ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1503/25 Справа № 205/1025/22 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 на вирок Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 06 лютого 2025 року у кримінальному провадженні, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001060, щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Дніпропетровська, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 369 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст оскарженого рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Вироком Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 06 лютого 2025 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.369 КК України, та призначити йому покарання у виді обмеження волі строком на три роки.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 вирішено відраховувати з моменту прибуття до установи виконання покарань.

Запобіжний захід щодо ОСОБА_7 вирішено не обирати.

Арешт, накладений на підставі ухвали слідчого судді Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 12 листопада 2021 року на грошові кошти у загальній сумі 21 000 грн.: банкноти у кількості 36 штук номіналом по 500 грн., а саме: СБ 4272086; ГБ 5729240; СД 7615342; АИ 0799644; СД 8623569; ХЖ 0920280; БВ 4213103; ФБ 7412498; СЗ 6696055; ВИ 2193153; АЗ 6428830; БЖ 6559693; ЗГ 4319446; СБ 8147913; ДЗ 7246301; МБ 1057553; ВВ 4053302; СЖ 6078794; ЛД 7836863; ФЖ 1492437; ДХ 1281050; АБ 6753099; ВБ 6621874; УД 1881946; СЖ 5690723; СЖ 3596273; ВЗ 3811142; МА 9444323; ФД 1722714; ХЕ 9754247; ФД 3476627; БЗ 1503896; МВ 1535680; МБ 4678487; УД 3866237; ЗБ 5723604; банкноти у кількості 15 штук номіналом 200 грн., а саме: СН 4305220; ХА 5465949; СГ 3961698; УФ 3541549; ВЄ 7237442; ПГ7551604; ХБ 9548980; СН 9660137; ТЄ 7230128; УТ 2239586; КА 5825150; ХД 2461988; СБ 2870497; СЖ 8209724; СЗ 0737919 скасовано.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.

Цим вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у пропозиції та наданні службовій особі неправомірної вигоди за не вчинення службовою особою в інтересах того, хто пропонує чи надає таку вигоду, будь-якої дії з використанням наданої їй влади, вчиненого за наступних обставин.

Відповідно до наказу Департаменту патрульної поліції Національної поліції України №995 о/с від 28 грудня 2020 року ОСОБА_9 призначено на посаду командира роти №4 батальйону №1 Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області. Відповідно до наказу Департаменту патрульної поліції Національної поліції України №718 о/с від 28 вересня 2020 року ОСОБА_10 призначено на посаду інспектора взводу №1 роти №4 батальйону №1 Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області. Відповідно до наказу Департаменту патрульної поліції Національної поліції України №942 о/с від 01 вересня 2021 року ОСОБА_11 призначено на посаду поліцейської взводу №2 роти №4 батальйону №1 Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області.

10 листопада 2021 року, близько 00 год. 50 хв., екіпажем «Легіон 451», у складі командира роти №4 батальйону №1 Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області ОСОБА_9 , інспектора взводу №1 роти №4 батальйону №1 УПП в Дніпропетровській області ОСОБА_10 та поліцейської взводу №2 роти №4 батальйону №1 УПП в Дніпропетровській області ОСОБА_11 , під час виконання службових обов`язків, а саме: патрулювання Новокодацького та Чечелівського районів м.Дніпра, біля буд.8 по пров.Парусний, за орієнтуванням, отриманим через ефір про вчинення дорожньо-транспортної пригоди, було зупинено автомобіль «Skoda Rapid», р/н НОМЕР_1 , під керуванням обвинуваченого ОСОБА_7 , який вчинив та залишив місце дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце за адресою: м.Дніпро, вул.Набережна Заводська 106, чим вчинив адміністративні правопорушення, передбачені ст.124, 122-4 КУпАП. Під час спілкування працівниками поліції у обвинуваченого ОСОБА_7 виявлено ознаки алкогольного сп`яніння та запропоновано пройти медичний огляд на стан сп`яніння, на що обвинувачений відмовився, після чого у нього виник злочинний умисел на пропозицію та надання службовій особі неправомірної вигоди за не вчинення службовою особою в інтересах того, хто пропонує, будь-якої дії з використанням наданої їй влади, а саме: передачі співробітникам поліції грошових коштів за не складання адміністративних протоколів за ст.124, 122-4, 130 ч.4 КУпАП.

Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на пропозицію надання неправомірної вигоди службовій особі, та будучи обізнаним про те, що ОСОБА_9 є особою, яка постійно здійснює функції держави, тобто є службовою особою, обвинувачений ОСОБА_7 в той же день, близько 01 год. 15 хв., перебуваючи у зазначеному вище місці, діючи умисно, висловив пропозицію надання неправомірної вигоди у розмірі 10 000 грн. за не вчинення дій відносно нього з використанням наданої влади, а саме: за не притягнення його до адміністративної відповідальності за адміністративні правопорушення, передбачені ст.124, 122-4, 130 ч.4 КУпАП.

Продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел на надання неправомірної вигоди службовій особі, обвинувачений ОСОБА_12 в той же день, близько 01 год. 24 хв., перебуваючи у службовому автомобілі днз 7355, який був розташований поблизу буд.8 по пров.Парусний в м.Дніпрі, поклав на коліно інспектору роти №4 батальйону №1 УПП в Дніпропетровській області ОСОБА_10 неправомірну вигоду, а саме: грошові кошти в сумі 6 000 грн., на що останній попередив ОСОБА_7 про кримінальну відповідальність за пропозицію та надання неправомірної вигоди службовій особі.

Ігноруючи попередження інспектора ОСОБА_10 про кримінальну відповідальність обвинувачений ОСОБА_7 , продовжуючи вчиняти злочин, поклав між сидіннями та дверима службового автомобіля, в якому перебував, неправомірну вигоду, а саме: грошові кошти в сумі 15 000 грн., загорнуті в аркуш паперу, після чого залишив службовий автомобіль. Таким чином, обвинувачений ОСОБА_7 запропонував та надав службовим особам УПП в Дніпропетровській області неправомірну вигоду в розмірі 21 000 грн. за не вчинення дій відносно нього з використанням наданої службовим особам влади, а саме: за не притягнення його до адміністративної відповідальності за адміністративні правопорушення, передбачені ст.124, 122-4, 130 ч.4 КУпАП.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, які її подала.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 лютого 2025 року скасувати та постановити новий вирок, яким обвинуваченому ОСОБА_7 , призначити більш м`яке покарання, не пов`язане з обмеженням волі, передбачене санкцією ч.1 ст.369 КК України.

Обгрунтовуючи свої вимоги зазначає, що відповідно до журналу судового засідання від 23 листопада 2023 року в суді першої інстанції головуючим суддею за клопотанням прокурора були допитані свідки обвинувачення - ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , однак матеріали кримінального провадження, які були в повному обсязі долучені прокурором у суді до обвинувального акту, свідчать, що в ході досудового розслідування зазначені особи були допитані не слідчим, а оперативними співробітниками поліції, які не мали на це відповідного доручення від слідчого. Вказав, що відеозаписи з нагрудних камер поліцейських були отримані стороною обвинувачення у спосіб, не передбачений КПК України, та від невстановлених осіб, що унеможливлює їх перевірку на предмет автентичності, цілісності та відповідності оригіналу. Вважає, що суд першої інстанції необгрунтовано відмовив у задоволенні клопотання захисту щодо визнання недопустимим доказом протоколу огляду місяця події від 10.11.2021 року, на підставі істотного порушення КПК. Вказав, що слідчий здійснив не огляд місцевості, а огляд салону автомобіля Мitsubishi Outlander», д/н НОМЕР_2 , із проникненням до його внутрішнього простору, де було вилучено грошові кошти. Зазначив, що посилання суду на те, що вилучений згорток паперу є одним із паперових конвертів, у яких нібито ОСОБА_7 має звичку зберігати грошові кошти та документи, є безпідставним та не ґрунтується на належних і допустимих доказах. Вважає, що призначене ОСОБА_7 покарання у виді трьох років обмеження волі є несправедливим і непропорційним, оскільки суд першої інстанції не врахував належним чином, що ОСОБА_7 вперше притягується до кримінальної відповідальності, раніше не судимий, завжди сумлінно виконував свої обов`язки перед державою та суспільством, інкриміноване йому правопорушення за ч. 1 ст. 369 КК України є нетяжким злочином, на його утриманні перебувають дві неповнолітні дитини, які в умовах воєнного стану фактично залишилися без підтримки та допомоги батька, в матеріалах справи відсутні докази, що обвинувачений раніше вчиняв будь-які правопорушення або мав намір систематично порушувати закон.

