Справа № 711/4830/25
Номер провадження 1-кп/711/433/25
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2025 року м.Черкаси

Придніпровський районний суд м.Черкаси в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Придніпровського районного суду м.Черкаси кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001427 від 11.12.2024 стосовно

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Черкаси, громадянина України, українця, з вищою освітою, не працюючого, одруженого, на утриманні має малолітніх дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , інваліда другої групи, учасником бойових дій, депутатом, ліквідатором наслідків аварії ЧАЕС не являється, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 06.04.2023 Черкаським районним судом Черкаської області застосовано примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним типом нагляду, 31.01.2024 Київським районним судом м. Полтави змінено вид примусового заходу медичного характеру з лікування в закладі з надання психіатричної допомоги зі звичайним наглядом на надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.296 КК України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 , 11.12.2024 перебуваючи у приміщенні магазину ТОВ «АТБ-МАРКЕТ» (), що розташований за адресою: місто Черкаси, вулиця Гоголя, будинок 274, керуючись малозначним приводом, грубо порушив громадський порядок, що супроводжувалось особливою зухвалістю, з мотивів явної неповаги до суспільства та проявилось в тому, що він, прагнучи показати свою зневагу до існуючих правил і норм поведінки в суспільстві, вчиняв дії, які суперечать правилам та нормам поведінки в суспільстві.

Так, о 07 год. 17 хв., проходячи повз вітрину з алкогольними напоями, ОСОБА_5 правою рукою зіштовхнув з вітрини скляні пляшки з алкогольними напоями, які попадали на підлогу та розбились від чого уламки скла розлетілись по підлозі, у зв`язку з чим о 07 год. 25 хв. ОСОБА_5 затримали працівники служби охорони ТОВ «АТБ-МАРКЕТ», які в свою чергу викликали працівників Департаменту патрульної поліції Управління патрульної поліції в Черкаській області.

В подальшому, ОСОБА_5 , не відмовляючись від своїх кримінально протиправних дій, о 08 годині 11 хвилин, перебуваючи у приміщенні магазину ТОВ «АТБ-МАРКЕТ» розташованого за вищевказаною адресою, в присутності працівників Департаменту патрульної поліції Управління патрульної поліції в Черкаській області: поліцейського взводу № 2 роти № 3 старшого лейтенанта поліції ОСОБА_8 та поліцейського взводу № 1 роти № 3 сержанта поліції ОСОБА_9 , які прибули на виклик працівників ТОВ «АТБ-МАРКЕТ», лівою рукою з торгового візка взяв скляну пляшку з алкогольним напоєм та демонстративно кинув її на підлогу, в результаті чого вона розбилась.

У зв`язку з діями ОСОБА_5 , працівники поліції зробили йому зауваження та висловили вимогу припинити протиправні дії. В свою чергу ОСОБА_5 , ігноруючи вимоги представників влади, які намагались припинити його хуліганські дії, розуміючи, що вказані дії можуть призвести до завдання шкоди ТОВ «АТБ-МАРКЕТ», проявляючи особливу неповагу до суспільства зухвало зіштовхнув з вітрини скляні пляшки з алкогольними напоями, які попадали на підлогу та розбились.

Своїми діями, ОСОБА_5 розбив 63 скляні пляшки з алкогольними виробами, чим завдав шкоди ТОВ «АТБ-МАРКЕТ» на загальну суму 20 613 гривень 60 копійок. Окрім того, працівники магазину були налякані та вимушено залишили свої робочі місця, що призвело до порушення нормальної роботи закладу.

Дії ОСОБА_5 кваліфіковані за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст.296 КК України, а саме хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю, пов`язане з опором представникові влади.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.296 КК України визнав повністю, у вчиненому щиро покаявся, підтвердивши обставини, а саме: час, місце та спосіб вчинення ним інкримінованого йому органом досудового розслідування кримінального правопорушення, викладених в обвинувальному акті, які відповідають дійсності і він їх у повному обсязі підтверджує. Пояснив, що дійсно він вчинив викладене в обвинувальному акті кримінальне правопорушення, а саме хуліганські дії, все викладено вірно, засуджує свій вчинок. У скоєному щиро розкаявся, вину усвідомив та повністю визнав, просив суворо не карати, надавши шанс на виправлення. Також просив врахувати, що він засуджує свою поведінку, добровільно відшкодував завдані збитки. Готовий нести відповідальність за свій злочин, але просить не позбавляти його свободи, надати шанс для виправлення.

Від представника потерпілого ТОВ «АТБ - маркет» ОСОБА_10 до суду надійшла заява про проведення судового розгляду без його участі. Призначити покарання обвинуваченому на розсуд суду. Збитки відшкодовані. Претензій до обвинуваченого не мають.

