Номер справи 703/6844/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2025 року м. Сміла

Смілянський міськрайонний суд Черкаської області у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,

захисників - адвокатів ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні у залі суду у м. Сміла клопотання прокурора Смілянської окружної прокуратури про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Сміла Черкаської області, громадянина України, з середньою освітою, непрацюючого, неодруженого, утриманців не має, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого 11.03.2024 Смілянським міськрайонним судом Черкаської області за ч. 1 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік, звільненого від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, що передбачені ч. 2 ст. 296, ч. 4 ст. 189, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 309, ч. 1 ст. 129, ч. 3 ст. 307, ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 310 КК України,

у с т а н о в и в :

На розгляді Смілянського міськрайонного суду Черкаської області перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 09.09.2024 під №0000057 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 296, ч. 4 ст. 189, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 309, ч. 1 ст. 129, ч. 3 ст. 307, ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 310 КК України, ОСОБА_10 , ОСОБА_11 у вчиненні кримінальних правопорушень, що передбачені ч. 3 ст. 307, ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 310 КК України, ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України, ОСОБА_12 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 310 КК України, ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 310 КК України.

Ухвалою слідчого судді Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 11.09.2024 ОСОБА_7 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою, який в подальшому продовжено, останнього разу ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 18.04.2025 до 16.06.2025 включно.

Під час підготовчого судового засідання прокурор звернувся із письмовим клопотанням про продовження застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Клопотання обґрунтоване тим, що ризики, визначені під час обрання та продовження запобіжного заходу на даний час не зменшилися та продовжують існувати, відтак належить продовжити обвинуваченому запобіжний захід у виді тримання під вартою на 60 днів, без визначення розміру застави. Зокрема прокурор вказує на ризики, передбачені пунктами 1, 3, 5 частини першої статті 177 КПК України, що полягають в тому, що обвинувачений, усвідомлюючи, суворість покарання, яке загрожує йому у разі визнання винним у вчиненні злочинів, серед яких є умисні тяжкий та особливо тяжкий, може ухилятися від суду, переховуватись, така поведінка була допущена ним після вчинення кримінального правопорушення, у зв`язку із чим перебував у розшуку.

Перебуваючи на волі, обвинувачений може продовжити вчиняти кримінальні правопорушення, оскільки раніше притягувався до кримінальної відповідальності, вчинив нові кримінальні правопорушення, будучи звільненим від відбування покарання із випробуванням, під час іспитового строку.

Крім того, перебуваючи на волі, обвинувачений може незаконно впливати на потерпілого та свідків у даному кримінальному провадженні, які під час судового провадження не допитувалися, з метою схилити їх до відмови від дачі показань або надати показання, щоб зменшити або взагалі уникнути відповідальності.

Сторона обвинувачення також посилається на те, що в кримінальному провадженні дотримано вимогу обґрунтованості підозри та отримано вагомі докази, що свідчать про об`єктивний зв`язок обвинуваченого із кримінальними правопорушеннями, у вчиненні яких ОСОБА_7 обвинувачується. Окрім того, на розгляді в тому ж складі суду перебуває іще один обвинувальний акт, згідно з яким ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, пов`язаних із незаконним обігом наркотичних засобів.

Захисник обвинуваченого, адвокат ОСОБА_13 , позицію якої підтримав обвинувачений ОСОБА_7 , заперечувала проти продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, посилаючись на те, що в ході досудового розслідування не здобуто вагомих доказів вчинення обвинуваченим особливо тяжкого кримінального правопорушення. Клопотання сторони обвинувачення, подані як при обранні запобіжного захисту щодо її підзахисного, так і подальшому продовженні строку тримання під вартою, однакові за змістом, не доводять існування ризиків та не наводять нових обставин, які б виправдовували подальше тримання під вартою, тому є безпідставним. Посилаючись на ч. 4 ст. 194 КПК України, захисник наполягала, що навіть у разі, якщо вбачається наявність обґрунтованої підозри та будь-якого із ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, прокурором не доведено, що менш суворого запобіжного заходу не буде достатньо для забезпечення належної процесуальної поведінки ОСОБА_7 .