Захисник ОСОБА_8 подав доповнення до апеляційної скарги, в яких вказав, що наявна неповнота судового розгляду, є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Зазначив, що встановлення стану алкогольного сп`яніння як обставини, що обтяжує покарання, є необгрунтованим та прямо суперечить зібраним у справі доказам. Вважає, що суд першої інстанції вийшов за межі належної оцінки доказів, допустивши істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Позиції учасників судового провадження.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 та захисник ОСОБА_8 підтримали апеляційну скаргу в частині зміни призначеного покарання та просили її задовольнити.

Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив вирок суду залишити без змін.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в апеляційній скарзі, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга захисника підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно зі ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Враховуючи, що обвинувачений та захисник підтримали апеляційну скаргу в частині зміни призначеного покарання, і не оспорюють доведеність винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено та кваліфікацію його дій за ч.1 ст.369 КК України, то відповідно до ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції не переглядає оскаржений вирок в цій частині.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги щодо призначення занадто суворого виду покарання, апеляційний суд приходить до висновку, що вони є обґрунтованими.

Відповідно до змісту ст.ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Суд при призначенні покарання враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Враховуючи роз`яснення, які містяться в п.п. 1, 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 23 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Відповідно до наведеного, призначаючи покарання винному суд повинен урахувати ступінь тяжкості злочину, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про винну особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення такої особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого злочину.

Абзацом 2 п. 2 вищевказаної постанови визначено, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК України суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.

Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом менш суворого покарання - особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування.

Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винуватого, обставин, що впливають на покарання.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справах «Ятрідіс проти Греції» та «Щокін проти України» Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним».

Перевіряючи провадження щодо обвинуваченого в апеляційному порядку суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції, хоча і призначив покарання ОСОБА_7 в межах санції ч.1 ст. 369 КК України, однак таке покарання є занадто тяжким та порушує принцип співмірності.

Вирішуючи питання про призначення покарання суд врахував те, що ОСОБА_7 раніше не судимий, має двох неповнолітніх дітей, офіційно не працевлаштований.

Суд першої інстанції не встановив обставин, які б пом`якшували покарання обвинуваченого ОСОБА_7 .

У якості обтяжуючих обставин суд першої інстанції врахував вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.

Призначаючи покарання ОСОБА_7 суд першої інстанції зазначив у вироку, що саме покарання у виді обмеження волі буде повністю відповідати ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, його конкретним обставинам і наслідкам, а також даним про особу обвинуваченого та вказав, що призначене покарання буде необхідне й достатнє для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, а також відповідати принципам індивідуальності, розумності і достатності.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції при призначенні покарання, з урахуванням сукупності фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак обвинуваченого, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, поведінки обвинуваченого після вчинення злочину, тобто обставин, які існували на момент прийняття такого рішення та мали важливе значення для вибору покарання обвинуваченому, належним чином всіх обставин кримінального провадження не врахував.

Разом з тим, при призначенні ОСОБА_7 покарання суд хоча і послався у своєму рішенні про те, що враховує ступінь тяжкості вчиненого останнім кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, однак при призначенні покарання не достатньою мірою врахував обставини провадження, які давали підстави для призначення більш м`якого покарання.

Під час апеляційного розгляду суд апеляційної інстанції дослідив матеріали кримінального провадження в частині характеристики особи обвинуваченого, зокрема, обставини, що характеризують поведінку винної особи до вчинення кримінально-караного діяння, індивідуальні властивості особи, а також докази, що були надані суду апеляційної інстанції, враховуючи його вік, дані про те, що ОСОБА_7 раніше не судимий, має двох неповнолітніх дітей, має постійне місце проживання, за яким характеризується позитивно, офіційно не працевлаштований.