Врахувавши наведене, запитавши думку присутніх учасників кримінального провадження, які не заперечили щодо проведення судового засідання за даної явки, суд, відповідно до положень ст.325 КПК України визнав за можливе з`ясувати всі обставини кримінального провадження за відсутності належно повідомленого представника потерпілого.

Враховуючи те, що обвинувачений в повному обсязі визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому органом досудового слідства злочину при обставинах, викладених у обвинувальному акті, та беручи до уваги, що прокурор, не оспорював фактичні обставини провадження, і судом встановлено, що учасники судового провадження, в тому числі обвинувачений правильно розуміє зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності його позиції, роз`яснивши йому положення ч.3 ст.349 КПК України про те, що у такому випадку він буде позбавлена права оспорювати фактичні обставини провадження у апеляційному порядку, вислухавши думку учасників судового провадження, вислухавши думку прокурора, які не заперечували проти розгляду кримінального провадження в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України, суд визнає недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин провадження, які ніким не оспорюються

Суд також пересвідчився в добровільності позиції обвинуваченого та не знайшов підстав вважати, що обвинувачений себе оговорює або в інший спосіб викривлює визнані ним у судовому засіданні обставини, чи визнає під примусом.

Заперечень з приводу оголошених фактичних обставин, встановлених в ході досудового розслідування в кримінальному проваджені, від сторін не надійшло, учасники погодилися із кваліфікацією вчинених діянь, будь-які заперечення відсутні.

Вина обвинуваченого ОСОБА_5 підтверджується доказами, які були зібрані органами досудового розслідування і які вона визнала в судовому засіданні, відповідно до ч.3 ст.349 КПК України.

Це узгоджується з вимогами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу ІІІ Рекомендації № 6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи «Відносно спрощеного кримінального правосуддя» та практики Європейського Суду з прав людини щодо їх застосування, згідно яким суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.

Враховуючи викладене, суд, допитавши обвинуваченого, покази якого є послідовними, логічними і не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин злочину, добровільності та істинності його позиції, дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого, прийшов до висновку, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті, доведена повністю.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що дії обвинуваченого ОСОБА_5 вірно кваліфіковані за ч.3 ст.296 КК України, які виразилися у хуліганстві, тобто грубому порушенні громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалися особливою зухвалістю, пов`язаною з опором представникові влади.

Суд, призначаючи обвинуваченому покарання, ураховує, що покарання, як захід державного реагування на осіб, котрі вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності, роль і значення якого багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації. Застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому суд вирішує питання, визначені ч.1 ст.368 КПК України, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила. Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винуватою у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства.

За змістом статей 50, 65 КК України та п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 р. зі змінами від 06.11.2009 р., особі, яка скоїла злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження скоєння нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам законності, обґрунтованості, справедливості, співмірності та індивідуалізації, що є системою найбільш істотних правил і критеріїв, які визначають порядок та межі діяльності суду під час обрання покарання. Суд повинен ураховувати ступінь тяжкості злочину, конкретні обставини його скоєння, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення особи до своїх дій, інші особливості справи, які мають значення для забезпечення відповідності покарання характеру та тяжкості злочину. Індивідуалізація покарання ґрунтується на прогностичній діяльності суду. Оптимальним орієнтиром якої є визначення покарання в тому обсязі, який був би достатнім для досягнення найближчої мети покарання - виправлення засудженого.

Обираючи вид та міру покарання обвинуваченому ОСОБА_5 суд відповідно до ст.65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.296 КК України, яке відповідно ст.12 КК України, відноситься до категорії не тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, має постійне місце проживання та реєстрації, офіційно не працевлаштований, одружений, на утриманні має малолітніх дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є особою з другою групою інвалідності,на обліку у лікаря нарколога не перебуває, спостерігається лікарем-психіатром КНП «ЧОПНД Черкаської обласної ради» з 2017 року з приводу шизофренії, вину визнав, щиро розкаявся, висловивши щирий жаль з приводу свого вчинку та засудив свою поведінку.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, згідно зі ст.66 КК України, суд визнає щире каяття, добровільне відшкодування завданого збитку. Про ці обставини, на думку суду, свідчать показання ОСОБА_5 , які не спростовані стороною обвинувачення, зокрема, що він визнав вину, щиро покаявся у вчиненому кримінальному правопорушенні, в повному обсязі відшкодував задані збитки.

При цьому, суд враховує, що щире каяття характерне тим, що воно засновано на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки через визнання вини і готовність нести кримінальну відповідальність, тобто характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого кримінального правопорушення, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

У судовому засіданні обвинувачений свою вину визнав у повному обсязі, у вчиненому щиро розкаявся, неодноразово вибачався за вчинене та висловлював жаль з приводу вчиненого, критично оцінював свої дії та готовий нести відповідальність за вчинене, дійсно бажає виправити ситуацію, що склалася з його вини.

Крім того, відповідно до ч.2 ст.66 КК України, згідно якої - при призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті, у якості обставини, що пом`якшує покарання обвинуваченого, суд визнає наявність на утриманні обвинуваченого двох малолітніх дітей.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_5 , згідно ст.67 КК України, судом не встановлено.

На підставі вищевикладеного, з урахуванням загальних засад призначення покарання: законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, враховуючи вимоги ст.65 КК України про те, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень і що більш суворий вид покарання з числа передбачених за скоєне кримінальне правопорушення призначається лише у випадку, якщо менш суворий вид покарання буде недостатнім для виправлення особи і попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень, а також враховуючи ступень тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, його наслідків, особи обвинуваченого, обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі, наближеного до мінімальної межі, передбачених санкцією ч.3 ст.296 КК України.

Підстав для застосування ст.69 КК України чи приписів ст.69-1 КК України, до обвинуваченого, суд не вбачає, у зв`язку з відсутністю передумов, за яких дані правові норми можуть бути застосовані.

Виходячи з принципу гуманізму, суд вважає, що при зазначених вище обставинах призначення ОСОБА_5 навіть мінімального покарання у виді позбавлення волі в межах санкції вказаної норми було б явно несправедливим.

Згідно ст.75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Крім того, відповідно до cт.20 КК України особа, визнана судом обмежено осудною, тобто та, яка під час вчинення злочину через наявний у неї психічний розлад не була здатна повною мірою усвідомлювати свої дії (бездіяльність) та (або) керувати ними, підлягає кримінальній відповідальності; визнання особи обмежено осудною враховується судом при призначенні покарання і може бути підставою для застосування примусових заходів медичного характеру.

Відповідно до п. 3 постанови Пленуму Верховного суду України від 03.06.2005 року № 7 «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування» неосудність та обмежена осудність є юридичними категоріями, а тому визнання особи неосудною (ч. 2 ст. 19 КК України) чи обмежено осудною (ч. 1 ст. 20 КК України) належить виключно до компетенції суду.

Разом з тим, слід враховувати, що примусові заходи медичного характеру мають застосовуватися лише за наявності у справі обґрунтованого висновку експертів-психіатрів про те, що особа страждає на психічну хворобу чи має інший психічний розлад, які зумовлюють її неосудність або обмежену осудність і викликають потребу в застосуванні щодо неї таких заходів.

При цьому, зазначені заходи, перелік яких визначений ст.94 КК України, можуть застосовуватися до осіб, які вчинили суспільно небезпечні діяння у стані неосудності (обмеженої осудності) або вчинили злочини в стані осудності чи обмеженої осудності, але до постановлення вироку або під час відбування покарання захворіли на психічну хворобу, що позбавляє їх можливості усвідомлювати свої дії (бездіяльність) чи керувати ними.

Так, згідно висновку судово-психіатричного експерта № 291 від 14.05.2025, ОСОБА_5 на той час, до якого відноситься скоєння інкримінованих йому діянь, виявляв ознаки шизоафективного розладу змішаного варіанту з помірно вираженим психопатоподібним дефектом особистості (без ознак психотичних порушень: марення, галюцинацій) - що обмежувало на вказаний період часу його здатність у повній мірі усвідомлювати свої дії та свідомо керувати ними. За своїм психічним станом на теперішній час ОСОБА_5 також виявляє ознаки шизоафективного розладу змішаного варіанту з помірно вираженим психопатоподібним дефектом особистості - що обмежує на даний час його здатність у повній мірі усвідомлювати свої дії та свідомо керувати ними, обмежує його здатність самостійно здійснювати свої процесуальні права та обов`язки під час проведення з ним слідчих дій та в судовому засіданні. ОСОБА_5 потребує надання йому амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку з метою його обов`язкового лікування та запобігання вчинення ним суспільно-небезпечних діянь.

Отже, наявні у ОСОБА_5 на час вчинення кримінального правопорушення психічні розлади були не настільки виражені, обмежували, але не позбавляли його здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними. Тобто, дії ОСОБА_5 підпадають під дію ст.20 КК України «обмежена осудність».

