Справа № 181/1097/25
Провадження № 1-кп/188/465/2025
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2025 року Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: ОСОБА_1

при секретарі: ОСОБА_2

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в c-ще Петропавлівка обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000050 від 09.02.2025р. та угоду про визнання винуватості відносно обвинуваченого:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець

смт. Дальній Веселинівського району Миколаївської

області, громадянин України, зареєстрований та проживає

за адресою:

АДРЕСА_1 ,

не працює, розлучений, не має на утриманні дітей,

освіта неповна середня, відповідно до ст. 89 КК

України вважається таким, що не має судимості,

у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 197-1 Кримінального кодексу України, -

за участю прокурора: ОСОБА_4

за участю захисника в режимі відеоконференції: ОСОБА_5

за участю обвинуваченого: ОСОБА_3

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до вимог статті 14 Конституції України земля є національним багатством, яке перебуває під особливою охороною держави.

Відповідно до частини 2 статті 54 Земельного кодексу України, навколо історико-культурних заповідників, історико-культурних заповідних територій, музеїв просто неба, меморіальних музеїв-садиб, пам`яток культурної спадщини, їх комплексів (ансамблів) встановлюються зони охорони пам`яток із забороною діяльності, що шкідливо впливає або може вплинути на додержання режиму використання таких земель.

Відповідно до частини 1 статті 79 Земельного кодексу України, земельна

ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Відповідно до частини 3 статті 79 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку розповсюджується на простір, що знаходиться над та під поверхнею ділянки на висоту і на глибину, необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд.

Відповідно до частини 1 статті 150 Земельного кодексу України до особливо цінних земель відносяться землі історико-культурного призначення.

Відповідно до частини 1 статті 211 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи несуть кримінальну відповідальність за самовільне зайняття земельних ділянок.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», самовільне зайняття земельної ділянки це будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо земельної ділянки.

Відповідно до пункту «а» частини 1 статті 112 Земельного кодексу України, охоронні зони створюються навколо особливо цінних природних об`єктів, об`єктів культурної спадщини, гідрометеорологічних станцій тощо з метою охорони і захисту їх від несприятливих антропогенних впливів.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про охорону культурної спадщини» об`єкт культурної спадщини - визначне місце, споруда (витвір), комплекс (ансамбль), їхні частини, пов`язані з ними рухомі предмети, а також території чи водні об`єкти (об`єкти підводної культурної та археологічної спадщини), інші природні, природно-антропогенні або створені людиною об`єкти незалежно від стану збереженості, що донесли до нашого часу цінність з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду і зберегли свою автентичність.

Окрім того, вищевказаною нормою законодавства визначено, що нерухомий об`єкт культурної спадщини об`єкт культурної спадщини, який не може бути перенесений на інше місце без втрати його цінності з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду та збереження своєї автентичності.

Положеннями частини 2 статті 2 Закону України «Про охорону культурної спадщини» визначено, що археологічні об`єкти культурної спадщини рештки життєдіяльності людини (нерухомі об`єкти культурної спадщини: городища, кургани, залишки стародавніх поселень, стоянок, укріплень, військових таборів, виробництв, іригаційних споруд, шляхів, могильники, культові місця та споруди, їх залишки чи руїни, мегаліти, печери, наскельні зображення, ділянки історичного культурного шару, поля давніх битв, а також пов`язані з ними рухомі предмети), що містяться під земною поверхнею та під водою і є невідтворним джерелом інформації про зародження і розвиток цивілізації.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про охорону культурної спадщини» об`єкти культурної спадщини незалежно від форм власності відповідно до їхньої археологічної, естетичної, етнологічної, історичної, мистецької, наукової чи художньої цінності підлягають реєстрації шляхом занесення до Державного реєстру нерухомих пам`яток України за категоріями національного та місцевого значення пам`ятки. Порядок визначення категорій пам`яток встановлюється Кабінетом Міністрів України. Із занесенням до Реєстру на об`єкт культурної спадщини, на всі його складові елементи, що становлять предмет його охорони, поширюється правовий статус пам`ятки.

Відповідно до частини 2 статті 13 «Про охорону культурної спадщини» об`єкт культурної спадщини до вирішення питання про його реєстрацію як пам`ятки вноситься до Переліку об`єктів культурної спадщини і набуває правового статусу щойно виявленого об`єкта культурної спадщини, про що відповідний орган охорони культурної спадщини в письмовій формі повідомляє власника цього об`єкта або уповноважений ним орган (особу), переліки об`єктів культурної спадщини затверджуються рішеннями відповідних органів охорони культурної спадщини.

Відповідно до пункту 4 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України Про внесення змін до Закону України України «Про охорону культурної спадщини» від 16 грудня 2004 року № 2245-ІV об`єкти, включені до списків (переліків) пам`яток історії та культури республіканського чи місцевого значення відповідно до Закону Української РСР «Про охорону і використання пам`яток історії та культури», до вирішення питання про їх включення (невключення) до Реєстру, вважаються пам`ятками відповідно національного чи місцевого значення.