Окрім викладеного, апеляційний суд враховує й обставини, що характеризують поведінку ОСОБА_7 після вчинення кримінально-протиправного діяння, який під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції повністю визнав свою вину, виражав щирий жаль з цього приводу та осуд своєї поведінки, цілком усвідомив протиправність вчиненого ним діяння, запевнив, що став на шлях виправлення.

Апеляційний суд також враховує, що зважаючи на те, що до обвинуваченого ОСОБА_7 не був застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, останній не став переховуватись від суду, усвідомлюючи суть вироку суду першої інстанції, яким він засуджений до обмеження волі. Відомостей про вчинення обвинуваченим нових кримінальних правопорушень суду не надано.

Крім того, при призначенні покарання суд апеляційної інстанції враховує визнання чіткої взаємозалежності між ефективністю кримінального правосуддя та ступенем урахування особистісних властивостей особи засудженого на будь-якій стадії кримінального правосуддя.

Апеляційний суд вважає, що такий підхід має місце у цьому кримінальному провадженні, з урахуванням даних щодо обвинуваченого, який є особою середнього віку, має міцні соціальні зв`язки, пов`язаний сімейними зобов`язаннями щодо утримання своїх малолітніх дітей, а покарання у виді обмеження волі негативно вплине на його соціальний статус, матеріальне становище та можливість утримувати членів сім`ї.

Конституційний Суд України у Рішенні № 15-рп/2004 від 02.11.2004 року зазначив, що: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».

Апеляційний суд в даному випадку не може не зауважити, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення обвинувачених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як обвинуваченими, так і іншими особами. Значення покарання в боротьбі зі злочинністю визначається не його жорстокістю, а неминучістю, своєчасністю, справедливістю і невідворотністю його застосування за кожний вчинений злочин. Роль і значення покарання багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації. У кожному конкретному випадку суд повинен призначити покарання з дотриманням вимог і положень ст. 65 КК України, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

У справах «Ювченко та інші проти України» (рішення від 09 квітня 2020 року), та в справі «Скачкова та Рижа проти України» (рішення від 16 липня 2020 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним».

У справі «Белане Надь проти Угорщини» (рішення від 13 грудня 2016 року) та у справі «Садоха проти України» (рішення від 11 липня 2019 року) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

У справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року Європейський Суд вказав, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

На думку суду апеляційної інстанції, враховуючи тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, який відносяться відповідно до ст. 12 КК України до нетяжкого злочину, особи обвинуваченого, який винуватість у вчиненні кримінального правопорушення визнав, щиро розкаявся, має сім`ю, постійне місце проживання, з часу вчинення вказаного кримінального правопорушень, датованого 2021 роком, не притягувався до відповідальності, усвідомив неправомірний характер своїх дій, зобов`язався в подальшому не порушувати закон, апеляційний суд вважає, що його виправлення можливе без обмеження волі.

На думку суду апеляційної інстанції, покарання у виді штрафу в межах санкції ч. 1 ст. 369 КК України у даному провадженні буде достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 та запобігання вчинення ним кримінальних правопорушень і водночас буде справедливим балансом між дотриманням його прав та загальнодержавними інтересами. На переконання апеляційного суду, саме такий захід примусу внесе корективи в соціально-психологічні властивості обвинуваченого, нейтралізує негативні настанови та змусить додержуватись положень закону про кримінальну відповідальність і позбавить можливості вчиняти нові злочини.

З огляду на викладене апеляційна скарга захисника ОСОБА_8 підлягає задоволенню, а вирок суду першої інстанції підлягає зміні в частині призначення покарання у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення й особі обвинуваченого внаслідок суворості.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 задовольнити.

Вирок Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 06 лютого 2025 року щодо ОСОБА_7 змінити в частині призначення покарання.

Вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 1 ст. 369 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 2000 (двох тисяч) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 34000 грн.

В іншій частині вирок суду залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення.

Судді:

_________________ _________________ _________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4