Справа № 132/3175/23
Провадження №1-кп/132/112/25
Вирок

Іменем України

26 червня 2025 року місто КАЛИНІВКА

КАЛИНІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Калинівка Вінницької області, об`єднане кримінальне провадження за обвинувальним актом у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000340 від 02 вересня 2023 року, та обвинувальним актом у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000130 від 01 квітня 2024 року, складеними у відношенні:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Баку Азербайджанської Республіки, азербайджанця, громадянина Азербайджанської Республіки, із базовою загальною середньою освітою, розлученого, офіційно непрацевлаштованого, не судимого в силу статті 89 КК України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

який обвинувачується у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ст.126-1, ч.4 ст.185 КК України,

за участі сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_6 будучи обізнаним, що у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, відповідно до Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, на території України з 24 лютого 2022 року був введений воєнний стан, дія якого продовжена на підставі Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану України» від 26 липня 2023 року № 451/2023, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 27 липня 2023 року № 3275-ІХ, з 05год.30хв. 18 серпня 2023 року строком на 90 діб, - 29 серпня 2023 року близько 17год.50хв. перебуваючи за адресою: Вінницька область, Хмільницький район, село Іванів, вулиця Свинаря, будинок № 9-А, поруч із магазином «У Юзика», побачив на узбіччі дороги велосипед марки (моделі) «Grosser», та в нього виник раптовий умисел на його таємне викрадення. Реалізуючи даний злочинний умисел, ОСОБА_6 усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, діючи з метою особистого збагачення, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, шляхом вільного доступу, вчинив крадіжку зазначеного велосипеду, який належить ОСОБА_7 , вартість якого відповідно до висновку експерта №5571/23-21 від 11.09.2023 року, станом на 28.08.2023 року, складала 6439грн.97коп., після чого з місця вчинення кримінального правопорушення зник, а викраденим майном розпорядився на власний розсуд, заподіявши потерпілій ОСОБА_8 майнової шкоди на суму 6439грн.97коп.

Він же, в порушення положень статті 28 Конституції України, згідно якої кожен має право на повагу до його гідності, а також в порушення вимог Закону України «Про запобігання та протидії домашньому насильству», будучи особою, яка раніше притягувалася до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства щодо своєї дружини ОСОБА_9 , належних висновків для себе не зробив та умисно і систематично вчиняє домашнє насильство відносно останньої. що призводить до її фізичних та психологічних страждань. Так, ОСОБА_6 16 лютого 2023 року о 15год.20хв. перебуваючи за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_2 , вчинив домашнє насильство, тобто умисні дії психологічного характеру відносно своєї дружини ОСОБА_9 , які полягали у висловлюванні в її сторону нецензурною лайкою, приниженні її честі та гідності, внаслідок чого була завдано шкода психологічному здоров`ю останньої, за що він на підставі постанови Калинівського районного суду Вінницької області від 24.04.2023 року у справі №132/973/23, визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.173-2 КУпАП, та на нього накладене адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340грн.00коп. Крім цього, ОСОБА_6 23 вересня 2023 року о 18год.30хв. перебуваючи за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_2 , вчинив домашнє насильство, тобто умисні дії психологічного характеру відносно своєї дружини ОСОБА_9 , які полягали у висловлюванні в її сторону нецензурною лайкою, погрозах фізичної розправи, внаслідок чого була завдано шкода психологічному здоров`ю останньої, за що він на підставі постанови Калинівського районного суду Вінницької області від 31.10.2023 року у справі №132/2967/23, визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.173-2 КУпАП, та на нього накладене адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340грн.00коп. Крім цього, ОСОБА_6 01 грудня 2023 року о 08год.00хв. перебуваючи за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_2 , вчинив домашнє насильство, тобто умисні дії психологічного характеру відносно своєї дружини ОСОБА_9 , які полягали у висловлюванні в її сторону нецензурною лайкою, погрозах фізичної розправи, внаслідок чого була завдано шкода психологічному здоров`ю останньої, за що він на підставі постанови Калинівського районного суду Вінницької області від 31.01.2024 року у справі №132/3894/23, визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.173-2 КУпАП, та на нього накладене адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340грн.00коп. Незважаючи на це, ОСОБА_6 висновків щодо належного поводження із своєю дружиною ОСОБА_9 не зробив, та 31 березня 2024 року близько 21год.00хв. перебуваючи за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_2 , вчинив домашнє насильство відносно своєї дружини ОСОБА_9 , якій під час сварки, умисно наніс по одному удару кулаком правої руки по обличчю зліва та по шиї ззаду, внаслідок чого остання втратила рівновагу та впала, однак ОСОБА_6 не зупиняючись на вчиненому, наніс їй один удар в область лівої сідниці, що призвело до фізичних страждань потерпілої особи. Згідно висновку експерта від 09.04.2024 року № 74, ОСОБА_9 отримала тілесні ушкодження у вигляді підшкірного крововиливу обличчя, шиї, синців лівої сідниці, які виникли від травматичної дії (удару, співударяння) тупого (-их) твердого (-их) предмета (предметів), по давності утворення можуть відповідати терміну, вказаному в постанові 31.03.2024 року, належать до легких тілесних ушкоджень (згідно п.2.3.5 Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених МОЗ України від 17.01.1995 року № 6). Внаслідок зазначених дій, ОСОБА_9 була вимушена звернутись до відділення поліції № 1 Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області із заявою про вчинення кримінального правопорушення. Крім того, продовжуючи свої протиправні дії, ОСОБА_6 08 квітня 2024 року біля 22год.30хв., перебуваючи за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_2 , вчинив домашнє насильство відносно своєї дружини ОСОБА_9 , а саме образливо виражався до неї, погрожував фізичною розправою, принижував її, що призвело до психологічних страждань потерпілої особи. Внаслідок зазначених дій, ОСОБА_9 була вимушена звернутись до відділення поліції № 1 Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області із заявою про вчинення кримінального правопорушення. Відповідно до висновку експерта № 1760/24-21 за результатами проведення судової психіатричної експертизи, у ОСОБА_9 виявлені зміни в емоційному стані, індивідуально-психологічних проявах, відбувалися протягом тривалого часу (багатьох років) дії стресового фактора, яким виступають конфлікти між ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , та вчинення з боку останнього домашнього насильства. Актуальний емоційний стан та індивідуально-психологічні прояви перешкоджають активному соціальному функціонуванню її як особистості і виникли внаслідок впливу обставин, а саме в ході висловлювань в її адресу нецензурними словами, намаганні вчинити бійку, погроз фізичною розправою, шарпанні за верхній одяг, нанесенні тілесних ушкоджень. Ситуація, що досліджується за справою, є психотравмувальною для ОСОБА_9 , якій завдані моральні страждання.