Відповідно до частини 1 статті 3 Закону України «Про охорону культурної спадщини» до спеціально уповноважених органів охорони культурної спадщини належать, зокрема, обласні, районні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації; виконавчий орган сільської, селищної, міської ради.

Відповідно до частини 6 статті 3 Закону України «Про охорону культурної спадщини», рішення (розпорядження, дозволи, приписи, постанови) органів охорони культурної спадщини, прийняті в межах їхньої компетенції, є обов`язковими для виконання юридичними і фізичними особами.

Відповідно до частини 4 статті 23 Закону України «Про охорону культурної спадщини» відсутність охоронного договору не звільняє особу від обов`язків, що випливають із цього Закону.

Відповідно до статті 32 Закону України «Про охорону культурної спадщини» на охоронюваних археологічних територіях, у межах зон охорони пам`яток, забороняються зокрема, ландшафтні перетворення, меліоративні, земляні роботи без дозволу відповідного органу охорони культурної спадщини.

Відповідно до статті 43 Закону України «Про охорону культурної спадщини» за незаконне проведення археологічних розвідок, розкопок, інших земляних чи підводних робіт на об`єкті археологічної спадщини, а також за умисне незаконне знищення, руйнування або пошкодження об`єктів культурної спадщини чи їх частин винні особи притягаються до кримінальної відповідальності відповідно до закону.

Згідно ст. 53 Земельного кодексу України до земель історико-культурного

призначення належать землі, на яких розташовані пам`ятки культурної спадщини, їх комплекси (ансамблі), історико-культурні заповідники, історико-культурні заповідні території, охоронювані археологічні території, музеї просто неба, меморіальні музеї-садиби.

В ході судового розгляду встановлено, що відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 416811361 від 07.03.2025 року, з деталізованою інформацією щодо реєстрації прав власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:004:0519 встановлено, що 26.02.2013 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 1294029 від 01.04.2015 на зазначену земельну ділянку було зареєстровано право власності за гр. ОСОБА_6 , рнокпп: НОМЕР_1 , яка і на сьогодні являється власником вказаної земельної ділянки.

Відповідно до інформації щодо наявності об`єктів культурної спадщини на земельній ділянці :01:004:0519 встановлено, що на вказаній земельній ділянці знаходяться пам`ятки археології з наземними ознаками, які повинні перебувати у державній власності і охороняються законом, а саме:

- Курган 8329/1 висотою 0,7 м, діаметром 25 м, площею 0,1564 га,

охоронна зона площею 0,0483 м від краю поли кургана по колу;

- Курган 8329/2 висотою 0,7 м, діаметром 25 м, площею 0,1564 га,

охоронна зона площею 0,0483 м від краю поли кургана по колу;

- Курган 8329/3 висотою 0,7 м, діаметром 25 м, площею 0,1564 га,

охоронна зона площею 0,0483 м від краю поли кургана по колу.

Судом встановлено, що кургани № 8329/1, № 8329/2, №8329/3 знаходяться на земельній ділянці з кадастровим номером :01:004:0519, площею 9,6073 га, яка належить на підставі свідоцтва про право на власність № 1858648 від 01.04.2023 ОСОБА_6 та розташована на території Слов`янської сільської об`єднаної територіальної громади Синельниківського району Дніпропетровської області. Зазначені кургани відносяться до археологічних об`єктів культурної спадщини, знаходяться в охоронній зоні та не підлягають розорюванню.

Вищевказана земельна ділянка, на підставі договору оренди землі б/н від

01.01.2013, перебуває в користуванні в СФГ «Кипарис» (),

директором якого є ОСОБА_7 .

Так, ОСОБА_3 , за усною домовленістю з директором СФГ «Кипарис», здійснював обробіток земельної ділянки з кадастровим номером

:01:004:0519. ОСОБА_3 , був обізнаним, що на зазначеній

земельній ділянці маються пам`ятки культурної спадщини - кургани №8329/1, №8329/2, №8329/3, а також про заборону ведення на них будь-яких земельних робіт, у тому числі їх обробітку, так як на території цієї земельної ділянки розташовані об`єкти культурної спадщини.

Проте, ОСОБА_3 , навесні 2025 року (дати та часу в ході судового розгляду не встановлено), у вечірній час доби, використовуючи сільськогосподарську техніку, а саме: трактор МТЗ-82 д/з НОМЕР_2 , який належав СФГ «Кипарис», та оснащення до техніки, здійснив обробіток, а саме: дискування земель сільськогосподарського призначення, які перебувають в користуванні на умовах оренди у вищезазначеного фермерського господарства, у тому числі обробіток земельної ділянки за кадастровим номером :01:004:0519. При цьому ОСОБА_3 умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, реалізуючи свій злочинний умисел, в порушення вимог ст.ст. 23, 32, 43 Закону України «Про охорону культурної спадщини», самовільно зайняв земельну ділянку в охоронюваних зонах загальною площею 0,469 га, шляхом подрібнення поверхневого суцільного шару ґрунту, на якій розташовані об`єкти археології курган 8329/1 висотою 0,7 м, діаметром 25 м, площею 0,1564 га, охоронна зона площею 0,0483 м від краю поли кургана по колу, курган 8329/2 висотою 0,7 м, діаметром 25 м, площею 0,1564 га, охоронна зона площею 0,0483 м від краю поли кургана по колу, курган 8329/3 висотою 0,7 м, діаметром 25 м, площею 0,1564 га, охоронна зона площею 0,0483 м від краю поля кургана по колу, в результаті чого пошкодив межі вказаних об`єктів культурної спадщини.

У підготовчому судовому засіданні розглянуто угоду, укладену між прокурором та обвинуваченим, про визнання винуватості від 27 березня 2025 року по кримінальному провадженню № 0000050, за умовами якої ОСОБА_3 погоджується на призначення йому покарання за ч. 2 ст. 197-1 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 роки, звільнивши від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України. Підозрюваному ОСОБА_3 роз`яснені наслідки укладення угоди відповідно до ст. 473 КПК України.

Прокурор та захисник в судовому засіданні, вважаючи, що при укладенні даної угоди дотримані вимоги і правила КПК та КК України, просили цю угоду затвердити і призначити обвинуваченому узгоджену в угоді міру покарання та інші передбачені угодою заходи.

Представник потерпілого ОСОБА_8 надав згоду прокурору на укладення угоди про визнання винуватості і просив її затвердити.

Обвинувачений ОСОБА_3 в судовому засіданні також просив вказану угоду з прокурором затвердити і призначити узгоджену в ній міру покарання та інші передбачені угодою заходи, при цьому беззастережно визнав себе винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 197-1 КК України, в обсязі підозри, дав згоду на застосування узгодженого виду та розміру покарання, а також інших заходів у разі затвердження угоди, заявивши, що здатен реально виконати взяті на себе відповідно до угоди зобов`язання.

Суд, вивчивши матеріали кримінального провадження та угоду про визнання винуватості, приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 468 КПК України у кримінальному провадженні може бути укладена угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості.

Згідно з ч. 4 ст. 469 КПК України угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості, тяжких злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам.

Судом встановлено, що угода про визнання винуватості, укладена між прокурором та підозрюваним ОСОБА_3 повністю відповідає вимогам законодавства, оскільки її умови не суперечать вимогам КПК України та іншим Законам.

Слідчими органами правильно визначена правова кваліфікація дій ОСОБА_3 за ч. 2 ст. 197-1 КК України, як самовільне зайняття земельної ділянки вчинене щодо земель, які знаходяться в охоронних зонах, що призвело до пошкодження об`єктів культурної спадщини.

Умови угоди відповідають інтересам суспільства та принципам гуманізму, не порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб, є всі обґрунтовані підстави вважати, що укладення угоди було добровільним, обвинувачений має можливість виконати взяті на себе за угодою зобов`язання, є всі фактичні підстави для визнання винуватості, узгодженні сторонами вид і міра покарання відповідають ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, при призначені покарання враховано ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Крім того, обвинувачений ОСОБА_3 цілком розуміють положення ч.ч. 4, 5 ст. 474 КПК України, а також усвідомлюють наслідки невиконання угоди про визнання винуватості відповідно до ст. 476 КПК України.

Згідно п. 1 ч. 3 ст. 314 КПК України при прийнятті рішення у підготовчому судовому засіданні суд має право затвердити угоду.

Виходячи з викладеного, суд дійшов висновку про наявність підстав для затвердження угоди про визнання винуватості між прокурором та обвинуваченим ОСОБА_3 .

Речові докази та судові витрати в кримінальному провадженні відсутні.

Цивільний позов не заявлено.

Захід забезпечення кримінального провадження не обирався.

Керуючись ст.ст. 368, 370, 374, 472, 475 КПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Затвердити угоду про визнання винуватості від 27 березня 2025 року у кримінальному провадженні № 0000050, укладену між прокурором та обвинуваченим ОСОБА_3 .

Визнати ОСОБА_3 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 197-1 КК України, призначивши покарання у вигляді 2 років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_3 звільнити від відбуття покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік.

На підставі ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_3 обов`язки, передбачені п. 1, 2 ч. 1 та п. 2 ч. 2 ст. 76 КК України, а саме:

1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

3) не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Речові докази та судові витрати в кримінальному провадженні відсутні.

Цивільний позов не заявлено.

Захід забезпечення кримінального провадження не обирався.

Вирок може бути оскаржений з підстав, передбачених ч. 4 ст. 394 КПК України до Дніпровського апеляційного суду через Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Копія вироку підлягає негайному врученню обвинуваченому та прокурору, інші учасники судового провадження мають право отримати копію вироку, звернувшись до суду із відповідною заявою.

Суддя ОСОБА_1