Справа № 450/1952/18 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/292/25 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2025 року у м. Львові Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі судового засідання ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Залізничного районного суду м. Львова від 14 лютого 2025 року щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_6 ,

з участю прокурора ОСОБА_9

захисника - адвоката ОСОБА_8

обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ( в режимі відеоконференції),

встановила:

вищезазначеним вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 187, ч. 4 ст. 187 КК України, та призначено йому покарання: за ч. 2 ст. 187 КК України 8 (вісім) років позбавлення волі із конфіскацією майна; за ч. 4 ст. 187 КК України 10 (десять) років позбавлення волі із конфіскацією майна;

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, обрано остаточно покарання ОСОБА_7 10 (десять) років позбавлення волі із конфіскацією майна.

ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 187, ч. 4 ст. 187 КК України, та призначено йому покарання:за ч. 2 ст. 187 КК України 7 (сім) років позбавлення волі із конфіскацією майна; за ч. 4 ст. 187 КК України 9 (дев`ять) років позбавлення волі із конфіскацією майна;

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, обрано остаточне покарання ОСОБА_6 9 (дев`ять) років позбавлення волі із конфіскацією майна.

Вирішено питання з судовими витратами та речовими доказами.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 та ОСОБА_6 27 квітня 2017 року приблизно о 19 год. 18 хв., перебуваючи по АДРЕСА_1 , діючи за попередньою змовою групою осіб між собою, реалізовуючи свій спільний злочинний умисел, направлений на заволодіння чужим майном, здійснили розбійний напад, поєднаний з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя потерпілого ОСОБА_10 . Так, маючи на обличчі темні маски (балаклави), ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , погрожуючи потерпілому ОСОБА_10 предметами, схожими на зброю (пістолетами), приставивши вказані предмети до голови потерпілого, який в цей час знаходився в салоні автомобіля марки «Фольксваген», д.н.з. НОМЕР_1 , висунули йому вимогу надати їм грошові кошти. Потерпілий ОСОБА_10 , сприймаючи погрози предметами, схожими на зброю (пістолетами), як реальну та небезпечну загрозу для його життя, віддав їм гроші в сумі 192500 гривень. Після цього ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з місця скоєння злочину зникли на автомобілі марки «Фольксваген Гольф» темного кольору, спричинивши потерпілому матеріальних збитків на вказану суму.

Крім цього, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 23 червня 2017 року приблизно о 18 год. 20 хв., перебуваючи по АДРЕСА_1 , будучи особами, які раніше вчинили розбій, за попередньою змовою групою осіб між собою, реалізовуючи свій спільний злочинний умисел, направлений на заволодіння чужим майном у великому розмірі, здійснили розбійний напад, поєднаний з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя потерпілого ОСОБА_11 . Так, маючи на обличчі темні маски (балаклави), ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , погрожуючи потерпілому ОСОБА_11 предметами, схожими на зброю (пістолетами), приставивши вказані предмети до голови потерпілого, який в цей час знаходився в салоні автомобіля марки «Фольксваген Гольф» з польським реєстраційним номером НОМЕР_2 , висунули вимогу потерпілому надати їм грошові кошти. Потерпілий ОСОБА_11 , сприймаючи погрози предметами, схожими на зброю (пістолетами), як реальну та небезпечну загрозу для його життя, віддав їм сумку (рюкзак), в якій знаходились його гроші в сумі 216 000 гривень. Після чого ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з місця скоєння злочину зникли на автомобілі марки «Фольксваген Гольф» темного кольору, спричинивши потерпілому матеріальних збитків у великому розмірі на вказану суму.

Також, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 05 січня 2018 року приблизно о 09 год. 30 хв., перебуваючи по вул. Вишнева, 4 в с. Муроване Львівської області, будучи особами, які раніше вчинили розбій, за попередньою змовою групою осіб між собою, реалізовуючи свій спільний злочинний умисел, направлений на заволодіння чужим майном у великому розмірі, здійснили розбійний напад, поєднаний з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя потерпілого ОСОБА_12 . Так, маючи на обличчі темні маски (балаклави), ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , погрожуючи потерпілому ОСОБА_12 предметами, схожими на зброю (пістолетами), приставивши вказані предмети до голови потерпілого, який в цей час знаходився в салоні автомобіля марки «Мерседес Спрінтер», д.н.з. НОМЕР_3 , висунули вимогу потерпілому надати їм грошові кошти. Потерпілий ОСОБА_12 , сприймаючи погрози предметами, схожими на зброю (пістолетами), як реальну та небезпечну загрозу для його життя, віддав їм сумку (барсетку) вартістю 1000 грн, в якій знаходились його грошові кошти в сумі 290000 грн, 8,7 польських злотих, що згідно із офіційним курсом НБУ становить 70,73 грн, та особисті речі потерпілого: паспорт громадянина України, паспорт громадянина України для виїзду закордон, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу на автомобіль марки «Мерседес Спрінтер», д.н.з. НОМЕР_3 , посвідчення водія, внутрішня металева пластина із номером кузова автомобіля IVECO № НОМЕР_4 , чотири металеві ключі, вартістю 50 грн кожен, загальною вартістю 200 грн. Після чого ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з місця скоєння злочину зникли на автомобілі марки «Фольксваген Гольф» темного кольору, спричинивши потерпілому матеріальних збитків у великому розмірі на загальну суму 291270,73 грн.

Не погоджуючись з цим вироком, захисник ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок Залізничного районного суду м. Львова 14 лютого 2025 року щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_6 скасувати, а кримінальне провадження направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції, відповідно до територіальної підсудності.

На обґрунтування апеляційних вимог захисник стверджує, що :

- стороною обвинувачення не доведено, а судом не встановлено будь-якими належними і допустимими доказами винуватість ОСОБА_7 , ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.187, ч.4 ст.187 КК України;

- судовим розглядом, беззаперечно доведено недопустимість як доказів, речей, предметів та документів що подані стороною обвинувачення, а отже такі не повинні враховуватись під прийняття рішення у справі ( ст. 84, 86, 87 КПК України);

- судом не спростовано факт, надання потерпілим ОСОБА_13 неправдивих показів у судовому засіданні, що стосується впізнання ним потерпілих, і не спростовано показів свідка ОСОБА_14 ;

- суд безпідставно покликається у вироку суду на доказі які суд не досліджував, оскільки прокурором не надано для огляду та дослідження у суді речових доказів, зокрема : грошові кошти та банківська картка ( ст. 357 КПК України);

- стороною обвинувачення не заявлялось за весь час судового розгляду клопотання про дослідження безпосередньо у суді будь-яких речових доказів;

- суд, враховуючи клопотання захисту про дослідження речових доказів та витребування доказів для дослідження, не досліджував безпосередньо речових доказів, у тому числі грошових коштів та банківської картки;

- надані суду висновки експертиз не доводять жодного факту чи обставини, що вказані у обвинуваченні;

- не враховано судом і того факту, що потерпілий ОСОБА_10 надав копію запису, який він навмисно записував, і такий запис проведений з грубим та явним порушенням процесуального права. ( п. 1 ч. 2 ст. 87 КПК України, ст. 62 Конституції України. Суд ігноруючи вказані норми права, зазначив, що запис отриманий у законний спосіб;

