У Х В А Л А

Іменем України

13.01.2026 м. Львів

Франківський районний суд м. Львова у складі головуючої судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченої ОСОБА_4 , захисника обвинуваченої ОСОБА_5 , провівши в залі суду в м. Львові судове засідання у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000648 від 04.08.2025 про обвинувачення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.2,3 ст.307 КК України, -

в с т а н о в и в :

У Франківському районному суді м. Львова перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000648 від 04.08.2025 про обвинувачення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.2,3 ст.307 КК України.

13.01.2025 прокурор Франківської окружної прокуратури м. Львова ОСОБА_3 , звернулася до суду з письмовим клопотанням про продовження обвинуваченій строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, без можливості застави.

Прокурор в судовому засіданні клопотання підтримав, покликаючись на те, що наявність обґрунтованої підозри ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованих її злочинів, підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами. Ухвалою слідчого судді від 05.08.2025 обрано ОСОБА_4 запобіжний захід - тримання під вартою, який надалі продовжувався, востаннє до 23.01.2026 включно без права внесення застави. Разом з тим, ОСОБА_4 загрожує покарання у разі визнання її винною у кримінальних правопорушеннях за ч.ч.2,3 ст.307 КК України вигляді позбавлення волі від 9 до 12 років, дані про її особу, а також враховуючи вчинення даного кримінального правопорушення під час розгляду Шевченківським районним судом м.Львова кримінального провадження щодо неї за ч.2 ст.307 КК України, в межах якого до неї було застосовано тримання під вартою з можливістю внесення застави та звільнено її з-під варти у зв`язку з внесенням застави, відтак вважає, що обвинувачена може переховуватись від суду, незаконно впливати на учасників кримінального провадження у даному кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та продовжити свою протиправну діяльність, вчинити відповідні подібні кримінальні правопорушення. Тому більш м`які запобіжні заходи запобігти вищевказаним ризикам та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченої не зможуть. З урахуванням наведених ризиків та даних про особу обвинуваченої, просить продовжити обвинуваченій ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, без можливості внесення застави.

Обвинувачена та її захисник у судовому засіданні не заперечували, однак, захисник просив застосувати запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.

Заслухавши думку прокурора, обвинувачену та захисника обвинуваченої, дослідивши наявні матеріали справи та заявлене клопотання прокурора, в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.

У даному кримінальному провадженні ухвалою слідчого судді Франківського районного суду м. Львова від 05.08.2025 ОСОБА_4 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою та у подальшому судом строк запобіжного заходу продовжувався, востаннє ухвалою суду від 25.11.2025 строком на 60 днів до 23.01.2026, без визначення розміру застави.

У відповідності до ст.199 КПК України, розглядаючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та умови, за яких таке продовження можливе та виправдане.

Так, згідно з положеннями ч.3 ст.331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Приписами статті 177 КПК України встановлено, що підставою як для застосування, так і для продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають суду достатні підстави вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною 1 цієї статті.

Такий вид запобіжного заходу як тримання під вартою за положеннями ч.1 ст.183 КПК України є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України. Метою запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Згідно положень ст.178 КПК України, при вирішенні питання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, крім ризиків, зазначених у ст. 177 цього Кодексу, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується; наявність судимостей у обвинуваченого; дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів.

Також, слід зазначити, що у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. Так, у справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року Європейським судом з прав людини зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

Відповідно до ст. 3 Загальної декларації прав людини, ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. ст.176-178 КПК України, п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 25 квітня 2003 року №4 «Про практику застосування судами запобіжного заходу у виді взяття під варту та продовження строків тримання під вартою на стадіях дізнання і досудового слідства» запобіжний захід тримання під вартою має застосовуватися лише за крайньою необхідністю і, як останній захід, при наявності достатніх підстав вважати, що підозрюваний чи обвинувачуваний буде намагатися ухилятися від слідства й суду або від виконання процесуальних рішень, перешкоджатиме встановленню істини у справі, продовжуватиме злочинну діяльність.

Запобіжні заходи у кримінальному провадженні обмежують права особи на свободу та особисту недоторканість, гарантовані ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому можуть бути застосовані тільки за наявності законної мети та підстав, визначених КПК України, з урахуванням відповідної практики Європейського суду з прав людини.

Частиною 2 ст. 29 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Вирішуючи клопотання прокурора про продовження обвинуваченій ОСОБА_4 , запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів, суд враховує вимоги п.п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що факти, які є причиною виникнення підозри, не повинні бути такими самими переконливими як ті, що є необхідними для обґрунтування обвинувального вироку чи суто висунення обвинувачення, що здійснюється на наступній стадії процесу. Наявність обґрунтованої підозри передбачає наявність фактів або інформації, які б могли переконати об`єктивного спостерігача в тому, що відповідна особа могла вчинити злочин, однак те, що можна вважати «обґрунтованим», залежить від усіх обставин справи.

У рішенні Європейський суд з прав людини по справі «Летельє проти Франції» від 26.06.1991 зазначено, що наявність вагомих підстав обвинуваченого затриманого у вчиненні злочину є неодмінною умовою правомірності тримання під вартою.

У рішенні Європейський суд з прав людини по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 зазначено, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

У рішенні по справі «Харченко проти України» від 10.02.2011 Європейський суд з прав людини вказав, що розумність строку тримання під вартою не може оцінюватись абстрактно, вона має оцінюватись в кожному конкретному випадку залежно від особливостей конкретної справи.