Згідно рекомендацій постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 3 червня 2005 року «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування», надання в примусовому порядку амбулаторної психіатричної допомоги застосовується щодо осіб, які мають психічні розлади, наявність яких сама і є критерієм обмеженої осудності (ч. 1 ст.20, ч. 2 ст.94 КК України). Своєрідність зазначеної психіатричної допомоги полягає в тому, що вона надається обмежено осудним у примусовому порядку одночасно з відбуванням покарання, призначеного за вироком суду.

Відповідно до пункту 8 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду, така допомога може надаватися таким особам незалежно від виду призначеного їм покарання, якщо воно пов`язане з позбавленням волі, та здійснення зазначеного примусового заходу медичного характеру покладається на медичну службу кримінально-виконавчих установ, а якщо не пов`язане - на психіатричні заклади охорони здоров`я за місцем проживання засуджених.

Враховуючи викладене суд вважає, що обвинувачений дійсно є обмежено осудним та потребує застосування до нього примусових заходів медичного характеру у вигляді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку у психіатричному закладі охорони здоров`я.

З урахуванням вищевикладених обставин по справі, враховуючи відомості про особу обвинуваченого ОСОБА_5 , суд вважає, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливо без ізоляції від суспільства, шляхом звільнення від відбування покарання з іспитовим строком на підставі ст. 75 КК України, а також вважає необхідним покласти на обвинуваченого ОСОБА_5 обов`язки у відповідності з п.п. 1,2 ч.1 ст. 76 КК України, з застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку.

Призначення ОСОБА_5 саме такого покарання буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого, випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року, не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини та нормам кримінального законодавства України, адже ефективність покарання залежить не лише і не в першу чергу від суворості санкції кримінально-правової норми, а і від спроможності не допустити безкарності злочинних діянь.

Суд наголошує, що призначення покарання є дискрецією лише суду, та здійснюється лише на підставі внутрішнього переконання судді, і оцінки особистості обвинуваченого, з метою досягнення саме мети визначеної ст.50 КК України, тобто не лише покарати за вчинення правопорушення, а здійснити виправлення особистості, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. При цьому, покарання у виді позбавлення чи обмеження волі є винятковими покараннями, які застосовуються щодо осіб, виправлення яких є неможливим в іншій, передбачений законом спосіб.

В рамках даного кримінального провадження стосовно обвинуваченого запобіжний захід не обирався. Враховуючи те, що під час судового розгляду клопотань про обрання запобіжного заходу від учасників судового провадження на розгляд суду не надходили, а тому підстав відповідно до положень ст.ст.177, 178 КПК України для застосування до обвинуваченого запобіжного заходу до набрання вироком законної сили суд не вбачає.

Цивільні позови у встановленому законом порядку в даному кримінальному провадженні потерпілою стороною не заявлений, що не позбавляє права останнього відповідно до ч.7 ст.128 КПК України звернутися до суду з відповідним позовом у порядку цивільного судочинства.

Питання речових доказів у кримінальному провадженні підлягає вирішенню в порядку ст.100 КПК України. Процесуальні витрати по кримінальному провадженню, відсутні.

Керуючись ст.ст.7, 100, 368-371, 373, 376, 392, 395 КПК України, суд,

УХВАЛИВ:

ОСОБА_5 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.296 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбуття призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 1 (один) рік.

Відповідно до п.1, 2 ч.1 ст.76 КК України, на період іспитового строку, покласти на ОСОБА_5 наступні обов`язки: - періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; - повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

На підставі ч.2 ст.20, п.1 ч.1 ст.94 КК України застосувати до ОСОБА_5 , примусові заходи медичного характеру у виді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку.

Виконання вироку в частині застосування до ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , примусових заходів медичного характеру у виді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку - здійснювати за місцем його фактичного проживання.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_5 до вступу вироку в законну силу не обирати.

Речові докази по кримінальному провадженню: диск лазерної системи зчитування, який вилучено в ході складання протоколу зняття показань технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото-, кінозйомки, відеозапису в магазині ТОВ «АТБ-маркет»; флеш-накопичувач об`ємом 16 гб, який вилучено в ході складання протоколу зняття показань технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото-, кінозйомки, відеозапису в ДПП УПП в Черкаській області, які зберігаються в матеріалах кримінального провадження, залишити в матеріалах провадження протягом всього часу їх зберігання.

На вирок суду протягом 30 днів з дня його проголошення може бути подана апеляційна скарга до Черкаського апеляційного суду через Придніпровський районний суд м. Черкаси.

Відповідно до ч.2 ст.394 КПК України цей вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку, з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.

Вирок набирає законної сили після спливу закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого ч.2 ст.395 КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку суду негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору в порядку, визначеному ст. 376 КПК України.

Суддя: ОСОБА_1