УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2025 року

м. Київ

справа № 754/7246/23

провадження № 51-1914 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 , стосовно якого застосовано примусові заходи медичного характеру (далі - ПЗМХ), на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 25 вересня 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 19 лютого 2025 року,

установив:

25 вересня 2024 року ухвалою Деснянського районного суду м. Києва задоволено клопотання прокурора про застосування ПЗМХ у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001128 від 02 квітня 2023 року стосовно

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого, у вчинені суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України.

До ОСОБА_5 застосовано ПЗМХ у вигляді госпіталізації до закладу з наданням психіатричної допомоги зі звичайним наглядом.

19 лютого 2025 року Київський апеляційний суд, розглянувши апеляційні скарги захисника ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 та законного представника ОСОБА_6 , залишив ухвалу суду першої інстанції без змін.

Відповідно до змісту оскаржуваних судових рішень та встановлених судом першої інстанції обставин, ОСОБА_5 , який згідно з висновком судово-психіатричної експертизи № 769 від 27 червня 2024 року на час вчинення суспільно небезпечного діяння не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними, 02 квітня 2023 року приблизно об 11:45, перебуваючи за адресою: м. Київ, вул. Милославська, 17-А, в умовах дії воєнного стану, відкрито заволодів майном потерпілої ОСОБА_7 (зв`язкою ключів), що перебувало в її руках, шляхом ривка, викрав його та, утримуючи при собі, залишив місце події, розпорядившись викраденим на власний розсуд, спричинивши потерпілій матеріальну шкоду.

Зазначене суспільно небезпечне діяння підпадає під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, як грабіж, вчинений в умовах воєнного стану.

Згідно з висновком судово-психіатричної експертизи № 769 від 27 червня 2024 року, у період часу, що безпосередньо стосується інкримінованого ОСОБА_5 суспільно небезпечного діяння, а також на момент складання висновку, він страждав і продовжував страждати на хронічне психічне захворювання - шизофренію параноїчної форми, безперервного перебігу, з вираженим апато-дисоціативним дефектом і параноїчним синдромом (F20.00 - згідно з МКХ-10). У зв`язку зі своїм психічним станом ОСОБА_5 не може усвідомлювати свої дії та керувати ними, а тому потребує надання психіатричної допомоги шляхом поміщення до спеціалізованого лікувального закладу з метою обов`язкового лікування, а також запобігання вчиненню ним суспільно небезпечних діянь.

У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, порушує питання про скасування оскаржених судових рішень, та призначення нового розгляду у суді першої інстанції.

Проте обґрунтовує свої вимоги через неналежну правову оцінку окремих доказів, наданих судом першої інстанції, вказуючи на їх недопустимість та відсутність повторного їх дослідження судом апеляційної інстанції.

Захисник вважає, що речовий доказ, а саме зв`язка ключів - були вилучені з порушенням вимог КПК України, а тому він є недопустимим доказом. Зазначає, що похідні від нього докази (протокол огляду, фототаблиці, експертизи) також є недопустимими. Зауважує, що клопотання прокурора про застосування ПЗМХ не відповідало вимогам ст. 292 КПК України, а також стверджує, що суд першої та апеляційної інстанцій не надали належної оцінки показанням свідка та потерпілої, які на думку захисника, підтверджували невинуватість особи.

Перевіривши доводи касаційної скарги в межах вимог передбачених ст. 433 КПК України та зміст судових рішень, колегія суддів Касаційного кримінального суду не вбачає підстав для задоволення скарги, з огляду на таке.

Так, згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Тобто, касаційний суд не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні.

Водночас вказані обставини належать до предмету перевірки суду апеляційної інстанції в межах вимог апеляційних скарг.

У касаційній скарзі захисник, посилаючись на ст. 86 КПК України, зазначає про недопустимість доказів через їх незаконне отримання, що, на його думку, потягло порушення принципу «плодів отруєного дерева», у зв`язку з чим вважає недоведеним, що ОСОБА_5 вчинив суспільно небезпечного діяння.