- не надавав суду прокурор, пояснень щодо факту приналежності як доказу автомобіля, і котрий з двох автомобілів є доказом у справі ( ст. 22, 91 КПК України). Суд самостійно вирішив це питання, при тому, що жодного клопотання про дослідження доказів у суді не подавалось;

- суд безпідставно не прийняв до розгляду докази сторони захисту, які підтверджують надання свідком неправдивих свідчень, які підтверджують отримання стороною обвинувачення зразків для проведення експертизи у поза процесуальний спосіб. ( ст. 84,86, 87 КПК України);

- потерпілий ОСОБА_13 бажаючи отримати кошти, умисно в суді нібито впізнає

Обвинувачених, при цьому, бачив їх раніше у тому ж суді і не впізнав нікого, а навпаки питав, де обвинувачені;

- не звернув суд уваги, що частина доказів втрачена і не може бути досліджена, оскільки передана особі яка не є власником, або ж місце знаходження не відомо;

- проведені експертизи, зокрема: молекулярно генетична, не підтвердила наявність слідів ДНК обвинувачених у автомобілі чи речах які з нього вилучені, а отже не доведено факту керування автомобілем;

- дактилоскопічна експертиза, не підтвердила наявність відбитків пальців обвинувачених на будь-яких речах що вилучені при огляді місця події;

- трасологічна експертиза, не підтвердила, що саме той автомобіль який знаходиться на арешт майданчику контактував 5.01.2018 з автомобілем потерпілого;

- суд не досліджував, наявну в матеріалах справи, інформацію операторів щодо дзвінків та місця знаходження, яка не підтверджує те, що 5.01.2018 року ОСОБА_15 та/або ОСОБА_6 перебували у місці вчинення злочину чи телефонували до потерпілого;

- не досліджувались судом докази факту, приналежності вилучених коштів потерпілим, як і самих коштів суд не дослідив, а прокурор не подав клопотання про їх дослідження;

- не надано суду відеозапису обшуку автомобіля, на якому за версією прокурора були обвинуваченні. Дана обставина, може вказувати на те, що у злочині міг бути використаний і інший автомобіль, при обшуку автомобіля, не було зафіксовано номер кузова, а оскільки відсутній відеозапис, то встановити який автомобіль оглядали не може.

- суду не надавалось усне або письмове клопотання про дослідження цього доказу, і такий у порядку ст. 290 КПК України, не відкривався ні до, а ні після початку судового розгляду. Той факт що наявність двох автомобілів з різними номерами кузова була встановлена у судовому засіданні не позбавляє сторону обвинувачення обов`язку дотриматись приписів ст. 290 КПК України;

- оскільки частина доказів, повинна бути визнана недопустимою, то сукупність інших доказів не доводить вчинення обвинуваченими будь-якого з інкримінованих їм злочинів;

- судом першої інстанції, враховуючи висновки і мотиви, з яких скасований вирок та які є обов`язковими для суду першої інстанції при новому розгляді, не врахував їх при новому розгляді, а отже не виконав рішення суду.

Враховуючи викладені у апеляційній скарзі обставини, сторона захисту стверджує про: істотні порушення процесуального закону, допущені судом під час судового розгляду, невідповідність висновків суду, фактичним обставинам справи, яке допущені під час ухвалення вироку; відсутність технічного запису судового засідання, в ході якого проводились допит потерпілого, судові дебати та надалось останнє слово.

При апеляційному розгляді справи обвинувачені та їх захисник підтримали подану апеляційну скаргу, з наведених у ній мотивів, та просили таку задоволити.

Прокурор заперечив апеляційну скаргу сторони захисту, з огляду на безпідставність та необґрунтованість такої, зазначивши про законність, обґрунтованість та вмотивованість оскаржуваного судового рішення.

Заслухавши доповідача, пояснення присутніх учасників судового провадження, дослідивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів приходить до таких висновків.

Відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що дані вимоги закону судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного вироку дотримані.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини кримінального провадження, навівши такі у вироку, та прийшов до обґрунтованого висновку про наявність у діях ОСОБА_7 , ОСОБА_6 складу кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч.4 ст.185 КК України.

Дані обставини підтверджуються наявними у матеріалах кримінального провадження доказами, яким суд першої інстанції надав належну правову оцінку та правильно взяв до уваги, обґрунтувавши своє рішення.

Так, винуватість ОСОБА_7 , ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч.4 ст.185 КК України, стверджується показаннями даними в судовому засіданні першої інстанції потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 .

Поряд з цим, вина обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_6 підтверджується ще дослідженими у суді письмовими доказами, зокрема: протоколом прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 27.04.2017 року; протоколом огляду місця події та доданої фототаблиці до нього від 27.04.2017 року; протоколом прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 23.06.2017 року; протоколом огляду місця події та доданої фототаблиці до нього від 23.06.2017 року; протоколом обшуку від 05.01.2018 року квартири АДРЕСА_2 ; протоколом огляду речових доказів від 24.05.2018 року та доданої фототаблиці до нього і постановою слідчого СВ Жовківського відділення поліції Кам`янка-Бузького відділу поліції ОСОБА_19 про визнання речовими доказами від 12.01.2018 року; протоколом, складеного заступником начальника відділу УКР ГУНП у Львівській області ОСОБА_22 за результатами візуального спостереження за ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , яке проводилося на підставі ухвал судді апеляційного суду Львівської області ОСОБА_23 №№ 04301т та 04302т від 07.11.2017 року (а.с. 105 т.3), в якому міститься: зведення № 1, №2, №3, №4, №5 візуального спостереження; протоколом за результатами проведення негласної слідчої (розшукової) дії від 16.01.2018; протоколом прийняття усної заяви про вчинення кримінального правопорушення від 05.01.2018 року, відповідно до якого ОСОБА_12 просить вжити заходи до невідомих осіб, які, погрожуючи зброєю, викрали його грошові кошти у розмірі 300000 грн., після чого втекли на автомобілі «Фольксваген Гольф»; протоколом огляду місця події та доданої фототаблиці до нього від 05.01.2018 року; протоколом огляду місця події від 05.01.2018 року та доданої фототаблиці до нього; протоколом огляду місця події від 05.01.2018 року та доданої фототаблиці до нього; протоколом обшуку від 05.01.2018 року за адресою: АДРЕСА_3 автомобіля «Фольксваген», номерний знак НОМЕР_5 , номер кузова VIN N НОМЕР_6 ; протоколом затримання особи, підозрюваною у вчиненні злочину від 05.01.2018 року; протоколом затримання особи, підозрюваною у вчиненні злочину від 05.01.2018 року; заявою потерпілого ОСОБА_12 від 05.01.2018 року; протоколом огляду місця події та доданої роздруківки до нього від 05.01.2018 року; постановою старшого слідчого СВ Пустомитівського ВП Львівської області ОСОБА_24 про визнання речовим доказом та прилучення його до матеріалів досудового розслідування від 06.01.2018 року; протоколом огляду речових доказів від 11.01.2018 року (т.4 а.с.1-53); відповіддю Національного банку України № 50-0009/3417 від 18.02.2018 року; розпискою потерпілого ОСОБА_12 від 18.01.2028 року; банківською випискою ПАТ АКБ «Приватбанк» від 26 січня 2018 року з карткового рахунку потерпілого ОСОБА_12 ; протоколом огляду речових доказів від 18.01.2018 року; висновком судової транспортно-трасологічної експертизи № 1288 від 18.05.2018 року; письмовою заявою потерпілого ОСОБА_10 на ім`я старшого слідчого Пустомитівського ВП ГУНП у Львівській області ОСОБА_24 від 01.03.2018 року; протоколом огляду предмету та прослуховування аудіозапису від 10.03.2018 року; висновком судової експертизи відео-звукозапису № 2116/2117 від 21.05.2018 року та додатками до нього; висновком судово-медичної експертизи № 31/2018 від 14.03.2018 року; висновком судово-медичної експертизи № 30/2018 від 14.03.2018 року; протоколом пред`явлення особи для впізнання від 14.06.2018 року, зміст яких детально відтворено у вироку. А також оглянутим у судовому засіданні речовим доказом, а саме свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_7 на автомобіль «Volkswagen Golf CАК 578301», д.н.з. НОМЕР_5 , номер кузова VIN N НОМЕР_6 , чорного кольору, виданим на ім`я ОСОБА_25 , який 05.01.2018 року був виявлений та вилучений під час обшуку в квартирі АДРЕСА_2 за місцем проживання обвинуваченого ОСОБА_7 (т.3 а.с.63, т.5 а.с.136).