Клопотали про застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді застави, оскільки наявні всі умови, які забезпечать належну процесуальну поведінку обвинуваченого в разі звільнення його з-під варти, або ж щонайменше встановити заставу, розмір якої буде достатнім для забезпечення дотримання обвинуваченим його процесуальних обов`язків, як альтернативний запобіжний захід. Обвинувачений має міцні соціальні зв`язки, хоча ще і не має своєї власної сім`ї, оскільки має обох батьків, житло в м. Сміла, де може проживати.

Розглянувши заявлені клопотання, дослідивши подані сторонами кримінального провадження письмові докази виключно в межах, необхідних для вирішення питання щодо підстав для продовження запобіжного заходу, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до статті 29 Конституції України, кожна людина має право на свободу та особисту недоторканість. Ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

За частиною першою та пунктом 9 частини другої статті 131 КПК України, з метою досягнення дієвості кримінального провадження застосовуються заходи забезпечення кримінального провадження, до яких, зокрема, належать запобіжні заходи.

Згідно з частиною першою статті 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання ризикам, передбаченим пунктами 1-5 частини 1 цієї статті, а саме: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Також, статтею 178 КПК України визначено, що при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: 1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; 3) вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; 4) міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; 5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; 6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого; 7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; 8) наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; 9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; 10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; 11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини; 12) ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Отже, підставою застосування запобіжного заходу є наявність, зокрема, ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною 1 статті 177 КПК України (частина 2 статті 177 КПК України).

Ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені частиною 1 статті 177 КПК України, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення обвинуваченим зазначених дій.

Обґрунтованість підозри.

Сторона захисту, заперечуючи щодо продовження запобіжного заходу зазначила, що пред`явлене ОСОБА_7 обвинувачення є необґрунтованим, а переконливі докази, які свідчать про його причетність до відповідного кримінального правопорушення відсутні.

Суд зазначає, що наведені захисником доводи були враховані слідчим суддею, а в подальшому судом, під час обрання та продовження строку запобіжного заходу, а також неодноразово переглянуті під час провадження в суді апеляційної інстанції. Посилання захисника на ту обставину, що немає достатніх доказів вчинення ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, не можуть бути беззаперечною підставою для відмови у продовженні запобіжного заходу у виді тримання під вартою з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою та продовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.

З усталеної прецедентної практики ЄСПЛ зокрема сформованої у справах «Фокс, Кемпбелл і Хартлі проти Сполученого Королівства», «Лабіта проти Італії», «Мюррей проти Сполученого Королівства», «Ільгар Маммадов проти Азейбарджану», «Нечипорук і Йонкало проти України», вбачається, що існування обґрунтованої підозри передбачає наявність фактів або інформації, які змогли б переконати об`єктивного спостерігача в тому, що відповідна особа могла вчинити злочин.

Обґрунтована підозра не передбачає наявності переконання «поза розумним сумнівом» щодо вчинення особою кримінального правопорушення. Однак, вона повинна ґрунтуватись на об`єктивних фактах, встановлених на підставі наданих стороною обвинувачення доказів.

Такий висновок цілком узгоджується із правовими позиціями, наведеними у рішеннях ЄСПЛ, зокрема, у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» № 14310/88 від 23.10.1994, де суд зазначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

Отже, при вирішенні питання щодо обґрунтованості підозри та достатньої вагомості доказів суд, на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів, повинен визначити лише, чи є причетність обвинуваченого до вчинення інкримінованих йому кримінальних правопорушень вірогідною та достатньою для продовження строку дії застосованого відносно нього запобіжного заходу.

Згідно з доводами, викладеними у клопотанні, обґрунтованість підозри щодо вчинення ОСОБА_7 інкримінованих йому кримінальних правопорушень підтверджується сукупністю зібраних доказів, перелік яких наведений у обвинувальному акті та реєстрі матеріалів досудового розслідування, серед яких показання потерпілого та свідків, дані протоколів впізнання обвинуваченого потерпілим ОСОБА_18 , свідками ОСОБА_19 та ОСОБА_18 , проведеного за фотознімками, слідчого експерименту за участі потерпілого ОСОБА_18 , висновки судово-медичного експерта, висновки балістичної, судово-хімічної, лінгвістичної семантико-текстуальної експертиз, протоколи обшуку, а також показання технічних приладів фіксації.

Суд дійшов висновку, що наявні у провадженні докази, на які посилається сторона обвинувачення, заявляючи клопотання про продовження тримання ОСОБА_7 під вартою, є достатньо вагомими, свідчать про обґрунтованість підозри останнього у вчиненні кримінального правопорушення, оскільки об`єктивно зв`язують його з подіями кримінального правопорушення, тобто підтверджують існування фактів та інформації, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що обвинувачений міг вчинити дані правопорушення.

У зв`язку із викладеним суд відкидає доводи сторони захисту щодо необґрунтованості клопотання про продовження запобіжного заходу належними доказами.

Щодо наявності ризиків.

Оцінці судом на зазначеній стадії кримінального провадження підлягають характер, тяжкість та наслідки кримінального правопорушення, а також наявність та/або продовження існування наведених прокурором ризиків, передбачених п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Клопотання сторони обвинувачення обґрунтоване наявністю ризиків, передбачених п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які полягають в тому, що підозрюваний, перебуваючи на волі, може переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілого, свідків, продовжити вчиняти кримінальні правопорушення.

Зі змісту ч. 2 ст. 177 і п. 2 ч. 1 ст. 194 КПК убачається, що при вирішенні питання про застосування або продовження запобіжного заходу в частині встановлення наявності заявлених стороною обвинувачення ризиків суд керується стандартом доведення «достатні підстави».

Існування кожного вказаного у ч. 1 ст. 177 КПК ризику повинно підтверджуватися фактами, наявність яких має бути переконливо продемонстровано (п. п. 85, 86 рішення Європейського Суду з прав людини /далі - ЄСПЛ/ від 30.01.2018 у справі «Макаренко проти України» /Makarenko v. Ukraine, заява №622/11).

При цьому КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити в майбутньому.

З огляду на викладене доводи сторін кримінального провадження оцінюються з огляду на обставини вчинення кримінально протиправного діяння, сформульовані в обвинувальному акті, дані про поведінку особи під час кримінального провадження та наявність обставин, передбачених ч. 1 ст. 178 КПК України.

Щодо ризику переховування від органів досудового розслідування та суду.

В своєму клопотанні прокурор посилається на те, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні ряду кримінальних правопорушень, серед яких особливо тяжкий злочин, 11.03.2024 засуджений Смілянським міськрайонним судом за ч. 1 ст. 186 КК України до позбавлення волі, звільнений від відбування покарання із випробуванням та вчинив кримінальні правопорушення під час іспитового строку.

Ризик переховування від суду є актуальним незалежно від стадії кримінального провадження та обумовлений серед іншого можливістю притягнення до кримінальної відповідальності та пов`язаними із цим можливими негативними для особи наслідками і, зокрема, суворістю передбаченого покарання.

У розумінні практики ЄСПЛ, тяжкість обвинувачення хоча і не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте відповідне обвинувачення, у сукупності з іншими обставинами, збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.

З огляду на тяжкість пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення за ч. 4 ст. 189 КК України, а також приймаючи до уваги, що на розгляд суду надійшов обвинувальний акт, щодо обвинувачення, зокрема ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 307, ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 310 КК України, посилання сторони обвинувачення на існування ризику переховування від суду особи, яка обвинувачується у вчиненні ряду злочинів, серед яких умисні тяжкі та особливо тяжкі, не може вважатися безпідставним.

Зазначена обставина сама по собі може бути мотивом та підставою для обвинуваченого ОСОБА_7 переховуватися від суду, що узгоджується із позицією Європейського суду з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» (рішення від 26.06.2001 року, заява № 33977/96), де зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування, а також у рішенні по справі «Пунцельт проти Чехії» (рішення від 25.04.2000 року, заява № 31315/96), відповідно до якого при оцінці ризику переховування від правосуддя може братися до уваги (поряд з іншими обставинами) і загроза відносно суворого покарання. Також у рішенні по справі «Бессієв проти Молдови» вказано, що ризик втечі має оцінюватися судом у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню. Серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що підозрюваний може втекти. У рішенні по справі «Летельє проти Франції», Європейський суд з прав людини визначив, що тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Разом з тим тяжкість можливого покарання не є єдиною підставою для висновку про існування у цьому провадженні ризику переховування обвинуваченого від суду.

Згідно роз`яснень, наданих Верховним Судом у листі №1/0/2-22 від 03.03.2022 року «Щодо окремих питань здійснення кримінального провадження в умовах воєнного стану», у пункті 8 зазначено, що оцінюючи ризики, які обґрунтовують доцільність застосування запобіжних заходів загалом та тримання під вартою зокрема, слідчий суддя (суд) керується всіма наявними матеріалами клопотання про застосування (продовження) запобіжного заходу. Водночас як відповідний ризик суди мають ураховувати запровадження воєнного стану та збройну агресію.

Вказані обставини існують об`єктивно, поза волею учасників кримінального провадження, суттєво ускладнюють здійснення правосуддя та виконання правоохоронними органами повноважень щодо контролю за поведінкою осіб, щодо яких застосовано заходи забезпечення кримінального провадження.

Обвинувачений ОСОБА_7 , перебуваючи на волі, з огляду на наявні відомості про його майновий стан, соціальні зв`язки, поведінку, що слідувала невдовзі після подій кримінального правопорушення, що йому інкриміноване, а саме спроба переховуватися від правоохоронних органів, має реальну можливість вільної зміни місця проживання або місця перебування, що підвищує ймовірність переховування від суду та в сукупності з іншими обставинами кримінального провадження підтверджує наявність відповідного ризику.

Окрім того, на переконання суду у даному кримінальному провадженні зберігається суттєвий суспільний інтерес, який на даний час все ще переважає право особи обвинуваченого на особисту свободу та полягає в необхідності належного правового захисту як високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства вцілому, так і потерпілої сторони зокрема, оскільки злочин вчинено щодо військовослужбовця, через висвітлення в засобах масової інформації ряд обставин кримінального правопорушення набув значного розголосу і викликав суспільний резонанс.

Щодо міцності соціальних зв`язків.

Судом враховано, що обвинувачений ОСОБА_7 хоча і має зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання, однак до затримання фактично проживав за іншою адресою, не працевлаштований, не одружений, утриманців не має, а відомості про наявність у нього нерухомого майна відсутні.

Суддя вважає, що вказаних даних для висновку про наявність у обвинуваченого достатньо міцних соціальних зв`язків недостатньо. В таких умовах ризик того, що обвинувачений може вчинити спроби ухилитися від суду, не може бути виключений, на даний час підстави для висновку, що даний ризик зменшився, відсутні.

Щодо ризику незаконного впливу на свідків та потерпілого у кримінальному провадженні.

Оцінюючи наявність ризику незаконно впливати на свідків у кримінальному провадженні, суд виходить з встановленого КПК України порядку отримання показань від свідків у кримінальному провадженні на різних його етапах, та вважає, що ризик такого впливу зберігається до отримання показань безпосередньо судом під час розгляду справи по суті.

Наявність такого ризику існує не лише під час проведення досудового розслідування, а й на стадії судового розгляду, до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків і, потерпілого, наданню їм належної оцінки, при цьому, установлені в провадженні обставини свідчать про те, що заявлені ризики не зменшились, що обвинувачений може незаконно впливати на потерпілого, свідків з метою зміни або відмови від показань.

Суд також враховує, що з огляду на стадію кримінального провадження в силу вимог ст. 290 КПК України, стороні захисту, у тому числі обвинуваченому ОСОБА_7 , відкриті матеріали досудового розслідування, вручений обвинувальний акт та реєстр матеріалів досудового розслідування, відтак обвинувачений обізнаний про перелік свідків у кримінальному провадженні, які показань суду не давали. При цьому приймається до уваги, що на даний час в справі здійснюється підготовче провадження, а судові засідання неодноразово переносилося за клопотанням сторони захисту або ж у зв`язку із заміною обвинуваченим захисників, їх неявками. Відтак судом дослідження доказів, в тому числі і допити потерпілого, свідків не здійснено.

Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них, крім порядку отримання показань, визначеного статтею 615 КПК (частина 4 статті 95 КПК України).

Існування відповідного ризику обумовлено тим, що показання свідків, потерпілого щодо обставин вчинення злочину можуть суттєво вплинути на становище обвинуваченого, а тому наявні обґрунтовані підстави вважати, що останній, у разі звільнення з-під варти, наділений потенційною можливістю впливати на потерпілого та свідків у кримінальному провадженні з метою уникнення або мінімізації кримінальної відповідальності.

Щодо ризику продовжити протиправну поведінку.