Обвинувачений ОСОБА_6 в судовому засіданні при розгляді вказаної справи, свою вину в інкримінованому йому кримінальних правопорушеннях визнав повністю, та пояснив, що 29.08.2023 року у вечірню пору доби (конкретний час не пам`ятає), перебуваючи біля магазину «У Юзика», що в селі Іванів, на узбіччі дороги побачив велосипед, який таємно викрав. Окрім цього, він неодноразово вчиняв домашнє насильство відносно своєї колишньої дружини ОСОБА_9 , за що притягувався до адміністративної відповідальності. 31.03.2024 року близько 21год.00хв., між ними відбувся словесний конфлікт, під час якого він наніс ОСОБА_9 по одному удару кулаком правої руки по обличчю зліва та по шиї ззаду, внаслідок чого вона впала, а він наніс їй ще один удар в область лівої сідниці. Окрім того, 08.04.2024 року біля 22год.30хв. у нього знову відбулась словесна перепалка із ОСОБА_9 , під час якої він її ображав, погрожував фізичною розправою та принижував.

Потерпіла ОСОБА_9 в судове засідання не з`явилася, надавши заяву, згідно якої просила дане кримінальне провадження розглянути за її відсутності, цивільний позов заявляти не бажає, просить обвинувачену суворо не карати, претензій до нього не має.

Враховуючи те, що обвинувачена не оспорювала фактичні обставини справи і судом було встановлено, що вона правильно розуміє зміст цих обставин, відсутні будь-які сумніви у добровільності та істинності її позиції, заслухавши думку учасників судового розгляду та роз`яснивши їм положення ч.3 ст. 349 КПК України, суд визнав недоцільним дослідження інших доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

Оцінюючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що винність ОСОБА_11 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень при обставинах, викладених в обвинувальному акті, доведені повністю, а його дії за ст.126-1 КК України, а саме домашнє насильство, тобто умисне систематичне вчинення фізичного, психологічного насильства щодо особи, з якою винний перебуває (перебував) у сімейних відносинах, що призводить до фізичних, психологічних страждань потерпілої особи, та за ч.4 ст.185 КК України, а саме таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене в умовах воєнного стану, правильно кваліфіковані органами досудового слідства.

Положення частини 2 статті 50 КК України встановлюють, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належать, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання.

Відповідно до змісту статті 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації це покарання має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують та обтяжують.

Згідно пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержуватися вимог статті 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

За роз`ясненнями, викладеними у пункті 3 цієї ж постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (стаття 12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо). Досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.

Прокурор ОСОБА_12 у своїй промові, під час виступу у судових дебатах, просила визнати ОСОБА_11 винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.126-1, ч.4 ст.185 КК України, та призначити йому покарання: за ст.126-1 КК України 1 (один) рік позбавлення волі; за ч.4 ст.185 КК України 5 (п`ять) років позбавлення волі. На підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити ОСОБА_13 покарання у вигляді 5 (п`яти) років позбавлення волі. На підставі ст.75 КК України, звільнити засудженого ОСОБА_11 від відбування призначеного покарання з випробуванням, із іспитовим строком, визначеним судом. Відповідно до п.п.1, 2 ч.1, п.2 ч.3 ст.76 КК України, покласти обов`язки на ОСОБА_11 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації. На підставі положень ч.1 ст.91-1 КК України застосувати до ОСОБА_11 обмежувальний захід, поклавши на нього обов`язок пройти програму для кривдників на строк, визначений судом.

Суд погоджується з такою позицією прокурора, та призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_13 , враховує ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, особу винного, обставини, що пом`якшують і обтяжують його покарання.

Обвинувачений ОСОБА_6 вчинив кримінальні правопорушення, які відповідно до вимог статті 12 КК України, віднесені до нетяжкого злочину (ст.126-1 КК України), та тяжкого злочину (ч.4 ст.185 КК України).

Як вбачається з матеріалів даного об`єднаного кримінального провадження, ОСОБА_14 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Баку Азербайджанської Республіки, є громадянином Азербайджанської Республіки, має базову загальну середню освіту, розлучений, непрацевлаштований, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно відомостей персонально-довідкового обліку, отриманих з Єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України про притягнення осіб до кримінальної відповідальності, відсутність (наявність) судимості або обмежень, передбачених кримінально-процесуальним законодавством України від 28.03.2024 року, ОСОБА_6 в силу вимог ст.89 КК України, є особою, яка не має судимостей.

За довідкою-характеристикою № 591, виданою 05.04.2024 року Іванівською сільською радою Вінницької області, матеріалами компрометуючого характеру відносно ОСОБА_11 сільська рада не відає.

Як слідує з довідок, складених 01.04.2024 року Комунальним підприємством «Калинівська центральна районна лікарня» Калинівської міської ради, ОСОБА_6 на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Відповідно до статті 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім як у випадках зміни судом правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Згідно пункту 5 частини 1 статті 368 КПК України суд, ухвалюючи вирок, повинен вирішити питання, зокрема, чи є обставини, що обтяжують або пом`якшують покарання обвинуваченого, і які саме.

За пунктом 4 частини 1 статті 91 КПК України обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою для закриття кримінального провадження, підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Обов`язок доказування перелічених обставин згідно зі статтею 92 КПК України покладається на слідчого, прокурора та в установлених цим Кодексом випадках, на потерпілого.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що органом досудового розслідування визначено обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого: щире каяття, а обставиною, яка обтяжує його покарання: вчинення кримінального правопорушення щодо подружжя.

Статтею 66 КК України визначено, що при призначенні покарання обставинами, які його пом`якшують, визнаються: 1) з`явлення із зізнанням, щире каяття або активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення; 2) добровільне відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди; 2-1) надання медичної або іншої допомоги потерпілому безпосередньо після вчинення кримінального правопорушення; 3) вчинення кримінального правопорушення неповнолітнім; 4) вчинення кримінального правопорушення жінкою в стані вагітності; 5) вчинення кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних чи інших обставин; 6) вчинення кримінального правопорушення під впливом погрози, примусу або через матеріальну, службову чи іншу залежність; 7) вчинення кримінального правопорушення під впливом сильного душевного хвилювання, викликаного жорстоким поводженням, або таким, що принижує честь і гідність особи, а також за наявності системного характеру такого поводження з боку потерпілого; 8) вчинення кримінального правопорушення з перевищенням меж крайньої необхідності; 9) виконання спеціального завдання з попередження чи розкриття злочинної діяльності організованої групи чи злочинної організації, поєднане з вчиненням кримінального правопорушення у випадках, передбачених цим Кодексом. При призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 25.07.2019 року у справі № 156/98/18 (провадження № 51-9408км18), наведений у статті 66 КК України перелік не є вичерпним. При призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, й інші обставини, не зазначені у цій статті. Ними, зокрема, можуть бути: вчинення злочину вперше; визнання вини особою, що вчинила злочин; молодий вік цієї особи; позитивна характеристика за місцем праці; навчання чи проживання; стан її здоров`я; наявність малолітніх дітей чи інших осіб на її утриманні та інше.

За рекомендаціями, викладеними в пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання. Суди, зокрема, можуть не визнати окремі з них такими, що пом`якшують чи обтяжують покарання, а також визнати такими обставинами ті, які не зазначено в обвинувальному висновку.

Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» роз`яснено, що визнання обставини такою, що пом`якшує покарання, має бути вмотивоване у вироку.

З урахуванням вищезазначених вимог закону та роз`яснень щодо застосування його норм, суд ретельно дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку про можливість визнання обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_11 : визнання вини особою, що вчинила кримінальні правопорушення; щире каяття.

Обставиною, яка обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_11 , є вчинення кримінального правопорушення щодо подружжя.

Санкція статті 126-1 КК України передбачає покарання у виді громадських робіт на строк від ста п`ятдесяти до двохсот сорока годин або пробаційного нагляду на строк до п`яти років, або обмеження волі на той самий строк, або позбавлення волі на строк до двох років.

Санкція частини 4 статті 185 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років.

За приписами частини 1 статті 70 КК України, при сукупності кримінальних правопорушень суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.

Процес призначення покарання, а саме врахування усіх факторів, які мають бути взяті до уваги для обрання виду та розміру покарання, слід розцінювати як сукупність етапів, послідовність яких має значення для прийняття обґрунтованого рішення в цій частині.

Первинним етапом повинна бути оцінка ступеня тяжкості злочину, який має значною мірою звузити межі для прийняття конкретного рішення щодо виду і розміру покарання. Наступним етапом вже є врахування обставин, які позитивно або негативно характеризують особу винного, та обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання.

Касаційний кримінальний суд у складі Верховного Суду у постанові від 19 березня 2020 року у справі № 290/932/19 зазначив, що призначення покарання у межах, встановлених у санкції статті Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, означає, що суд має виходити із санкції тієї статті, за якою кваліфіковано вчинений злочин. У санкції такої статті (частини чи пункту статті) визначається один чи кілька основних видів покарання і, як правило, його межі. Всі санкції статей КК України є альтернативними або відносно визначеними. У них передбачено кілька основних, різних за своєю суворістю покарань. Суд, виходячи з принципу справедливості покарання, має застосувати більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин лише тоді, коли менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження нею нових злочинів.

Враховуючи ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання, суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_13 покарання за кожне кримінальне правопорушення окремо, та визначити остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим.

Абзацами 1, 2 пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» визначено, що при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержуватися вимоги статті 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Водночас суди мають враховувати й вимоги Кримінально-процесуального кодексу України стосовно призначення покарання.

Частиною шостою статті 368 КПК України встановлено, що обираючи і застосовуючи норму закону України про кримінальну відповідальність до суспільно небезпечних діянь при ухваленні вироку, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються судами при застосуванні таких норм права.

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у своїй постанові від 09 жовтня 2018 року у справі № 756/4830/17-к вказала про те, що визначені у статті 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

А дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

За змістом статті 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

За приписами статті 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Вказані положення підлягають застосуванню у взаємозв`язку із приписами статей 50, 65 КК України, за якими особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, що є необхідним і достатнім для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Системне тлумачення правових норм, визначених у статтях 50, 65 та 75 КК України, дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням можливості досягти мети покарання як такої, що включає не тільки кару, а й виправлення засуджених, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. За приписами статті 75 КК України, рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням приймається з урахуванням можливості досягнення цілей покарання.

Для застосування положень статті 75 КК України, суд має належним чином дослідити й оцінити всі обставини, що мають значення для кримінального провадження, та врахувати, що звільнення від відбування покарання з випробуванням застосовується в тому разі, коли є відповідні умови і підстави.

Підставою для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є переконання суду, викладене в мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання. Висновок суду ґрунтується на тих відомостях, які він оцінює на час ухвалення вироку, зокрема, відомостях про вчинений особою злочин, зміст протиправної поведінки. Крім того, важливе значення для вирішення питання про звільнення від відбування покарання з випробуванням мають відомості, що характеризують: особистісні прояви винуватого в головних сферах життєдіяльності; його соціально-демографічні властивості; спосіб життя; соціальні зв`язки; наявність джерел правомірного отримання доходів для забезпечення власних потреб та осіб, які перебувають на його утриманні; наскільки його ціннісні орієнтири збігаються із загальнопоширеними в суспільстві нормами моралі; соціально-психологічну характеристику винуватого тощо.

При цьому в аспекті застосування положень статті 75 КК України, законодавець підкреслює важливість досягнення такої цілі покарання, як виправлення засудженої особи, прямо вказавши, що звільнення з випробуванням застосовується, якщо суд дійде висновку про можливість її виправлення без відбування покарання, де суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, а й інші обставини справи.

В аспекті досягнення мети покарання виправлення є таким впливом покарання на свідомість особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, за допомогою якого усуваються ті її негативні риси, які призвели до вчинення кримінального правопорушення, що виявляється, зокрема, у внесенні коректив у її соціально-психологічні характеристики, нейтралізації негативних криміногенних настанов, вихованні законослухняності та поваги до положень закону, в тому числі і кримінального.

Досягнення мети виправлення означає, що в особистості засудженого в результаті застосування до нього покарання відбулися такі зміни, які фактично унеможливлюють вчинення ним нового кримінального правопорушення з огляду на зміни його ціннісних орієнтирів, що неможливо без усвідомлення і засудження вчиненої суспільно небезпечної дії та своєї винуватості.

З урахуванням наведеного, враховуючи характер та ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень; особи обвинуваченого ОСОБА_11 та способу його життя, беручи до уваги наявність декількох обставин, які пом`якшують його покарання, суд прийшов до висновку, що вищезазначені судом обставини у їх сукупності не свідчать про ОСОБА_11 , як про особу, яка схильна до продовження злочинної діяльності, та не свідчать про неможливість звільнення його від покарання з випробуванням.

За таких обставин, суд приходить до висновку про можливість виправлення ОСОБА_11 без відбування покарання, а тому приймає рішення про звільнення від відбування остаточного покарання з випробуванням, із іспитовим строком на 3 (три) роки, та покладенням обов`язків, передбачених п.п.1, 2 ч.1, п.2 ч.3 ст.76 КК України.

Відповідно до положень статті 91-1 КК України, в інтересах потерпілого від злочину, пов`язаного з домашнім насильством, одночасно з призначенням покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, або звільненням з підстав, передбачених цим Кодексом, від кримінальної відповідальності чи покарання, суд може застосувати до особи, яка вчинила домашнє насильство, один або декілька обмежувальних заходів, відповідно до якого (яких) на засудженого можуть бути покладені такі обов`язки: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання з особою, яка постраждала від домашнього насильства; 2) обмеження спілкування з дитиною у разі, якщо домашнє насильство вчинено стосовно дитини або у її присутності; 3) заборона наближатися на визначену відстань до місця, де особа, яка постраждала від домашнього насильства, може постійно чи тимчасово проживати, тимчасово чи систематично перебувати у зв`язку з роботою, навчанням, лікуванням чи з інших причин; 4) заборона листування, телефонних переговорів з особою, яка постраждала від домашнього насильства, інших контактів через засоби зв`язку чи електронних комунікацій особисто або через третіх осіб; 5) направлення для проходження програми для кривдників. Заходи, передбачені частиною першою цієї статті, застосовуються до особи, яка на момент вчинення домашнього насильства досягла 18-річного віку. Заходи, передбачені частиною першою цієї статті, можуть застосовуватися на строк від одного до трьох місяців і за потреби можуть бути продовжені на визначений судом строк, але не більше як на 12 місяців.

Захист від домашнього насильства є надзвичайно важливим, соціально значущим і актуальним завданням, вирішення якого носить важливий характер, оскільки домашнє насильство починається з «незначних дрібниць», а потерпілим від нього здебільшого стають жінки та діти.

У цьому кримінальному провадженні обвинувачений ОСОБА_6 визнаний винуватим у вчиненні умисного систематичного вчинення фізичного, психологічного насильства щодо своєї дружини, що призводить до її фізичних, психологічних страждань, погіршення якості її життя, тобто кримінального правопорушення, пов`язаного із домашнім насильством.

Програма для кривдника це комплекс заходів, що формується на основі результатів оцінки ризиків та спрямований на зміну насильницької поведінки кривдника, формування у нього нової, неагресивної психологічної моделі поведінки у приватних стосунках, відповідального ставлення до своїх вчинків та їх наслідків, у тому числі до виховання дітей, на викорінення дискримінаційних уявлень про соціальні ролі та обов`язки жінок і чоловіків (стаття 1 Закону України «Про запобігання та протидії домашньому насильству»).

Метою корекційної програми є допомога особі, яка вчинила насильство, в осмисленні власної насильницької поведінки, усвідомленні її витоків, проявів, наслідків для особистого життя та життя оточуючих, налагодженні гармонійного життя з родиною та в суспільстві, а також в усвідомленні того, що домашнє насильство - це порушення прав людини, яке карається відповідно до чинного законодавства.

Завданнями програми є: сприяння зміні насильницької поведінки кривдника; сприяння засвоєнню кривдником моделі сімейного життя на засадах гендерної рівності, взаєморозуміння; взаємоповаги і дотримання прав усіх членів родини, формування у кривдника конструктивної моделі поведінки у приватних стосунках; сприяння оволодінню кривдником знаннями про основні норми законодавства в сфері запобігання та протидії домашньому насильству та/або насильству за ознакою статі, а також про види відповідальності за його вчинення; формування у кривдника відповідального ставлення до власної поведінки та її наслідків для себе та оточуючих; сприяння розвитку у кривдника емоційного інтелекту та самосвідомості; розвиток навичок кривдника до конструктивного безконфліктного спілкування, ефективної та ненасильницької комунікації; розвиток здатності кривдника виявляти, аналізувати та усвідомлювати свої негативні думки, когнітивні фільтри, помилки, емоції, керувати ними, розуміти їх наслідки.

З урахуванням наведеного, суд вважає, що застосування обмежувального заходу у виді направлення для проходження програми для кривдників щодо ОСОБА_11 строком на 3 (три) місяці, є необхідним.

Вказані висновки узгоджуються із висновками Верховного Суду в постановах від 25.06.2024 року (справа № 167/871/23) та від 07.08.2024 року (справа № 161/17404/23).

При визначенні покарання, судом враховано, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Конституційний Суд України у рішенні від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та межі покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного (абзац п`ятий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини рішення).

Такий висновок узгоджується і з практикою Європейського суду з прав людини, який зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (рішення у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року, заява № 10249/03) (рішення Конституційного Суду від 26 січня 2011 року № 1-рп/2011).

З урахуванням вищенаведеного, визначене даним вироком покарання, відповідає принципам справедливості.

Відповідно до частини дев`ятої статті 100 КПК України, питання про долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Такі докази і документи повинні зберігатися до набрання рішенням законної сили.

Речовий доказ, вилучений в ході розслідування кримінального провадження, а саме велосипед марки (моделі) «Grosser» (постанова слідчого СВ відділення поліції № 1 Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області капітана поліції ОСОБА_15 від 11.09.2023 року), після набуття вироком законної сили, необхідно залишити у власника (законного володільця).

Речові докази, вилучені в ході розслідування кримінального провадження, а саме постанову Калинівського районного суду Вінницької області від 24.04.2023 року у справі №132/973/23, за якою ОСОБА_16 притягнуто до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.173-2 КУпАП; постанову Калинівського районного суду Вінницької області від 31.10.2023 року у справі №132/2967/23, за якою ОСОБА_16 притягнуто до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.173-2 КУпАП; постанову Калинівського районного суду Вінницької області від 31.01.2024 року у справі №132/3894/23, за якою ОСОБА_16 притягнуто до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.173-2 КУпАП (постанова старшого слідчого СВ відділення поліції № 1 Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області капітана поліції ОСОБА_17 від 05.04.2024 року), після набуття вироком законної сили, необхідно залишити в матеріалах кримінального провадження.

Згідно частини четвертої статті 174 КПК України, суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна.

Як вбачається з матеріалів даного кримінального провадження, на вилучене в ході досудового розслідування кримінального провадження майно, а саме на велосипед марки (моделі) «Grosser», на підставі ухвали слідчого судді Калинівського районного суду Вінницької області ОСОБА_18 від 12.09.2023 року у справі № 132/2787/23, накладено арешт.

З урахуванням вимог процесуального закону, та беручи до уваги, що в застосуванні цього заходу забезпечення кримінального провадження відпала потреба, суд вважає за необхідне скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Калинівського районного суду Вінницької області ОСОБА_18 від 12.09.2023 року у справі №132/2787/23.

Відповідно до частини 2 статті 124 КПК України, у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Згідно з пунктом 2 частини 4 статті 374 КПК України, у разі визнання особи винуватою, у резолютивній частині вироку зазначається рішення про відшкодування процесуальних витрат.

За роз`ясненнями, викладеним в пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 07.07.1995 року «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину та судових витрат», у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Витрати на залучення експерта згідно висновку експерта № 5571/23-21 від 11.09.2023 року у розмірі 716грн.94коп., та висновку експерта № 1760/24-21 від 19.06.2024 року у розмірі 13631грн.04коп., а всього 14347грн.98коп., підлягають стягненню з ОСОБА_11 на користь держави.

Заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувались.

Цивільний позов потерпілою особою не заявлявся.

Керуючись ст.ст. 349, 368, 370, 374 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

КЕРІМОВА КАМІЛЯ визнати винним у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ст.126-1, ч.4 ст.185 КК України та призначити йому покарання у виді:

-за ст.126-1 КК України 1 (одного) року позбавлення волі;

-за ч.5 ст.185 КК України 5 (п`яти) років позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити ОСОБА_13 покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України, звільнити засудженого ОСОБА_11 від відбування призначеного покарання з випробуванням, із іспитовим строком на 3 (три) роки.

Відповідно до п.п.1, 2 ч.1, п.2 ч.3 ст.76 КК України, покласти обов`язки на ОСОБА_11 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Іспитовий строк обчислювати з моменту проголошення вироку суду, тобто з 26 червня 2025 року.

На підставі положень ч.1 ст.91-1 КК України застосувати до ОСОБА_11 обмежувальний захід, поклавши на нього обов`язок пройти програму для кривдників на строк 3 (три) місяці.

Копію вироку направити до Іванівської сільської ради Вінницької області для організації та забезпечення проходження ОСОБА_10 програми для кривдників відповідно до положень статті 28 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Роз`яснити ОСОБА_13 , що умисне ухилення від проходження програми для кривдників особою, щодо якої такі заходи застосовані судом, є підставою для притягнення до кримінальної відповідальності за статтею 390-1 КК України.

Речовий доказ, вилучений в ході розслідування кримінального провадження, а саме велосипед марки (моделі) «Grosser» (постанова слідчого СВ відділення поліції № 1 Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області капітана поліції ОСОБА_15 від 11.09.2023 року), після набуття вироком законної сили, залишити у власника (законного володільця).

Речові докази, вилучені в ході розслідування кримінального провадження, а саме постанову Калинівського районного суду Вінницької області від 24.04.2023 року у справі №132/973/23, за якою ОСОБА_16 притягнуто до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.173-2 КУпАП; постанову Калинівського районного суду Вінницької області від 31.10.2023 року у справі №132/2967/23, за якою ОСОБА_16 притягнуто до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.173-2 КУпАП; постанову Калинівського районного суду Вінницької області від 31.01.2024 року у справі №132/3894/23, за якою ОСОБА_16 притягнуто до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.173-2 КУпАП (постанова старшого слідчого СВ відділення поліції № 1 Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області капітана поліції ОСОБА_17 від 05.04.2024 року), після набуття вироком законної сили, залишити в матеріалах кримінального провадження.

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Калинівського районного суду Вінницької області ОСОБА_18 від 12.09.2023 року у справі № 132/2787/23, на велосипед марки (моделі) «Grosser» - скасувати.

Стягнути з ОСОБА_11 на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта згідно висновку експерта № 5571/23-21 від 11.09.2023 року у розмірі 716грн.94коп., та висновку експерта № 1760/24-21 від 19.06.2024 року у розмірі 13631грн.04коп.

Вирок може бути оскаржений до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

З підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювались під час розгляду і дослідження яких було визначено судом недоцільним відповідно до положень ч.3 ст.349 КПК України, вирок суду першої інстанції не може бути оскаржений в апеляційному порядку.

Роз`яснити засудженому, що він має право подати та/або заявити клопотання про помилування, про ознайомлення із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження.

Копію цього вироку негайно після його проголошення вручити під розписку засудженому та прокурору.

Суддя