За наведеного, досліджені судом першої інстанції показання потерпілих, свідків та письмові докази є логічними, послідовними, узгоджуються між собою та беззаперечно вказують на наявність в діях ОСОБА_7 , ОСОБА_6 складу кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.185, ч. 4 ст. 185 КК України, а тому доводи апеляційної скарги захисника щодо оспорювання фактичних обставин є необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалам кримінального провадження.

Щодо аргументів захисника про те, що під час проведення огляду місця події слідча здійснила іншу слідчу дію особистий обшук ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , адже у внутрішніх кишенях одягу начебто виявлено пачки грошей і отримано усні пояснення затриманих про особисті речі при собі, якими були гроші, то колегія суддів зазначає таке.

Зі змісту протоколу огляду місця події вбачається, що під час огляду нічого не виявлено та не вилучено (т. 3 а.с. 149).

Щодо показань затриманих на стадії досудового розслідування, то згідно з ч. 1 ст. 95 КПК України показання надаються лише під час допиту. При цьому районний суд дотримався вимог ч. 4 ст. 95 КПК України та не обґрунтовував свої висновки жодними показаннями, які надано слідчому чи з посиланням на них.

Окрім цього, огляд місця події проведено за участі спеціаліста ОСОБА_26 та понятих ОСОБА_27 і ОСОБА_28 . Протокол підписано всіма учасниками процесуальних дій, які не мали жодних заяв чи зауважень (т. 3 а.с. 147-156).

Щодо обшуку ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , то їх було затримано в порядку ст. 208 КПК України, що відповідно до ч. 3 ст. 208 КПК України давало право здійснити обшук затриманих осіб (т. 3 а.с. 181-187).

Як неодноразово зазначав у своїх постановах ВС від 15.06.2021 (справа № 204/6541/16-к, провадження № 51-2172км19, від 08.12.2022 (справа № 686/23029/18, провадження № 51-3593км20, від 27.09.2022 (справа № 335/320/20, провадження № 51-5154км21, від 14.02.2024 (справа № 607/9004/22, провадження № 51-5154км23, від 29.02.2024 (справа № 933/77/22, провадження № 51-5440км23) особистий обшук особи під час затримання, є складовою частиною затримання особи в порядку ст. 208 КПК та не потребує складення окремого протоколу, тобто, законне затримання саме собою дає підстави для проведення особистого обшуку. У постанові ККС ВС від 25.01.2024 у справі № 453/245/21, провадження № 51-1058км23, суд зробив висновок, що обшук особи фактично не є окремою слідчою дією, а поглинається такою дією, як затримання чи обшук житла (з урахуванням положень ч. 3 ст. 208, ч. 7 ст. 223 КПК). Проведення обшуку особи відбувається всупереч вимогам закону лише за відсутності відповідного протоколу затримання особи, складеного відповідно до вимог ст. 208 КПК України.

Водночас затримання ОСОБА_6 та ОСОБА_7 здійснено відповідно до вимог КПК України, а покликання захисника на те, що протокол затримання є недопустимим доказом, не беруться судом до уваги.

Так, з огляду на ч. 1 ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, а також здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок таких порушень.

Проте апелянт не вказує, як складання слідчим протоколів затримання могло порушити права чи свободи обвинувачених, у чому полягає істотність таких порушень та які саме права чи свободи кожного із затриманих було порушено слідчим при складенні протоколів.

Разом з тим, з протоколів затримання від 05.01.2018 вбачається, що під час особистого обшуку в ОСОБА_6 було виявлено та вилучено понад 140 000 грн. готівкою, а у ОСОБА_7 понад 150 000 грн. готівки (т. 3 а.с. 183, 187). Натомість за місцем проживання ОСОБА_7 грошових коштів узагалі не було (т. 3 а.с. 52-55, 58-60). Мотиви носіння кожним із безробітних затриманих значних сум грошових коштів останні не повідомляли суду першої інстанції, а з фототаблиці до протоколу огляду місця події від 05.01.2018 вбачається, що кишені затриманих ОСОБА_6 та ОСОБА_7 були переповнені грошовими купюрами. (т. 3 а.с. 150-156).

Окрім цього, допитаний місцевим судом потерпілий ОСОБА_12 повідомив, що в день затримання озброєні обвинувачені наводили на нього пістолет, вимагали передати їм грошові кошти і заволоділи його барсеткою з грошима, які він мав намір обміняти на іноземну валюту.

З приводу начебто не роз`яснення прав затриманих, права на захист і права не свідчити проти себе, то з протоколів затримання ОСОБА_6 та ОСОБА_7 вбачається, що їм роз`яснено усі права, передбачені в ч. 3 ст. 42 КПК України, у тому числі право на першу вимогу мати захисника, а також не говорити нічого і в будь-яким момент відмовитися відповідати на запитання (т. 3 а.с. 182, 186).

Окрім цього, протоколи затримання складені у присутності захисників ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , понятих ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , а також затриманих ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Протоколи підписані всіма учасниками процесуальних дій, які не мали жодних зауважень чи доповнень (т. 3 а.с. 181-187).

Щодо доводів захисника, що у протоколах затримання немає даних про ідентифікацію вилучених грошових коштів, спосіб їх упакування чи опечатування, що не дозволяє перевірити достовірність, належність і допустимість цих коштів як доказу, то колегія суддів зазначає наступне.

Так, з протоколів затримання вбачається, що вилучені в затриманих речі та гроші поміщено в прозорий поліетиленовий пакет, горловина якого обмотана білою ниткою, кінці якої скріплені аркушем паперу з відповідними написами та підписами учасників (т. 3 а.с. 183, 187).

