Житомирський апеляційний суд
Справа №294/519/25 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Номер провадження №11-кп/4805/736/25
Категорія в порядку КПК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2025 року Житомирський апеляційний суд

в складі: головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 (дистанційно),

захисника ОСОБА_7 (дистанційно),

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м. Житомирі матеріали контрольного судового провадження №294/519/25 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Романівського районного суду Житомирської області від 25 червня 2025 року, якою продовжено обвинуваченому ОСОБА_8 строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою по 23.08.2025 року включно, із визначенням розміру застави у розмірі 20 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 60 560 (шістдесят тисяч п`ятсот шістдесят) грн.,

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 просить ухвалу суду скасувати та постановити нову, якою застосувати до нього більш м`який запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту. Вважає ухвалу незаконною та необгрунтованою, постановленою з порушенням норм КПК України. Зазначає, що ризики, на які послався прокурор, не доведені, а застосований запобіжний захід є занадто суворим.

В ухвалі суду зазначено, що у провадженні Романівського районного суду Житомирської області перебуває кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.185, ч.1 ст.361 КК України.

Прокурор звернувся до суду з клопотанням про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 на 60 днів, посилаючись на те, що судовий розгляд триває, але строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою спливає, при цьому ризики, передбачені п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, не зменшилися, а тому більш м`який запобіжний захід не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Враховуючи, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст. 185, ч.1 ст.361 КК України, одне з яких є тяжким злочином, за вчинення якого передбачене покарання у виді позбавленням волі на строк до 8 років, та наявність ризиків, передбачених п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, які не зменшилися, що свідчить про неможливість їх запобіганню застосуванням більш м`якого запобіжного заходу до обвинуваченого, ніж тримання під вартою, суд дійшов висновку про задоволення клопотання прокурора та продовжив обвинуваченому ОСОБА_8 строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів.

Заслухавши доповідача, доводи обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 в підтримання апеляційної скарги, думку прокурора в заперечення апеляційної скарги, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали провадження в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ч.3 ст.331 КПК України за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до ч.2 ст.331 КПК України вирішення питань судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 Кодексу. Зокрема, у ст. 199 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, судом має бути перевірено, чи наявні обставини, які свідчать про те, що заявлений при обранні такого запобіжного заходу ризик не зменшився або з`явились нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

На переконання колегії суддів, приймаючи рішення про задоволення клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 судом першої інстанції повністю дотримано вимоги ст.ст. 176-178 183, 196, 199, 331 КПК України.

Так, з контрольного судового провадження №294/519/25 вбачається, що в провадженні Романівського районного суду Житомирської області перебуває кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_8 за ч.4 ст. 185, ч.1 ст.361 КК України.

Відповідно до ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду; знищення, схову або спотворення будь-яких речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконного впливу на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином та вчинення іншого кримінального правопорушення або продовження правопорушення, в якому підозрюється.

Відповідно до вимог ст.178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується зокрема тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я обвинуваченого; міцність соціальних зв`язків в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди.

Таким чином, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні умисного нетяжкого злочину та умисного тяжкого злочину, за які передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 8 років, а тому під тяжкістю можливого покарання може переховуватися від суду у разі застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, а також, обвинувачений ОСОБА_8 може впливати на свідків у кримінальному провадженні, зокрема, шляхом умовлянь змінити показання чи погроз з цією метою з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Крім того, існування ризику вчинення обвинуваченим іншого кримінального правопорушення, обгрунтовано тим, що ОСОБА_8 раніше вчиняв кримінальні правопорушення, а також тим, що злочинні дії, які ставляться йому у провину, уже утворюють множинність злочинів.

Апеляційний суд враховує і те, що стосовно ОСОБА_8 в суді перебувають інші кримінальні провадження за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 190, ч.4 ст. 185 КК України, а також проводиться досудове розслідування за ч.5 ст. 407 КК України, що дає обґрунтовані підстави для висновку, що застосування до ОСОБА_8 більш м`якого запобіжного заходу буде недостатнім для запобігання встановленим ризикам.

За таких обставин, посилання апелянта на недоведеність ризиків, передбачених п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою сприяє запобіганню вказаним ризикам.

Враховуючи доведеність прокурором неможливості застосування більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою до обвинуваченого та доведеність наявності ризиків, передбачених п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, а саме: можливість переховування від суду; незаконно впливати на потерпілого, свідка, у цьому кримінальному провадженні; можливість вчинити інше кримінальне правопорушення, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо продовження обвинуваченому ОСОБА_8 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки інший більш м`який запобіжний захід не зможе запобігти вказаним ризикам.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Також, у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. Так, у справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року Європейським судом з прав людини зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

Посилання апелянта на те, що запобіжний захід не пов`язаний із триманням під вартою зможе повною мірою запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки стороною захисту не наведено переконливих аргументів, які б свідчили про наявність достатніх стримуючих факторів від порушень з боку обвинуваченого своїх зобов`язань в разі застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Також, з врахуванням особи обвинуваченого, тяжкості кримінальних правопорушень, у яких обвинувачується останній, на думку колегії суддів, суд першої інстанції обгрунтовано визначив обвинуваченому мінімальний розмір застави як альтернативний запобіжний захід.

Таким чином, доводи апеляційної скарги обвинуваченого не можуть слугувати безумовною підставою для скасування ухвали суду, яка відповідає вимогам кримінального процесуального закону.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, а тому підстав для її скасування не має.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 422-1 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Романівського районного суду Житомирської області від 25 червня 2025 року, якою продовжено обвинуваченому ОСОБА_8 строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою по 23.08.2025 року включно, із визначенням розміру застави у розмірі 20 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 60 560 (шістдесят тисяч п`ятсот шістдесят) грн. - без зміни.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді :