яких були прийняті такі акти; б) встановлені національними нормативно-правовими актами, які є обов`язковими для застосування на території України; в) засуджені міжнародними актами колективного реагування, - а відтак ці факти не потребують окремого судового доведення.

Так, постановою Ради Федерації Федеральних Зборів РФ «Про використання Збройних Сил Російської Федерації на території України» від 01 березня 2014 року № 48-СФ за результатами звернення Президента РФ, виходячи з інтересів безпеки життя громадян РФ, особового складу військового контингенту ЗС РФ, що дислокується на території України (АР Крим), надано згоду Президенту РФ на використання ЗС РФ на території України.

11 березня 2014 року постановою Верховної Ради АР Крим прийнята «Декларація», якою проголошено АР Крим «суверенною державою» - «Республікою Крим». Указом Президента України від14березня 2014року № 296/2014 дія цієї постанови Верховної Ради АР Крим була зупинена, а сама вона рішенням Конституційного Суду України від 20 березня 2014 року № 3-рп/2014 визнана неконституційною.

18 березня 2014 року представниками розпущеної постановою Верховної Ради України від 15 березня 2014року №891-VII«Верховної Ради АР Крим» підписаний «Договір» між РФ та «Республікою Крим» про прийняття до РФ «Республіки Крим» та утворення у складі РФ нових суб`єктів, який вже 19 березня рішенням Конституційного Суду РФ визнаний таким, що відповідає Конституції РФ, 20 березня 2014 року його ратифікувала більшістю голосів Держдума РФ, а 21 березня 2014 року Рада Федерації Федеральних Зборів РФ, відтак цей «Договір» набрав чинності 21 березня 2014 року.

21 березня 2014 року прийнятий Закон РФ № 6-ФКЗ (т. 3 а. 174-211), яким прийнято до РФ «Республіку Крим» та утворені в складі РФ нові суб`єкти. «Республіка Крим» вважається прийнятою до РФ з дати підписання «Договору» (ст. 1 Закону РФ № 6-ФКЗ).

Верховною Радою України 15 квітня 2014 року прийнято Закон України №1207-VII «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», за яким перебування підрозділів ЗС РФ на території України з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, а також всупереч міжнародно-правовим актам, визнано окупацією частини території суверенної держави Україна, а територію АР Крим, відповідні води, територіальне море України, територію виключної (морської) економічної зони України, а також повітряний простір над цими територіями визнано тимчасово окупованими територіями України внаслідок збройної агресії з боку РФ.

Крім того, Верховною Радою України 21 квітня 2015 року прийнято Постанову № 337-VIІI «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», згідно з якою констатовано початок такої агресії з боку РФ на території АР Крим 20 лютого 2014 року, яка завершилася воєнною окупацією та подальшою незаконною анексією цієї частини території України.

Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН «Територіальна цілісність України» від 27 березня 2014 року № 68/262, «референдум», проведений в АР Крим 16 березня 2014 року, визнано таким, що не має законної сили і не може бути основою для зміни статусу АР Крим.

Резолюціями Генеральної Асамблеї ООН «Стан у сфері прав людини в Автономній Республіці Крим та м. Севастополі (Україна)» від 19 грудня 2016 року № 71/205 та від 19 грудня 2017 року № 72/190, «Проблема мілітаризації Автономної Республіки Крим та міста Севастополь, Україна, районів Чорного та Азовського морів» від 17 грудня 2018 року, «Ситуація з правами людини в Автономній Республіці Крим та місті Севастополь, Україна» від 22 грудня 2018 року послідовно засуджено тимчасову окупацію з боку РФ внаслідок військової агресії частини території України - АР Крим - підтверджено невизнання її анексії.

23.03.2014 Радою національної безпеки і оборони України прийняте рішення «Про передислокацію військових частин (підрозділів), установ та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань і правоохоронних органів України з тимчасово окупованої території Автономної Республіка Крим та міста Севастополя в інші регіони України», яке було ведене в дію Указом Президента України від 24.03.2014.

VI. Кваліфікація дій обвинуваченого за законом України про кримінальну відповідальність

Згідно обвинувального акту, ОСОБА_6 починаючи з 2014 року, займаючи посади т. зв. «помічника прокурора Сімферопольської міжрайонної природоохоронної прокуратури», а в подальшому т.зв. «в.о. Керченського міжрайонного природоохоронного прокурора Республіки Крим», знаходячись в м. Сімферополь та м. Керч АР Крим, діючи добровільно та умисно на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності України, в порушення вимог Конституції та законів України, маючи на меті здійснення підривної діяльності проти України, достовірно знаючи, розуміючи та усвідомлюючи незаконність своїх дій, брав участь у судових засіданнях незаконно утворених судів Республіки Крим та підтриманні державного обвинувачення від імені Російської Федерації, чим вчиняв дії спрямовані на зміцнення та посилення заходів тимчасової окупації території АР Крим. Допомога ОСОБА_6 іноземній державі та її представникам у створенні та функціонуванні органів прокуратури Російської Федерації та на території АР Крим призвели до посилення заходів тимчасової окупації півострова Крим, завдяки чому окупація триває.

Суд звертає увагу, що визначення терміна «підривна діяльність», було предметом аналізу колегії суддів Верховного Суду в постанові від 06 грудня 2021 року у справі №756/4855/17. У згаданому рішенні Верховний Суд зауважив, що термін «підривна діяльність» давно застосовується в міжнародному праві та його визначення розкривається в науковій доктрині.

Зокрема, термін «підривна діяльність» вживається в Деклараціях Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй про недопустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав від 09 грудня 1981 року № 36/103, про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав, обмеження їх незалежності й суверенітету від 21 грудня 1965 року № 2131 (ХХ) та інших.

У контексті положень ст. 111 КК України підривною діяльністю є дії іноземних держав, іноземних організацій або їх представників, спрямовані на підрив основ національної безпеки України та завдання істотної шкоди суверенітетові, територіальній цілісності, недоторканності, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України.

Дослідженими у судовому засіданні доказами підтверджено, що на момент окупації Автономної республіки Крим, ОСОБА_6 працював на посаді прокурора Білогірського району Автономної Республіки Крим, отже він мав достатній рівень освіти, спеціальних знань і життєвого досвіду для усвідомлення ним фактів активної підривної діяльності РФ проти України шляхом окупації та подальшої анексії території України в АР Крим.

Робота у подальшому прокурором ОСОБА_6 в незаконно створених органах прокуратури Республіки Крим, яка увійшла до складу прокуратури держави-окупанта російської федерації, (що підтверджується участю у судових засіданнях в якості державного обвинувача у незаконно створених судових органах на території АР Крим, подання до суду процесуальних документів в якості представника органу прокуратури, виступ на публічних заходах), використання знань та навичок на користь РФ на тимчасово окупованій території АР Крим забезпечувало становлення та зміцнення окупаційної влади РФ шляхом утворення і функціонування незаконно створених судових та правоохоронних органів РФ на окупованій території України, виконання обов`язків прокурора РФ з метою недопущення контролю української влади на території АР Крим, а отже, надання ним допомоги РФ у проведенні підривної діяльності проти України на шкоду суверенітетові та територіальній цілісності України.

На свідомий і добровільний характер дій з надання допомоги РФ у проведенні підривної діяльності на шкоду суверенітетові та територіальної цілісності України вказує сам характер таких дій, їх послідовність, тривалість у часі та динаміка розвитку. Обвинувачений хоча формально і звільнився із органів прокуратури України, фактично продовжував виконувати свої обов`язки, однак на користь держави, яка окупувала територію України, усупереч положенням Конституції України, здійснював діяльність яка прямо суперечить основним завданням орачів прокуратури України та обов`язку кожного громадянина.

З огляду на викладене, суд кваліфікує дії обвинуваченого за ч. 1 ст. 111 КК України (в редакції Закону від 05 квітня 2001 року № 2341-ІІІ), як державну зраду, тобто діяння, умисно вчинене громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальної цілісності та недоторканості України, а саме надання іноземній державі та її представникам допомоги у проведенні підривної діяльності проти України.

Щодо редакції статті, то суд констатує, що застосуванню підлягає саме редакція статті, яка діяла на момент вчинення злочину - в редакції Закону від 05 квітня 2001 року № 2341-ІІІ, оскільки після вчинення злочину змінювалась як диспозиція, так і санкція в бік погіршення правового становища особи, а саме було посилено кримінальну відповідальність.