З протоколу огляду речових доказів від 11.01.2018 відомо про огляд слідчим предметів і документів, вилучених при затриманні ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в порядку ст. 208 КПК України (т. 4 а.с. 1-7). Оглядом встановлено поліетиленові пакети прозорого кольору, герметично упаковані, який скріплено паперовою біркою з чотирма мастичними печатками «Канцелярія для пакетів Пустомитівський ВП» з підписами ОСОБА_6 , ОСОБА_7 адвокатів, понятих та слідчого. Пакети розпаковано і для огляду представлено грошові купюри, номінали, серії та номери яких відображено в протоколі (т. 4 а.с. 1-7).

З вказаного протоколу також вбачається, що під час огляду проводилась фотозйомка, а фотографії оглянутих речей долучено до протоколу огляду речових доказів (т. 4 а.с. 1-53).

Щодо можливої підробки вилучених в ОСОБА_6 і ОСОБА_7 грошових коштів, то з відповіді Національного банку України слідує, що згадані банкноти є платіжними та перебувають в обігу на території України (т. 4 а.с. 54-57).

Крім цього, оскільки розбій є закінченим злочином саме з моменту нападу, то для кваліфікації дій особи за ст. 187 КК України не вимагається заволодіння справжніми грошовими коштами.

З приводу аргументів захисника про те, що кошти протиправно повернуто потерпілому, оскільки немає доказів їх належності потерпілому та законності джерел їх походження, то колегія суддів виходить з наступного.

Зважаючи на ч. 1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення і лише в межах висунутого обвинувачення, відповідно до обвинувального акта, за яким тільки ОСОБА_6 і ОСОБА_7 обвинувачуються у вчиненні розбійних нападів. Відтак, законність джерел походження грошових коштів, а також їх володіння потерпілим виходить за межі судового розгляду, визначені в ч. 1 ст. 337 КПК України та може бути предметом дослідження в межах іншого кримінального провадження.

Крім цього, предметом злочину, передбаченого ст. 187 КК України є саме чуже для винного майно, незалежно від його власника чи фактичного володільця.

Щодо конкретної суми коштів, якими 05.01.2018 заволоділи обвинувачені, то у протоколах затримання відображено суму коштів, яку вилучено у кожного з обвинувачених (т. 3 а.с. 183, 187), що також узгоджується з показаннями допитаного районним судом потерпілого ОСОБА_12 , який мав намір обміняти ці кошти на іноземну валюту. Загальну суму заподіяних збитків вказано у обвинувальному акті.

З приводу ідентифікаційних даних вилучених у затриманих купюр, то згідно з протоколом огляду речових доказів від 11.01.2018 слідчий оглянув предмети і документи, вилучені при затриманні ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , грошові купюри, номінали, серії та номери яких відображено в протоколі (т. 4 а.с. 1-7). Під час огляду також проводилась фотозйомка, а фотографії оглянутих речей долучено до протоколу огляду речових доказів (т. 4 а.с. 1-53).

Щодо фото та відеофіксації особистого обшуку затриманих, то з огляду на ч. 3 ст. 208 КПК України на час проведення обшуку та складення протоколу затримання 05.01.2018 процесуальний закон не вимагав здійснювати фото і відеофіксацію. При цьому, з фототаблиці до протоколу огляду місця події від 05.01.2018 вбачається, що кишені затриманих ОСОБА_6 та ОСОБА_7 були переповнені грошовими купюрами. (т. 3 а.с. 150-156).

З приводу відсутності грошових коштів серед поданих доказів, то слідчий повернув їх потерпілому ОСОБА_12 (т. 4 а.с. 58-62). Наведене також узгоджується з постановою про визначення місця зберігання документів, речей та предметів, які визнані речовими доказами від 11.01.2018 (Т. 4 а.с. 64-66).

Щодо посилання апелянта на недотримання слідчим ст. 173 КПК України при поверненні коштів, то дана норма стосується вирішення питання про арешт майна.

Доводи захисника про те, що прокурор не подавав і суд не досліджував доказу пред`явлення речей для впізнання, де зафіксовано показання потерпілого про особливі ознаки купюр, за якими він їх упізнав і не подав жодних доказів зняття потерпілим такої суми в банку (касові ордери, чеки, платіжні доручення, є також безпідставними, оскільки сторони кримінального провадження самостійно визначають докази, які слід надати для обстоювання своєї позиції перед судом. До такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 20.10.2022 № 565/1354/19. При цьому КПК України не містить переліку обов`язкових доказів, які слід подати суду для дослідження.

З приводу доводів апелянта, що стороні захисту не були відкриті як докази грошові кошти, що позбавило можливості оглянути їх та заявити різні клопотання щодо проведення процесуальних дій чи експертиз, то колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до протоколів про надання доступу до матеріалів досудового розслідування ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та їх захиснику слідчий надав для ознайомлення усі матеріали, які мав у своєму розпорядженні (т. 5 а.с. 195-206).

З приводу грошових коштів, то їх повернуто потерпілому ОСОБА_12 (т. 4 а.с. 58-62), що узгоджується з постановою про визначення місця зберігання документів, речей та предметів, які визнані речовими доказами від 11.01.2018 тТ. 4 а.с. 64-66).

При цьому, стороні захисту відкрито дану постанову, протокол огляду речових доказів від 11.01.2018 з фототаблицею, під час якого оглянуто і сфотографовано усі вилучені в затриманих кошти (т. 4 а.с. 1-53). Також відкрито відповідь Національного банку України, згідно з якою усі вилучені в ОСОБА_6 та ОСОБА_7 банкноти є платіжними та перебувають в обігу на території України (Т. 4 а.с. 54-57). Вказані докази та документи безпосередньо досліджено судом першої інстанції.

Наведене давало стороні захисту змогу оглянути всі реквізити вилучених купюр і заявляти будь-які клопотання про проведення процесуальних дій чи експертиз. Натомість апелянт не вказує, які ж саме експертизи чи дії, на думку захисту, слід провести з цими коштами та як результати цих дій чи експертиз могли вплинути на доведення невинуватості чи меншої винуватості обвинувачених. Вказане також стосується висловлення аргументів, зауважень, заявлення клопотань, тощо.

Щодо зазначення коштів і банківської картки як доказів винуватості, то з оскаржуваного вироку вбачається, що районний суд не посилався на кошти та банківську карту як на докази винуватості обвинувачених і не оцінював їх, згідно з ст. 94 КПК України.

З приводу недопустимості грошових коштів, вилучених в обвинувачених, протоколу огляду речових доказів від 11.01.2018, відповіді НБУ від 18.02.2018, постанови про визнання речовими доказами і протоколів затримання, то з огляду на ч. 1 ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, а також здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок таких порушень.

Проте апелянт не вказує, як дані грошові кошти, а також складання слідчим постанови про визнання речовими доказами, протоколу огляду речових доказів від 11.01.2018, протоколів затримання від 05.01.2018 і отримання відповіді НБУ від 18.02.2018 могли порушити права чи свободи обвинувачених, у чому полягає істотність таких порушень і які саме права чи свободи ОСОБА_6 і ОСОБА_7 було порушено вилученими в затриманих грошовими купюрами, а також при складенні слідчим перелічених документів та отриманні відповіді з НБУ.

Також не заслуговують на увагу доводи апелянта, що власник та користувач автомобіля Фольксваген не був присутнім при обшуку транспортного засобу, оскільки норми КПК України не вимагають обов`язкової присутності власника чи користувача майна під час проведення обшуку. Вказана слідча дія проводиться незалежно від волі власника чи користувача майна, а усі віднайдені предмети обов`язково фіксуються в протоколі обшуку, незалежно від бажання їх власника чи користувача.

З приводу доводів апелянта, що при обшуку автомобіля не зафіксовано номер кузова, а через відсутність відеозапису неможливо встановити, який саме автомобіль оглядали та, що власника вилученого автомобіля марки Фольксваген достеменно не встановлено, то колегія суддів зазначає таке.

Щодо відсутності відеозапису обшуку автомобіля, то у постановах від 20.06.2024 № 164/431/20 та від 13.06.2024 № 567/10/20 Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання результатів обшуку та похідних від них даних експертиз недопустимими доказами через відсутність відеозапису проведення цього обшуку.

Констатуючи відсутність порушення вимог ч. 6 ст. 107 КПК України щодо обов`язкової фіксації технічними засобами проведення обшуку Верховний Суд зазначив, що вказану слідчу дію проведено за участю двох понятих, яким було роз`яснено процесуальні права та обов`язки і які не висловили жодних зауважень стосовно повноти проведення процесуальної дії.

Верховний Суд наголосив, що не будь-яке порушення вимог КПК України, допущене органом досудового розслідування під час збирання доказів автоматично тягне за собою визнання цих доказів недопустимими, адже слід з`ясовувати, чи є це порушення істотним та яким чином воно вплинуло на забезпечення і реалізацію прав та свобод особи у кримінальному провадженні. За наявності процесуальних порушень порядку отримання доказів визнавати їх недопустимими треба лише тоді, коли вони прямо та істотно порушують права і свободи людини та/або надають підстави для сумнівів у достовірності отриманих фактичних даних, які неможливо було усунути в ході судового розгляду.

Здійснивши усі можливі заходи задля встановлення дотримання порядку проведення обшуку і застосування належних процесуальних гарантій Верховний Суд зазначив, що захист лише констатує факт відсутності відеозапису, однак не вказує, як ця обставина вплинула на законність прийнятого рішення по суті пред`явленого обвинувачення. При цьому сторона захисту жодним чином не оспорювала результатів слідчої дії та вилучення предметів, а відтак відсутність у матеріалах кримінального провадження відеозапису не може бути безумовною підставою для визнання доказів недопустимими.

Так, у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_6 та ОСОБА_7 апелянт не оспорює результатів обшуку автомобіля, переліку вилучених речей, їх наявності в автомобілі, тощо, а тільки вказує на відсутність відеозапису.

Слідчу дію проведено за участі інспекторів ОСОБА_26 , ОСОБА_35 , оперуповноваженого ОСОБА_36 , понятих ОСОБА_37 та ОСОБА_38 , які не мали жодних зауважень чи заяв до проведеного обшуку. Протокол також підписано всіма учасниками слідчої вказаної дії (т. 3 а.с. 167-180).

Саме вказаний автомобіль є речовим доказом у даному кримінальному провадженні та перебуває на арештмайданчику в м. Львові, що підтверджено протоколом огляду транспортного засобу від 22.01.2020, яким також зафіксовано номер кузова НОМЕР_6 (Т. 5 а.с. 161-167, 152, 153). Автомобіль «Фольксваген Гольф», номерний знак НОМЕР_5 , номер кузова НОМЕР_6 знаходився у володінні ОСОБА_39 на підставі довіреності, виданої 14.10.2014 ОСОБА_25 (Т. 5 а.с. 87). Саме цей автомобіль у подальшому ОСОБА_40 у жовтні 2017 року продав ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Наведене узгоджується з протоколом пред`явлення особи для впізнання від 14.06.2018, відповідно до якого ОСОБА_40 вказав на ОСОБА_7 як на особу, якій він продав автомобіль «Фольксваген Гольф» (Т. 4 а.с. 131-133).

Однак у Єдиному Державному реєстрі МВС України за ОСОБА_25 зареєстрований автомобіль «Фольксваген Гольф», номерний знак НОМЕР_5 , номер кузова НОМЕР_8 , а не НОМЕР_6 , тобто з іншим номером кузова (Т. 1 а.с. 171, Т. 6 а.с. 162).

При цьому автомобіль «Фольксваген Гольф», номерний знак НОМЕР_5 , номер кузова НОМЕР_8 знаходиться у володінні ОСОБА_41 на підставі довіреності, виданої 21.10.2018 ОСОБА_25 (Т. 1 а.с. 174).

Оскільки існує два автомобілі «Фольксваген Гольф» з однаковим номерним знаком НОМЕР_5 , але з різними номерами кузова, то 23.01.2020 відомості за даним фактом прокурором було внесено до ЄРДР за № 0000006 за ст. 290 КК України (Т. 5 а.с. 168).

Наявність двох автомобілів «Фольксваген Гольф» з однаковим номерним знаком НОМЕР_5 призвело до того, що у різних процесуальних документах було зазначено різні номери двигуна автомобіля (т. 3 а.с. 201, 202).

Щодо ухвали слідчого судді про надання дозволу на обшук автомобіля, то за клопотанням слідчого, погодженого з прокурором було здійснено ефективний ретроспективний судовий розгляд, за наслідками якого ухвалою слідчого судді від 06.01.2018 з наведенням усіх обґрунтувань вказане клопотання задоволено і надано дозвіл на проведення обшуку вказаного автомобіля. (Т. 5 а.с. 75). Вказана ухвала чинна і ніким не скасована.

З приводу конкретного слідчого, який мав звертатись до слідчого судді з клопотаннями та проводити слідчі дії, то ст. 40 КПК України наділяє такими повноваженнями будь-якого слідчого, який здійснює досудове розслідування. Жодні норми процесуального закону не забороняють іншим слідчим здійснювати повноваження слідчих у кримінальному провадженні, як і не зобов`язують лише одного слідчого вчиняти усі процесуальні та слідчі дії.

Також є безпідставними доводи захисника, що протокол огляду грошових коштів не є доказом, не доводить факти чи обставини і є очевидно недопустимим доказом, оскільки речовий доказ було втрачено потерпілим.

Так, з огляду на ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, на підставі яких встановлюється наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Протоколом огляду речових доказів від 11.01.2018 слідчий оглянув предмети і документів, вилучені при затриманні ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в порядку ст. 208 КПК України (Т. 4 а.с. 1-7).

Оглядом встановлено поліетиленові пакети прозорого кольору, герметично упаковані, який скріплено паперовою біркою з чотирма мастичними печатками «Канцелярія для пакетів Пустомитівський ВП» з підписами ОСОБА_6 , ОСОБА_7 адвокатів, понятих та слідчого. Пакети розпаковано і для огляду представлено грошові купюри, номінали, серії та номери яких відображено в протоколі (Т. 4 а.с. 1-7).