Аналогічні доводи захисника щодо незаконності рішення суду першої інстанції були предметом апеляційного розгляду за апеляційними скаргами захисника та законного представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 . За результатами перевірки апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції встановив, що суд першої інстанції, розглядаючи клопотання прокурора про застосування до ОСОБА_5 , у повному обсязі виконав вимоги ст. 513 КПК України.

Зокрема, судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_5 вчинив суспільно небезпечне діяння, яке підпадає під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, це діяння було вчинено саме ним у стані неосудності внаслідок хронічного психічного захворювання та він страждав на зазначену психічну хворобу як на момент вчинення діяння, так і під час судового розгляду, а тому за своїм психічним станом потребував застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги зі звичайним наглядом ,у зв`язку з цим суд задовольним клопотання прокурора.

Перевіряючи рішення суду першої інстанції на відповідність вимогам ст. 370 КПК України, апеляційний суд розглянув доводи сторони захисту щодо недопустимості окремих доказів, зокрема зв`язки ключів та чорного шнурка - предмети суспільно небезпечного діяння, які, на думку сторони захисту, були вилучені з порушенням вимог кримінального процесуального закону, а також твердження про недопустимість похідних.

Апеляційний суд не знайшов порушень, на яких наголошували скаржники, слідчі дії було проведено в межах вимог КПК України, з дотриманням процесуального порядку їх документального оформлення, за участю понятих і потерпілої. Наведені стороною захисту доводи не підтвердились у ході апеляційного розгляду та не спростовали висновків суду першої інстанції. Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що вказані речові докази були належним чином досліджені судом першої інстанції, а їх допустимість підтверджується відсутністю істотних порушень порядку їх отримання чи оформлення.

Отже, апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для застосування до ОСОБА_5 ПЗМХ, які ґрунтую на об`єктивно встановлених обставинах, що підтверджуються сукупністю належних і допустимих доказів, досліджених під час судового розгляду місцевим судом та оцінених відповідно до вимог ч. 1 ст. 94 КПК України.

Беручи до уваги положення ч. 3 ст. 404 КПК України, яка визначає право суду апеляційної інстанції, зокрема, щодо повторного дослідження обставин кримінального провадження, дослідивши матеріали стосовно доводів наведених в апеляційних скаргах, апеляційний суд не встановив порушень на які посилалися захисник і законний представник у своїх апеляційних скаргах, і мотивовано відмовив у задоволенні їх вимог.

Доводи захисника про те, що клопотання прокурора про застосування до ОСОБА_5 не відповідало вимогам ч. 2 ст. 292 КПК України через те, що не містило позиції щодо можливості забезпечення участі останнього під час судового провадження за станом здоров`я, колегія суддів Касаційного кримінального суду вважає необґрунтованими.

Апеляційний суд перевірив аналогічні доводи, встановивши, що клопотання містить необхідні відомості, передбачені ст. 292 КПК України: обставини вчинення суспільно небезпечного діяння, правову кваліфікацію, дані про психічний стан ОСОБА_5 , висновок судово-психіатричної експертизи, а також обґрунтування необхідності застосування до нього ПЗМХ.

З огляду на зазначене, колегія суддів касаційного суду не вбачає підстав вважати, що під час розгляду клопотання прокурора про застосування ПЗМХ було допущено істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, яке могло призвести до порушення права ОСОБА_5 на захист, тому посилання захисника на зазначені недоліки клопотання прокурора є непереконливими.

Відповідно до вимог ст. 419 КПК України, при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Ухвала Київського апеляційного суду від 19 лютого 2025 року відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Колегія суддів Касаційного кримінального суду погоджується з викладеними в ній висновками щодо законності рішення суду першої інстанції та не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги захисника.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись вимогами п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 , стосовно якого застосовано примусові заходи медичного характеру, на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 25 вересня 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 19 лютого 2025 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3