VIІ. Призначення покарання.

Призначаючи вид і міру покарання обвинуваченому ОСОБА_6 суд враховує характер і ступінь небезпечності вчиненого ним злочину, сукупність всіх обставин його вчинення, дані про особу обвинуваченого.

Відповідно до ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого і має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Обставини, що пом`якшують покарання, відповідно до положень ст. 66 КК України: не встановлені.

Обставини, що обтяжують покарання, передбачені ст. 67 КК України також відсутні з огляду та те, що вони у обвинувальному акті не зазначені, під час судового розгляду не встановлено, та про їх наявність прокурором у судових дебатах не вказано.

З урахуванням також тієї обставини, що санкція частини 1 цієї статті була змінена шляхом доповнення до основного покарання у виді позбавлення волі додатковим покарання у виді конфіскації майна на підставі Закону від 07.10.2014 № 1689-VII, що набрав чинності 31 жовтня 2014 року, то призначати додаткове покарання, як про це просив прокурор у судових дебатах, суд підстав не вбачає.

Вирішуючи питання про призначення покарання за ч. 1 ст. 111 КК України (в редакції Закону від 05 квітня 2001 року № 2341-ІІІ), суд враховує, що санкцією статті передбачене покарання у вигляді позбавлення волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років. З огляду на відсутність обставин які пом`якшують та обтяжують покарання, суд вважає за можливе призначити покарання у цих межах.

З приводу позбавлення права обіймати посади у правоохоронних органах строком на 3 роки, як про це просив прокурор у судових дебатах, суд підстав не вбачає з огляду на наступне.

Зокрема, у випадку, коли додаткове покарання у вигляді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю не передбачене у санкції статті Особливої частини КК, суд може призначити його з покликанням на положення ч. 2 ст. 55 КК лише за умови, що з урахуванням характеру кримінального правопорушення, вчиненого за посадою або у зв`язку із заняттям певною діяльністю, особи засудженого та інших обставин справи суд визнає за неможливе збереження за ним права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю.

Зі змісту цієї частини статті 55 КК чітко слідує, що таке додаткове покарання суд може призначити лише у разі, коли визначає за неможливе збереження особі права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю. Тобто на момент вчинення відповідного кримінально караного діяння особа вже має обіймати такі посади або займатися такою діяльністю і суд вважає, що в подальшому таке право особи необхідно обмежити.

Разом з тим, при призначенні такого додаткового покарання, суд враховую особу обвинуваченого. А саме, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто, на момент ухвалення вироку йому 49 років, у разі відбуття покарання за цим вироком, йому буде мінімум 61 рік, а враховуючи, строк погашення судимості, як необхідна умова працевлаштування у правоохоронні органи, відповідно до ч.9 ст. 89 КК України - 8 років з дня відбуття покарання, то на момент погашення судимості йому виповниться мінімум 69 років, що перевищує граничний вік перебування на службі в більшості правоохоронних органів - 65 років.

У зв`язку із викладеним, призначення не обов`язкового додаткового покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , враховуючи його вік та призначене покарання за цим вироком є не доцільним.

Суд вважає, що призначення такого покарання буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого, випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст.6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року і зважує на вимоги ст. 65 КК України щодо законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

VIIІ. Інші рішення, щодо питань, які вирішуються Судом при ухваленні вироку.

Речових доказів у кримінальному провадженні відсутні.

Доказів щодо понесених процесуальних витрат сторонами кримінально провадження не надано.

Під час досудового розслідування та судового розгляду заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувалися. Клопотань про застосування заходів забезпечення кримінального провадження учасниками провадження заявлено не було.

Керуючись статтями 373 та 374 КПК України, суд,

у х в а л и в :

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України, і призначити йому покарання за ч. 1 ст. 111 КК України (в редакції Закону від 05 квітня 2001 року № 2341-ІІІ) - у вигляді дванадцяти років позбавлення волі.

Строк відбування покарання рахувати з моменту фактичного затримання ОСОБА_6

До набрання вироком законної сили, запобіжний захід обвинуваченому не обирати.

Процесуальні витрати у цьому кримінальному провадженні відсутні.

Речові докази у цьому кримінальному провадженні відсутні.

Вирок може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Дарницький районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя ОСОБА_1