Отже, Європейський суд з прав людини підкреслює, що наявність підстав для тримання особи під вартою та продовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що його вимагають справжні інтереси суспільства, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.

Враховуючи вищевикладене, заслухавши думку прокурора, обвинуваченої та захисника обвинуваченої, суд дійшов висновку про доведеність прокурором у клопотанні обставин, зазначених у п. п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які виправдовують подальше тримання під вартою обвинуваченої ОСОБА_4 .

При цьому, суд враховує наявність обґрунтованого обвинувачення у вчиненні ОСОБА_4 кримінальних правопорушень, призначення судового розгляду по даній справі, тобто на стадії, де свідки та обвинувачена не допитані, та тяжкість кримінальних правопорушень в якому вона обвинувачуються, покарання, яке їй загрожує в разі визнання її винуватою. Також судом враховується особа обвинуваченої, її вік та стан здоров`я, дані про особу обвинуваченої, яка раніше не судима, розлучена, не працює, має на утриманні осіб, які потребують піклування та має постійне місця проживання та те, що відносно неї у Шевченківському районному суді м.Львлова знаходяться на розгляді обвинувальний акт про обвинувачення її за ч.2 ст.307 КК України, тому суд приходить до висновку, що обставини кримінального провадження дають достатні підстави вважати, що обвинувачена може переховуватися від суду; незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та може вчинити інші кримінальні правопорушення і таким чином негативно вплинути на хід судового розгляду та встановлення об`єктивної істини в даному кримінальному провадженні.

Суд також враховує, що відносно обвинуваченої ОСОБА_4 за скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК України в рамках іншого кримінального провадження 12.03.2025 слідчим суддею Шевченківського районного суду м. Львова вже обирався запобіжний захід у вигляді тримання під вартою та остання 14.03.2025 була звільнена з-під варти у зв`язку із внесенням застави. Однак, відповідних висновків для себе не зробила, обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 та ч.3 ст.307 КК України, які підпадають під кваліфікацію особливо тяжкого, при цьому розуміючи та усвідомлюючи наслідки своїх дій.

Разом з тим, наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачена не буде дотримуватись будь-яких обов`язків, що стверджується її поведінкою до та під час вчинення злочинів в яких вона обвинувачується.

У зв`язку з цим, суд відхиляє доводи обвинуваченої та захисника обвинуваченої, що вона буде дотримуватися вимог більш м`якого запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту, оскільки такі запевнення не є переконливими.

Тому, на переконання суду, з моменту взяття обвинуваченої під варту та до моменту вирішення вказаного клопотання, не змінилися обставини, які стали підставою для обрання та продовження щодо неї запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та не змінились обставини, які дають суду підстави вважати, що належну процесуальну поведінку обвинуваченої не може забезпечити більш м`який запобіжний захід.

Окрім того, оцінка доказів винуватості, їх належність та допустимість на даній стадії судового розгляду судом перевірці не підлягають.

Так, наведені прокурором в клопотанні та в судовому засіданні підстави для продовження строку тримання під вартою є належним чином обґрунтовані та вмотивовані, ризики, які слугували підставою для обрання запобіжного заходу, на даний час не змінилися.

Крім цього, будь-яких інших обставин, які б свідчили про те, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, з урахуванням наявності ризиків, не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченої ОСОБА_4 суд на теперішній час не встановив.

Разом з тим, інформацією щодо незадовільного стану здоров`я та обґрунтованого неможливості подальшого тримання обвинуваченої під вартою суд не володіє.

На підставі наведеного, оцінюючи в сукупності обставини по справі, стадію розгляду кримінального провадження, суд приходить до переконання, що ризики передбачені ст. 177 КПК України на даний час не зменшились, що унеможливлює застосування до обвинуваченої більш м`якого запобіжного заходу, а тому слід клопотання прокурора задовольнити та продовжити обвинуваченій ОСОБА_4 запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 60 днів.

Відповідно до ч.3 ст. 183 КПК України, при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним обов`язків передбачених КПК України.

Проте, ч.4 цієї статті передбачає право суду при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, не визначити розмір застави у кримінальному провадженні, зокрема, щодо особливо тяжкого злочину у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів.

Разом з тим, згідно вимог ч. 3 ст. 183 КПК України щодо визначення розміру застави, суд враховує передбачені ч. 4 ст. 183 КПК України обставини, зокрема те, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення щодо особливо тяжкого злочину у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів, тому приходить до висновку про відсутність підстав для визначення розміру застави обвинуваченій ОСОБА_4 .

Керуючись ст. ст. 177, 178, 183, 193, 194, 196, 197, 199, 331, 369, 372, 376 КПК України,-

п о с т а н о в и в :

Клопотання прокурора про продовження застосування обвинуваченій ОСОБА_4 запобіжного заходу у виді тримання під вартою задовольнити.

Продовжити обвинуваченій ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.2,3 ст.307 КК України, запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів до 13.03.2026 включно, без визначення розміру застави.

Копію ухвали негайно вручити обвинуваченій, захиснику, прокурору та направити до Державної установи «Львівська установа виконання покарань №19» для виконання.

Ухвала суду щодо продовження запобіжного заходу підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Ухвала про продовження строку тримання під вартою може бути оскаржена до Львівського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Повний текст ухвали проголошено 14.01.2026 о 15 годині 45 хвилин.

Суддя ОСОБА_1