З вказаного протоколу також вбачається, що під час огляду проводилась фотозйомка, а фотографії оглянутих речей долучено до протоколу огляду речових доказів (Т. 4 а.с. 1-53).

Щодо недопустимості як доказу протоколу огляду грошових коштів, то з огляду на ч. 1 ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, а також здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок таких порушень.

Проте апелянт не вказує, як складання слідчим протоколу огляду речових доказів, а також сама процедура огляду могли порушити права чи свободи обвинувачених, у чому полягає істотність таких порушень та які саме права чи свободи ОСОБА_6 та ОСОБА_7 порушив слідчий при складенні протоколу і здійсненні огляду речових доказів.

З приводу подальшої втрати грошових коштів, то їх наступне повернення потерпілому ніяк не впливає на здійснену до цього процедуру огляду 11.01.2018, детальне фотографування кожної купюри і на складення протоколу огляду.

З приводу спростування факту вилучення банківської картки в ОСОБА_6 шляхом можливої перевірки наявності чи відсутності на ній слідів пальців рук, то факт вилучення в ОСОБА_6 банківської карти підтверджується протоколом затримання від 05.01.2018 (т. 3 а.с. 183) та протоколом огляду речових доказів (т. 4 а.с. 1-53). Вказані протоколи складено у присутності захисника ОСОБА_29 , затриманого ОСОБА_6 , понятих ОСОБА_31 , ОСОБА_32 і потерпілого ОСОБА_12 . Протоколи підписані всіма учасниками процесуальних дій, які не мали жодних зауважень чи доповнень (т. 3 а.с. 181-184, Т. 4 а.с. 1-53).

Щодо участі сторони захисту в огляді грошових коштів 11.01.2018, то вимогами ст. 237 КПК України не передбачено обов`язкової участі підозрюваних та захисника для участі в огляді.

Щодо недослідження районним судом грошових коштів, то з оскаржуваного вироку вбачається, що районний суд не посилався на вказані кошти як на доказ винуватості обвинувачених та не оцінював його, згідно з ст. 94 КПК України.

Необґрунтованими є і доводи захисника, що протокол обшуку квартири, усе вилучене, їх огляд та дослідження експертами є недопустимими доказами, оскільки під час обшуку була присутня стороння особа, яка мала змогу штучно створити докази, покидала приміщення квартири і перебувала поза контролем учасників обшуку.

Вказані доводи захисту були предметом перевірки ТУ ДБР, розташованого у місті Львові, в межах кримінального провадження № 0000157 від 07.02.2020, проте за наслідками досудового розслідування не встановлено в діях працівників поліції ознак складів кримінальних правопорушень.

З огляду на викладене, 28.02.2022 слідчим ТУ ДБР, розташованого у місті Львові було винесено постанову про закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України за відсутністю складу кримінального правопорушення.

Будучи допитаним в районному суді свідок ОСОБА_19 повідомляв про запрошення ним дільничного офіцера поліції, який обслуговує дільницю, до якої належить вулиця Мідна в м. Львові. У квартирі на цій вулиці і проводився обшук. На фотографії, яка міститься у матеріалах кримінального провадження свідок ОСОБА_19 упізнав вказаного дільничного офіцера поліції під час того, як останній заходить у квартиру. Безпосередньої участі в обшуку цей дільничний офіцер поліції не брав, а лише деякий час перебував у квартирі.

Наведені показання свідка відображено місцевим судом у оскаржуваному вироку, такі узгоджуються з протоколом обшуку, а також з відеозаписом слідчої дії (т. 3 а.с. 52-55).

Доводи захисту про неправдивість даних показань є голослівними і такими, що не підтверджуються жодними матеріалами кримінального провадження.

Суд першої інстанції допитав свідка ОСОБА_19 безпосередньо у судовому засіданні, а відтак не досліджував його показань, наданих іншому складу суду.

Відтак, для дотримання вимог п. 16 ч. 1 ст. 7, ст. 23 КПК України не можуть мати доказового значення показання, які не були предметом безпосереднього дослідження суду.

Також не заслуговують на увагу доводи захисника, що понятий був знайомий з працівником поліції, а отже зацікавленим у результатах обшуку, оскільки у матеріалах кримінального провадження немає жодних даних про будь-яку заінтересованість когось із понятих у результатах обшуку.

З огляду на ч. 7 ст. 223 КПК України понятими не можуть бути тільки потерпілий, родичі підозрюваного, обвинуваченого, потерпілого та працівники правоохоронних органів. Жодних інших вимог до понятого процесуальний закон не передбачає.

Окрім цього, обшук було проведено за участю спеціаліста ОСОБА_42 , представника ЛКП «Збоїща 408» ОСОБА_43 , понятих ОСОБА_44 та ОСОБА_45 , а протокол обшуку підписано всіма учасниками слідчої дії, які не мали жодних зауважень чи доповнень.

Щодо доводів про те, що протокол візуального спостереження не може враховуватись як доказ, адже спостереження проводив не ОСОБА_22 , а свідки ОСОБА_16 і ОСОБА_46 , а також немає фото, яке б підтвердило присутність ОСОБА_6 у зазначеному місці та протокол НСРД є неналежним, адже текстова частина не підтверджена засобами фотофіксації (ст. 107 КПК України), а протокол підписано не тією особою, яка здійснювала візуальне спостереження, то слід зазначити наступне.

Так, в матеріалах кримінального провадження немає даних про те, що заступник начальника відділу УКР ГУ НП у Львівській області ОСОБА_22 не проводив візуального спостереження за ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а навпаки, з рапорту від 05.01.2018 вбачається протилежне (Т. 3 а.с. 130, 131).

З рапорту ОСОБА_22 також вбачається, що окрім нього, до проведення НСРД залучали і інших працівників поліції ОСОБА_47 , ОСОБА_16 , ОСОБА_48 , ОСОБА_18 , ОСОБА_49 , ОСОБА_50 , ОСОБА_51 та ОСОБА_52 (т. 3 а.с. 130, 131). При цьому КПК України не вимагає складення та підписання протоколу НСРД кожним із працівників поліції, яких було залучено до проведення НСРД.

Щодо фотопідтвердження присутності ОСОБА_6 у зазначеному місці, то норми ст. 252 КПК України не вимагають обов`язкового здійснення фотофіксації усього ходу і результатів НСРД.

З приводу неналежності протоколу НСРД, то з огляду на ст. 85 КПК України належними є докази, які підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню та мають значення для кримінального провадження. Зважаючи на п. п. 1-3 ч. 1 ст. 91 КПК України такими обставинами є подія кримінального правопорушення, винуватість обвинуваченого у його скоєнні, вид і розмір заподіяних збитків.

Протоколи НСРД містять дані про маршрути переміщення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , користування ними автомобілем «Фольксваген Гольф», номерний знак НОМЕР_5 , неодноразової заміни ними номерних знаків, переодягання, а також обставини їх затримання (т. 3 а.с. 105-119).

Вказаний протокол додатково підтверджує подію злочину та винуватість обвинувачених у його вчиненні.

