Справа № 466/2477/25
Провадження № 1-кп/466/584/25
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 квітня 2025 року м.Львів

Шевченківський районний суд м.Львова

у складі : головуючого-судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

за участю прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові кримінальне провадження №0000282 від 02.03.2025 р. про обвинувачення

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Львова, українця, громадянина України, з освітою середньою, неодруженого, працюючого неофіційно, зареєстрованого у АДРЕСА_1 , раніше судимого Шевченківським районним судом м.Львова 23.07.2021 р. за ч.2 ст.15, ч.2 ст.185 КК України на 3 роки обмеження волі,

- за ч.4 ст.185 Кримінального кодексу України, -

у с т а н о в и в :

ОСОБА_4 02 березня 2025 року біля 19.12 год. , перебуваючи неподалік житлового будинку №4 на вул. Хімічній у м.Львові, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна /крадіжку/ в умовах воєнного стану, який введено в Україні згідно Указу Президента України від 24.02.2022 р. №64 «Про введення воєннного стану в Україні», з метою власного протиправного збагачення, переконавшись, що за його діями ніхто із сторонніх не спостерігає, шляхом вільного доступу, діючи повторно, таємно викрав електровелисипед з електродвигуном та акумулятором вартістю 60000 грн, належним потерпілому ОСОБА_6 , яким розпорядився на власний розсуд, чим заподіяв потерпілому матеріальну шкоду на вказану суму.

У судовому засіданні обвинувачений вину свою у вчиненні кримінального правопорушення визнав повністю та суду пояснив, що дійсно 02.03.2025 р. біля 19 год. йшов пішки по вул. Г.Мазепи, побачив біля будинку електровелосипед, вирішив ним скористатись. Через деякий час був затриманий працівниками поліції. Викрадене майно повернув. У вчиненому розкаюється, просить суворо не карати, оскільки має намір піти служити в лави ЗСУ.

Враховуючи те, що обвинувачений не заперечував фактичні обставини та судом було встановлено, що він правильно розуміє зміст цих обставин, переконавшись у добровільності та істинності його позиції, суд, роз`яснивши всім учасникам судового провадження правові наслідки ч.3 ст. 349 КПК України та отримавши на це їх згоду, визнав недоцільним дослідження інших доказів у справі.

З огляду на наведене, суд дійшов переконання, що винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, яке йому інкриміновано, доведена повністю. Кваліфікацію дій обвинуваченого суд вважає вірною за ч.4 ст.185 КК України, оскільки обвинувачений вчинив таємне викрадення чужого майна - крадіжку в умовах воєнного стану, повторно.

Обставиною, яка відповідно до вимог ст. 66 КК України пом`якшуює покарання обвинуваченого, вважати щире каяття .

Обставини, які відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання обвинуваченого - відсутні.

Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

У той же час згідно зі ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належить, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання повинні відповідати один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява №10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Згідно з п.1 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2015 року, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а згідно п.3, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити із особливостей конкретного злочину і його обставин.

У справі №205/7091/16-к від 17.10.2019 ВС розтлумачив судову дискрецію у кримінальному судочинстві та звернув увагу на міжнародно-правове регулювання зазначеного інституту. Так, поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо. Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду, принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_4 покарання, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, який розкаявся у вчиненому, раніше притягався до кримінальної відповідальності, а також відсутність до нього притензій з боку потерпілого, та вважає, що його виправлення та перевиховання можливе лише в умовах ізоляції від суспільства.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили слід залишити тримання під вартою та строк відбування покарання рахувати з моменту фактичного затримання.

Питання про долю речових доказів слід вирішити відповідно до статті 100 КПК України, про що зазначити в резолютивній частині цього вироку.

Заходи забезпечення кримінального провадження слід вирішити відповідно до статті 174 КПК України, про що зазначити в резолютивній частині цього вироку.

Керуючись ст.ст. 368, 370, 371, 374 КПК України, суд,-

у х в а л и в :

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст.185 КК України та обрати йому покарання у виді 5 /п`яти/ років позбавлення волі.

Запобіжний захід ОСОБА_4 до набрання вироком законної сили залишити тримання під вартою та строк відбування покарання рахувати з моменту фактичного затримання - з 02.03.2025 р.

Речові докази:

- DVD-R диск, який згідно постанови про визнання предметів речовими доказами від 03.03.2025 визнано речовим доказом- залишити при матеріалах справи;

- куртку синього кольору, яку згідно постанови про визнання предметів речовими доказами від 02.03.2025 визнано речовим доказом- повернути засудженому ОСОБА_4

- електровелосипед чорного кольору, який згідно постанови про визнання предметів речовим доказом від 02.03.2025 визнано речовим доказом - повернути потерпілому ОСОБА_6 .

Арешт накладений ухвалами слідчого судді Шевченківського районного суду м.Львова від 04.03.2025 у справі №466/2022/25 після набрання вироком законної сили- скасувати.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги встановленого ст. 395 КПК України, якщо таку скаргу не було подано.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення .

Суддя ОСОБА_1