Суд вважає, що обвинувачений ОСОБА_7 може вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки не має належного та постійного джерела доходу, притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення корисливого злочину, а серед злочинів, у вчиненні яких обвинувачується в даному кримінальному провадженні, є особливо тяжкий, пов`язаний із застосуванням насильства, а також корисливі.

Також судом приймається до уваги, що кримінальні правопорушення, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_7 , мали місце через незначний проміжок часу після засудження його 11.03.2024 за ч. 1 ст. 186 КК України та звільнення від покарання з випробуванням, їх кількість, що вказує на стійку протиправну спрямованість його поведінки.

Отже суд приходить до переконливого висновку про існування ризиків, передбачених п. 1, 3, 5 частини першої статті 177 КПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 6 ст. 176 КПК України.

Виходячи з положень п. 2, 5 ч. 2 ст. 183 КПК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою може бути застосовано, зокрема, до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до трьох років, виключно у разі, якщо прокурором, крім наявності підстав, передбачених статтею 177 цього Кодексу, буде доведено, що, перебуваючи на волі, ця особа переховувалася від органу досудового розслідування чи суду, перешкоджала кримінальному провадженню або їй повідомлено про підозру у вчиненні іншого злочину, а також до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.

Відповідно до ст. 12 КК України, кримінальні правопорушення, передбачені ч. 4 ст. 189, ч. 3 ст. 307 КК України, є особливо тяжкими злочинами, а передбачені ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 310 КК України тяжкими злочинами.

Крім того, судом встановлено продовження існування ризиків, передбачених п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Розглянувши клопотання, заслухавши позицію обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника, адвоката ОСОБА_13 , суд дійшов висновку, що застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою є обґрунтованим, повністю виключає можливості переховування обвинуваченого від суду, здійснення незаконного впливу на свідків та потерпілого, іншим чином перешкоджання кримінальному провадженню або продовження протиправної діяльності, ризики чого на даний час є реальними та дійсними.

Враховуючи, що ОСОБА_7 підозрюється у вчиненні кількох злочинів, серед яких тяжкі та особливо тяжкі, є пов`язані із застосуванням насильства, у обвинуваченого відсутні міцні соціальні зв`язки, з метою уникнення незаконного впливу на свідків та потерпілого у даному кримінальному провадженні, запобігання вчиненню інших кримінальних правопорушень, для виключення можливості ухилитися від суду, що більш м`якого запобіжного заходу на даний час не недостатньо.

У зв`язку із викладеним клопотання сторони обвинувачення слід задовольнити, що виключає задоволення клопотання зі сторони захисту.

Відповідно до ч. 4 ст. 183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 КПК, має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування; щодо особливо тяжкого злочину у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів (п. 1, 5).

Оскільки ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочинів, в тому числі особливо тяжких, пов`язаних із застосуванням насильства та незаконним обігом наркотичних засобів, суд не вбачає підстав для застосування до нього застави, що відповідає вимогам п. 1, 5 ч. 4 ст. 183 КПК України.

Керуючись ст. 177, 178, 183, 194, 331, 372 КПК України

п о с т а н о в и в :

Клопотання прокурора Смілянської окружної прокуратури ОСОБА_5 про продовження застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою - задовольнити.

Продовжити строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, застосованого щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 60 днів - до 26.07.2025 включно, без визначення розміру застави.

У задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_13 про застосування запобіжного заходу у виді застави відмовити.

Роз`яснити, що учасники провадження не позбавлені права звернення до суду у встановленому законом порядку з клопотанням про зміну чи скасування запобіжного заходу впродовж дії запобіжного заходу, однак суд має право залишити без розгляду клопотання про зміну запобіжного заходу, подане раніше тридцяти днів з дня постановлення попередньої ухвали про застосування, зміну або відмову у зміні запобіжного заходу, якщо у ньому не зазначені нові обставини, які не розглядалися судом.

Ухвала підлягає негайному виконанню, проте може бути оскаржена безпосередньо до Черкаського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення. Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.

Оскарження ухвали не зупиняє її виконання.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строків на її оскарження, а в разі оскарження - після розгляду скарги апеляційним судом, якщо така не буде скасована.

Копії ухвали вручити обвинуваченому, прокурору та захиснику негайно після її оголошення та направити до ДУ «Черкаський слідчий ізолятор» для виконання.

Повний текст ухвали складений 29.05.2025.

Головуючий ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3