З приводу посилання апелянта на ч. 2 ст. 107 КПК України щодо завчасного повідомлення про застосування технічних засобів фіксування, то вказана норма не регулює порядок проведення чи фіксування НСРД, а з огляду на положення ч. 1 ст. 246 КПК України відомості про факт та методи проведення НСРД не підлягають розголошенню.

Також безпідставними є доводи апелянта, що проводячи НСРД та складаючи протоколи за їх наслідками працівники поліції штучно створили докази обвинувачення, чим вчинили протиправні дії по відношенню до обвинувачених.

Оцінюючи обґрунтованість указаних доводів, колегія суддів бере до уваги, що НСРД проводилась на підставі ухвал апеляційного суду Львівської області від 07.11.2017 № 04301Т і від 07.11.2017 № 04302т (т. 3 а.с. 124, 125), а протоколи про хід та результати НСРД складено у відповідності до вимог ст. 252 КПК України.

При цьому протоколи НСРД містять дані про маршрути переміщення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , користування ними автомобілем «Фольксваген Гольф», д.н.з. НОМЕР_5 , неодноразової заміни номерних знаків, переодягання обвинувачених, а також обставини їх затримання (Т. 3 а.с. 105-119).

Наведене узгоджується з протоколами затримання від 05.01.2018, протоколом огляду місця події від 05.01.2018, протоколом огляду речових доказів від 11.01.2018, інформацією Національного банку України від 18.01.2018, розпискою потерпілого, постановою про визначення місця зберігання документів, речей та предметів, які визнані речовими доказами від 11.01.2018, протоколами обшуку автомобіля «Фольксваген Гольф» від 05.01.2018 та від 22.01.2020 (т. 3 а.с. 181-187, 147-156, 167-180, Т. 4 а.с. 1-62, 64-66, Т. 5 а.с. 161-166), показаннями потерпілого ОСОБА_12 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 ,

Ні обвинувачені, а ні їх захисники не заперечують жодні обставини, факти і події, які відображено у перелічених документах.

Щодо зацікавленості працівників поліції і можливої дачі ними неправдивих свідчень, то показання допитаних судом правоохоронців ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 і ОСОБА_19 узгоджуються з усіма переліченими доказами у кримінальному провадженні.

З приводу доводів захисника щодо недопустимості такого доказу, як фонограма з телефону потерпілого ОСОБА_10 , а також протоколу огляду предмета та прослуховування аудіозапису від 10.03.2018 та висновку судової експертизи №2116/2117 від 21.05.18, колегія суддів зазначає таке.

У постанові від 02.12.2022 № 758/1780/17 Верховний Суд дійшов висновку, що запис розмови, зроблений за допомогою програми звукозапису в телефоні чи диктофону особою, яка надала такий звукозапис правоохоронним органам, не є зняттям інформації з транспортних телекомунікаційних мереж, отриманим у результаті проведення НСРД.

Суд першої інстанції встановив, що у телефоні потерпілого ОСОБА_10 було встановлено програму, яка автоматично здійснювала записи усіх його телефонних розмов. Відтак, телефонні дзвінки обвинувачених до потерпілого та фіксування цих телефонних розмов було ситуативним і не містить ознак зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж, в розумінні НСРД. Так, потерпілий добровільно передав власний телефон працівникам правоохоронних органів і на підтвердження автентичності голосів була проведена відповідна експертиза.

Щодо недопустимості аудіозаписів та висновку експертизи, то з огляду на ч. 1 ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, а також здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок таких порушень.

Проте апелянт не вказує, як запис потерпілим своїх телефонних розмов і проведення експертизи таких записів могли порушити права чи свободи обвинувачених, у чому полягає істотність таких порушень і які саме права чи свободи ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було порушено потерпілим при записі своїх телефонних розмов та експертом при їх дослідженні.

Заява потерпілого від 01.03.2018 підтверджує надання ним записів своїх телефонних розмов (т. 5 а.с. 84).

З приводу способу отримання слідчим взірців голосу обвинувачених, то 06.03.2018 слідчий звертався до Пустомитівського районного суду Львівської області із запитом в порядку ст. 93 КПК України про надання копії технічного запису судового засідання, проведеного за участі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , на якому розглядалось клопотання про обрання останнім запобіжного заходу у виді взяття під варту (т. 6 а.с. 241). Наведене також узгоджується з відповіддю Пустомитівського районного суду Львівської області, відповідно до якої копії таких записів було надано (т. 6 а.с. 240).

Положення ч. 2 ст. 93 КПК України дозволяють збирати докази шляхом витребування та отримання документів, а відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 99 КПК України матеріали звукозапису віднесено до документів.

Щодо приватності, то потерпілий не займався прослуховуванням телефонів кожного з обвинувачених, а записував лише свої власні телефонні розмови. При цьому саме обвинувачені зателефонували до потерпілого з приводу коштів, а не навпаки.

Щодо неналежності як доказу протоколу огляду аудіозапису від 10.03.2018, то виходячи із ст. 85 КПК України належними є докази, які підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню та мають значення для кримінального провадження. З огляду на п. п. 1-3 ч. 1 ст. 91 КПК України такими обставинами є подія кримінального правопорушення, винуватість обвинуваченого у його скоєнні, вид і розмір заподіяних збитків.

Проведений слідчим 10.03.2018 огляд предмету, який надано потерпілим ОСОБА_10 додатково підтверджує подію кримінального правопорушення, а також причетність обвинувачених до його скоєння (т. 5 а.с. 84, Т. 4 а.с. 83-85).

Щодо доводів захисника, що надані потерпілим записи є копіями, а не оригіналами, а процесуальний закон вимагає досліджувати доказ в оригіналі, а виготовляти копії може лише спеціаліст (ч. ч. 3, 4 ст. 99 КПК України).

Положеннями п. 1 ч. 2 ст. 99 КПК України матеріали звукозапису віднесено до документів, якими визнаються об`єкти, що містять зафіксовані за допомогою звуку відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставини, що встановлюються під час кримінального провадження.

Виходячи з ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» у разі зберігання інформації на кількох електронних носіях, кожний з електронних примірників вважається оригіналом електронного документа.

Один і той же електронний документ (звукозапис) може існувати на різних носіях, а усі його примірники можуть розглядатися як оригінали, відрізняючись тільки часом і датою створення. Головною особливістю електронного документа є відсутність жорсткої прив`язки до конкретного матеріального носія, який виступає тільки способом збереження інформації.

Відтак, записаний на матеріальний носій інформації звукозапис є оригіналом (відображенням) електронного документа.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 19.08.2021 № 756/8124/19, від 22.10.2020 № 677/2040/16-к.

Доводи захисника, що потерпілий подав копії записів через 11 місяців (01.03.2018) після події злочину (27.04.2017) і невідомо, що відбувалось з цими записами до їх видачі слідству, також є безпідставними, оскільки висновком експерта від 21.05.2018 № 2116/2117 не виявлено ознак монтажу у наданих потерпілим записах його телефонних розмов (т. 4 а.с. 86-96).

Щодо відсутності звукозапису судового засідання допиту потерпілого ОСОБА_10 та звукозапису засідання від 07.02.2025, під час якого сторони виступали у судових дебатах, а підсудні звертались до суду з останнім словом, то такі спростовуються наявними у матеріалах кримінального провадження записами, а якість вказаного звукозапису дозволяє почути і зрозуміти хід та зміст судового засідання, виступи сторін в судових дебатах, а також звернення обвинувачених з останнім словом.

З приводу аргументів апелянта, що районний суд задоволив клопотання захисту про дослідження доказів, але не дослідив, то колегія суддів зазначає таке.

Клопотання адвоката про встановлення обсягу та порядку дослідження доказів було предметом розгляду 05.10.2021, за результатами чого районний суд встановив наступний порядок дослідження доказів: допитати потерпілих; допитати свідків; дослідити речові докази.

Із звукозапису судового засідання від 05.10.2021 вбачається, що адвокат дійсно заявляв вказане клопотання, однак місцевий суд насправді не приймав рішення про його задоволення і дослідження висновку молекулярно-генетичної експертизи від 15.06.2018 № 10/263, висновку трасологічної експертизи від 18.05.2018 № 1288, висновку дактилоскопічної експертизи від 02.04.2018 № 4/474, витягу з реєстру юридичних осіб та ФОП щодо ОСОБА_10 і ОСОБА_12 та ухвали Пустомитівського районного суду Львівської області від 11.01.2018 про відмову у задоволенні клопотання про накладення арешту на майно.

Щодо інформації операторів про дзвінки, місцезнаходження обвинувачених 05.01.2018, їх телефонування до потерпілого, а також носіїв інформації, на яких зафіксовано результати НСРД, то у районному суді сторона захисту не клопотала про їх дослідження (т. 7 а.с. 238-241).

При цьому місцевий суд дослідив протоколи НСРД, які містять дані про маршрути переміщення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , користування ними автомобілем «Фольксваген Гольф», д.н.з. НОМЕР_5 , неодноразової заміни номерних знаків, переодягання обвинувачених, а також обставини їх затримання (т. 3 а.с. 105-119).

Окрім цього, відсутність на недопалку генетичних ознак обвинувачених, відсутність відбитків пальців обвинувачених на вилучених речах, непридатність для ідентифікації змивів, вилучених при огляді автомобіля та непридатність для ідентифікації слідів на автомобілі «Фольксваген Гольф» не свідчить про меншу винуватість чи невинуватість ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . При цьому жодну із цих обставини не використано районним судом для обґрунтування висновку про винуватість обвинувачених.

Щодо керування обвинуваченими автомобілем «Фольксваген Гольф», то даний факт підтверджено показаннями потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , яких безпосередньо допитано районним судом, а також безпосередньо дослідженими судом першої інстанції протоколом обшуку квартири, в якій проживав обвинувачений ОСОБА_7 та в якій було виявлено свідоцтво про реєстрацію автомобіля «Фольксваген Гольф» (Т. 3 а.с. 52-55, 58-60), протоколом огляду речових доказів від 24.05.2018 (Т. 3 а.с. 63-68), зведеннями візуального спостереження (Т. 3 а.с. 105-119), протоколом про результати проведення НСРД (Т. 3 а.с. 96-102, 104), протоколом обшуку від 05.01.2018 (Т. 3 а.с. 167-180), протоколом пред`явлення для впізнання від 14.06.2018 (Т. 4 а.с. 131-133).

Щодо контактування автомобіля обвинувачених з автомобілем потерпілих, то за епізодом від 05.01.2018 з потерпілим ОСОБА_12 обвинувачених визнано винними тільки у скоєнні розбійного нападу, поєднаного з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя потерпілого та заволодінні майном потерпілого. Вчинення ДТП не було інкриміновано.

З приводу доводів апелянта, що судом безпідставно кваліфіковано дії обвинувачених за ч. 4 ст. 187 КК України за епізодами потерпілих ОСОБА_13 і ОСОБА_12 , оскільки не підтверджено суму начебто викрадених коштів, колегія суддів зазначає таке.

Щодо конкретної суми коштів, якими заволоділи обвинувачені, то за епізодом від 27.04.2017 районний суд допитав потерпілого ОСОБА_10 , який повідомив про заволодіння обвинуваченими його грошовими коштами в сумі 192 500 грн., які він хотів обміняти на іноземну валюту.

За епізодом від 23.06.2017 місцевий суд допитав потерпілого ОСОБА_11 , який вказав на заволодіння обвинуваченими його грошовими коштами в сумі 216 000 грн., які він мав намір обміняти на іноземну валюту.

За епізодом від 05.01.2018 районний суд дослідив протоколи затримання, у яких відображено суму грошових коштів, вилучену в кожного із обвинувачених (т. 3 а.с. 183, 187) та протокол огляду, в якому відображено усі вилучені під час затримання купюри (т. 4 а.с. 1-53). Наведене також узгоджується з показаннями допитаного місцевим судом потерпілого ОСОБА_12 , який мав намір обміняти ці 291 270, 73 грн. на іноземну валюту, а також з показаннями допитаного судом першої інстанції свідків ОСОБА_16 .

Законність джерел походження грошових коштів та їх володіння потерпілими виходить за межі судового розгляду, визначені в ч. 1 ст. 337 КПК України і може бути предметом дослідження в межах іншого кримінального провадження.

Також колегія суддів критично оцінює покликання апелянта на показання свідка ОСОБА_14 з приводу того, що потерпілий ОСОБА_13 знаходячись у засіданні, не впізнав їх, оскільки допитаний у районному суді потерпілий ОСОБА_13 повідомив, що заходячи до зали судових засідань він вирішив з`ясувати, чи доставили вже обвинувачених для участі в судовому засіданні, оскільки на той час він не знав, що ОСОБА_6 і ОСОБА_7 уже змінили запобіжний захід. Потерпілий ОСОБА_13 повідомив суду, що саме тому він запитав, а чи привезли вже обвинувачених?.

Всі інші доводи апеляційної скарги судом апеляційної інстанції оцінюються критично, оскільки такі не спростовують вини обвинувачених, мають формальний характер, при цьому, апелянт оцінює ці докази вибірково, ігноруючи при цьому їх сукупність.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів приходить до переконання, що всупереч апеляційним доводам захисника, суд першої інстанції, покликавшись на безпосередньо досліджені докази, відповідно до ст. 94 КПК України всебічно, повно та неупереджено дослідив всі обставини кримінального провадження, керуючись законом оцінив кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, та дійшов до правильного висновку про доведеність вини обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 187, ч. 4 ст. 187 КК України.

За наслідками апеляційного перегляду істотних порушень кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, колегією суддів не встановлено.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника не містять правових підстав для скасування оскаржуваного вироку та закриття кримінального провадження.

Керуючись ст.ст. 376,404, 405, 407,419 КПК України, колегія суддів,

постановила:

апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Залізничного районного суду м. Львова від 14 лютого 2025 року щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_6 без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення апеляційної інстанції, а особою, яка утримується під вартою, в цей же строк з дня отримання копії ухвали.

Головуючий

Судді: