Номер провадження 1-кс/754/1632/25
Справа № 754/7370/25
У Х В А Л А

Іменем України

14 травня 2025 року слідчий суддя Деснянського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , дізнавача ОСОБА_3 , користувача майна ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві клопотання старшого дізнавача ВД Деснянського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_3 , погоджене з прокурором Деснянської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_5 , про арешт майна по матеріалах досудового розслідування внесеного до ЄРДР за №0000333 від 12.05.2025 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 358 КК України,

ВСТАНОВИВ:

13 травня 2025 року до Деснянського районного суду м. Києва надійшло клопотання старшого дізнавача ВД Деснянського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_3 , погоджене з прокурором Деснянської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_5 , про арешт майна, вилученого під час огляду місця події від 12.05.2025 за адресою: м. Київ, пр-т. Броварський, 95, КПП «Биківня», із забороною відчуження, розпорядження, користування та вчинення будь-яких реєстраційних дій з метою збереження речових доказів та їх подальшого експертного дослідження у кримінальному провадженні, а саме:

- посвідчення водія серії та номер НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , видане 15.02.2025 ТСЦ 8041, категорії «В»;

- свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії та номер НОМЕР_2 на транспортний засіб Mercedes-Benz Sprinter 308 CDI д.н.з. НОМЕР_3 , 2005 року випуску, власником якого є ОСОБА_6 , АДРЕСА_1 ;

- транспортний засіб Mercedes-Benz Sprinter 308 CDI д.н.з. НОМЕР_3 ;

- ключі від транспортного засобу Mercedes-Benz Sprinter 308 CDI д.н.з. НОМЕР_3 .

Обґрунтовуючи клопотання дізнавач посилається на те, що підставою внесення відомостей до ЄРДР за № 0000333 є рапорт інспектора УПП м. Києва ДПП про те, що 12.05.2025 приблизно об 11:40 годині, за адресою: м. Київ, проспект Броварський, 95, КПП «Биківня», було зупинено транспортний засіб Mercedes-Benz Sprinter 308 CDI д.н.з. НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який пред`явив посвідчення водія серії та номер НОМЕР_1 на власне ім`я з явними ознаками підробки (ЄО 37003).

12.05.2025 за адресою: м. Київ, проспект Броварський, 95, КПП «Биківня», проведено огляд, в ході якого виявлено та вилучено:

- посвідчення водія серії та номер НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , видане 15.02.2025 ТСЦ 8041, категорії «В»;

- свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії та номер НОМЕР_2 на транспортний засіб Mercedes-Benz Sprinter 308 CDI д.н.з. НОМЕР_3 , 2005 року випуску, власником якого є ОСОБА_6 , АДРЕСА_1 ;

- транспортний засіб Mercedes-Benz Sprinter 308 CDI д.н.з. НОМЕР_3 ;

- ключі від транспортного засобу Mercedes-Benz Sprinter 308 CDI д.н.з. НОМЕР_3 , з метою збереження речових доказів.

12.05.2025 вищезазначене тимчасово вилучене майно визнано речовим доказом.

Відповідно до формулювання, наведеного у клопотанні, в рамках кримінального провадження №0000333, внесеного до ЄРДР за ч.4 ст. 358 КК України, вбачаються ознаки підробки посвідчення водія на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , видане 15.02.2025 ТСІД 8041, категорії «В», та є достатні дані вважати, що кримінальне правопорушення вчинено на автомобілі Mercedes-Benz Sprinter 308 CDI д.н.з. НОМЕР_3 , який є знаряддям вчинення кримінального правопорушення, визнані речовими доказом та разом з іншими зібраними під час досудового розслідування доказами, можуть мати суттєве значення для встановлення всіх обставин кримінального провадження.

В судовому засіданні дізнавач підтримав клопотання та просив задовольнити його за наведених в ньому обставин.

В судовому засіданні користувач майна ОСОБА_4 заперечував проти задоволення клопотання, наголошував на його необґрунтованості, зазначав, що транспортний засіб, свідоцтво про його реєстрацію та ключі не мають жодних ознак речових доказів у даному кримінальному провадженні.

Заслухавши думку дізнавача та користувача майна, дослідивши клопотання та долучені до нього матеріали, вважаю, що клопотання підлягає частковому задоволенню за таких обставин.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно з ч.2 ст.173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен врахувати:

1) правову підставу для арешту майна;

2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу);

4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження;

6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Як вбачається з матеріалів клопотання, дізнавач звертаючись до суду із клопотанням про арешт майна, зазначив, що метою накладення арешту на майно є забезпечення збереження речових доказів та їх подальшого експертного дослідження, оскільки є підстави вважати, що вони зберегли на собі сліди вчинення кримінального правопорушення.

Клопотання дізнавача відповідає вимогам ч.2 ст. 171 КПК України, подане ним в строк, передбачений ч.5 ст. 171 КПК України.

Згідно з положеннями ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

З огляду на положення ч.ч.1, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто являється його власником, і у кого і де воно знаходиться, незалежно від того, чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу забезпечення кримінального провадження - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить об`єктивному встановленню обставин кримінального провадження.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість у тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на вищевказане майно, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт, зокрема з`ясувати правову підставу для арешту, що має бути викладена у клопотанні та відповідати вимогам закону.

З огляду на ймовірне кримінальне правопорушення, яке розслідується у рамках даного кримінального провадження та передбачене ч. 4 ст. 358 КК України, а саме використання завідомо підробленого документа (посвідчення водія), дізнавач в клопотанні довів підстави вважати, що накладення арешту на вилучене в ході огляду майно, а саме: посвідчення водія серії та номер НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , видане 15.02.2025 ТСЦ 8041, категорії «В», є необхідним заходом забезпечення кримінального провадження з метою збереження речових доказів у кримінальному провадженні, оскільки вказане майно відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України, може бути використане як доказ у кримінальному провадженні.

Разом з тим, на переконання слідчого судді, відсутні підстави для накладення арешту на інше майно, а саме: свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії та номер НОМЕР_2 на транспортний засіб Mercedes-Benz Sprinter 308 CDI д.н.з. НОМЕР_3 ; транспортний засіб Mercedes-Benz Sprinter 308 CDI д.н.з. НОМЕР_3 ; ключі від транспортного засобу Mercedes-Benz Sprinter 308 CDI д.н.з. НОМЕР_3 , - оскільки предметом кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 358 КК України, є завідомо підроблений документ, а в даному кримінальному провадженні це вилучене посвідчення водія. Дізнавачем не обґрунтовано, яким чином транспортний засіб, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та ключ від нього можуть бути використані як речові докази та вплинути на хід досудового розслідування зазначеного кримінального проступку. Також відсутнє обґрунтування того, яким чином незастосування арешту даного майна може вплинути на хід досудового розслідування, на прийняття законних процесуальних рішень та притягнення винних осіб до кримінальної відповідальності.

Зокрема, посилаючись у клопотанні, що вилучене майно є речовим доказом та відповідає критеріям майна, на яке може бути накладено арешт, визначеним ст. 170 КПК України, дізнавач повинен був зібрати та надати слідчому судді достатні на даному етапі досудового розслідування докази на підтвердження такого висновку.

Як вбачається зі змісту клопотання, вищевказане майно визнано речовим доказом у кримінальному провадженні, однак дізнавач не надав достатніх доказів на підтвердження цього.

При вирішенні питання про накладення арешту на майно з метою забезпечення збереження речових доказів, слідчий суддя має самостійно перевірити та встановити з сукупності наданих матеріалів, чи відповідає таке майно ознакам речових доказів, передбачених ст. 98 КПК України. Одночасно, при застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню. Разом з тим, на переконання слідчого судді автомобіль, свідоцтво про його реєстрацію та ключі не відповідають ознакам речових доказів, передбачених ст. 98 КПК України.

Накладення арешту на майно особи, безумовно, є втручанням у право особи на володіння ним та становить певний тягар для такої особи. Конституція України прямо встановлює заборону протиправного позбавлення власника права власності (частина четверта статті 41). Непорушність цього права означає передусім невтручання будь-кого у здійснення власником своїх прав щодо володіння, користування та розпорядження майном, заборону будь-яких порушень прав власника щодо його майна всупереч інтересам власника та його волі.

Незважаючи на те, що право власності не є абсолютним, тобто може бути обмежене, однак втручання у це право може здійснюватися лише на підставі закону з дотриманням принципу юридичної визначеності та принципу пропорційності, який вимагає досягнення розумного співвідношення між інтересами особи та суспільства. При обмеженні права власності в інтересах суспільства пропорційними можуть вважатися такі заходи, які є менш обтяжливими для прав і свобод приватних осіб з-поміж усіх доступних для застосування заходів.

Дізнавачем не доведено, що такий захід забезпечення кримінального провадження щодо кримінального проступку за ч.4 ст. 358 КК України, як накладення арешту на автомобіль, свідоцтво про його реєстрацію та ключі, із забороною користування та розпорядження, що, безумовно, є найбільш обтяжливим для власника, є пропорційним та перебуває у розумному балансі між інтересами суспільства та власника майна.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 170-173, 369-372 КПК України, слідчий суддя,

УХВАЛИВ:

Клопотання старшого дізнавача ВД Деснянського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_3 , погоджене з прокурором Деснянської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_5 , про арешт майна по матеріалах досудового розслідування внесеного до ЄРДР за №0000333 від 12.05.2025 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 358 КК України - задовольнити частково.

Накласти арешт на вилучене під час огляду місця події від 12.05.2025 за адресою: м. Київ, пр-т. Броварський, 95, КПП «Биківня», а саме: посвідчення водія серії та номер НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , видане 15.02.2025 ТСЦ 8041, категорії «В», з метою збереження речових доказів та їх подальшого експертного дослідження у кримінальному провадженні.

Ухвала про арешт майна виконується негайно слідчим, прокурором.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом 5 днів з дня її оголошення, а особою, яка не викликалась в суд протягом 5 днів з дня отримання копії ухвали.

Слідчий суддя: ОСОБА_1