Житомирський апеляційний суд
Справа №285/3960/24 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Номер провадження №11-кп/4805/512/25
Категорія ч.4 ст.187 КК Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2025 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в режимі відеоконференції в м.Житомирі матеріали кримінального провадження №285/3960/24 за апеляційними скаргами прокурора Звягельської окружної прокуратури ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 10.02.2025 відносно

ОСОБА_8 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Гульськ Звягельського району Житомирської області, зареєстрованого та фактично проживаючого по АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК України,

в с т а н о в и в:

зазначеним вироком ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років 6 місяців з конфіскацією майна, яке належить йому на праві власності.

Зараховано ОСОБА_8 до строку відбування основного покарання за цим вироком строк попереднього ув`язнення, починаючи з дня взяття під варту 27.06.2024 по день набрання вироком законної сили, з розрахунку, що один день попереднього ув`язнення відповідає одному дню позбавлення волі.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави процесуальні витрати - вартість проведених експертиз в сумі 4165 грн 04 коп.

Скасовано арешт, накладений на речовий доказ ухвалою слідчого судді Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 28.06.2024 року по справі № 285/3430/24 .

Питання про речові докази вирішено у відповідності до вимог ст.100 КПК України.

Відповідно до вироку суду першої інстанції, 22 червня 2024 року близько 20 год ОСОБА_8 , достовірно знаючи, що на всій території України Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»», введено воєнний стан, дію якого продовжено, переслідуючи корисливий мотив, з метою заволодіння чужим майном, прийшов до будинку, в якому проживає ОСОБА_10 , що розташований за адресою: АДРЕСА_2 .

Виявивши, що вхідні двері будинку закриті із середини на замок, ОСОБА_8 шляхом ривка руками зламав внутрішній накладний замок на вхідних дверях, тим самим відкривши їх, після чого проник у середину даного будинку, де прослідував до спальної кімнати, у якій знаходилася ОСОБА_10 .

Реалізовуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_8 наблизився до ОСОБА_10 та вчинив напад на неї, шляхом нанесення потерпілій декількох ударів кулаком лівої руки в обличчя, спричинивши їй легкі тілесні ушкодження із короткочасним розладом здоров`я у вигляді закритого перелому кісток носа, а також легкі тілесні ушкодження у вигляді синців навколо правого ока, в правій тім`яній ділянці на задній поверхні лівого передпліччя, садна в крижовій ділянці.

Після цього ОСОБА_8 схопив на столі у даній кімнаті гаманець, який належить ОСОБА_10 , з яким вибіг з будинку на вулицю.

Перебуваючи на порозі будинку ОСОБА_8 виявив, що у викраденому гаманці відсутні грошові кошти. Після цього, без відриву у часі, через ті ж зламані ним вхідні двері ОСОБА_8 повернувся до спальної кімнати будинку, де залишалася потерпіла ОСОБА_10 , та діючи відкрито схопив зі столу належну останній жіночу сумочку, яку став обшукувати з метою виявлення грошових коштів. У цей момент потерпіла ОСОБА_10 не маючи можливості перешкодити ОСОБА_8 вибігла із будинку на вулицю та закрила двері ззовні. Залишаючись у будинку, ОСОБА_8 доводячи до кінця свій злочинний умисел, спрямований на заволодіння чужим майном, заволодів грошовими коштами в сумі 800 грн., які знаходилися у сумці потерпілої, а також належним їй мобільним телефоном марки «Хіаоmі», модель «Redmi 12 Sky Blue» 8/256 Гб, вартістю 5461,25 грн.

Відкривши із середини будинку вікно, ОСОБА_8 з викраденим майном залишив місце скоєння кримінального правопорушення, заподіявши потерпілій ОСОБА_10 майнову шкоду на загальну суму 6 261,25 грн.

В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_9 , не оспорюючи кваліфікацію дій обвинуваченого та відповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, просить скасувати вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання, як незаконний, та ухвалити новий, яким ОСОБА_8 призначити покарання за ч.4 ст.187 КК України у виді 14 років позбавлення волі із конфіскацією всього належного йому майна. В решті вирок суду залишити без змін. При цьому, звертає увагу на те, що скоєне кримінальне правопорушення відносяться до категорії особливо тяжкого злочину, за який передбачено покарання до 15 років позбавлення волі із конфіскацією майна. Судом не враховано всю хронологію та послідовність дій ОСОБА_8 при скоєнні ним розбійного нападу на потерпілу, а саме двічі вривався до будинку, характер спричинених тілесних ушкоджень ОСОБА_10 , думку потерпілої, яка наполягала на максимальній мірі покарання, передбаченої в санкції статті, що також знайшло своє підтвердження висловлене нею в судових дебатах, а саме підтримання позиції прокурора щодо міри покарання в повному обсязі, тяжкість наслідків, що настали для потерпілої, а саме її психологічний стан після скоєного злочину, відношення обвинуваченого до скоєного, який вину не визнав, в скоєному не розкаявся, усіляко намагався уникнути відповідальності за скоєне з моменту надходження кримінального провадження для розгляду по суті до Новоград-Волинського міськрайонного суду, оскільки жодних показів щодо обставин скоєння ним розбійного нападу ОСОБА_8 не надав, належних висновків для себе не зробив. Рахує, що оскільки ОСОБА_8 показів щодо обставин скоєння злочину не надав, перед потерпілою не вибачився, не запевнив належно суд, що не буде скоювати нові кримінальні правопорушення, є безпідставним призначення покарання майже в мінімальній мірі покарання, передбачену в санкції статті.

Обвинувачений ОСОБА_8 в своїй апеляційній скарзі просить скасувати вирок суду першої інстанції, як незаконний, а своїм рішенням направити провадження відносно нього на новий судовий розгляд. При цьому, вважає невірною кваліфікацію його дій та призначене судом покарання.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 , які просили задовольнити апеляційну скаргу обвинуваченого та їх доводи в заперечення апеляційної скарги прокурора, доводи прокурора в підтримку апеляційної скарги сторони обвинувачення та його заперечення щодо апеляційних вимог обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, а також вирок суду першої інстанції в межах, передбачених ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з таких підстав.

Згідно зі статтею 2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене з дотриманням вимог кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст.94 цього Кодексу, з наведенням належних та достатніх мотивів і підстав його ухвалення.

Висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються доказами, які були досліджені під час судового розгляду та оцінені судом у відповідності до вимог ст.94 КПК України та не викликають у суду сумнівів.

Так, в ході судового розгляду обвинувачений ОСОБА_8 після оголошення обвинувального акту свою вину у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК України не визнав. Однак, після допиту потерпілої та свідків, дослідження письмових доказів, ОСОБА_8 дав показання про визнання своєї вини. Підтвердив факти викладені в обвинувальному акті. Висловив каяття та просив пробачення у потерпілої.

В свою чергу, в суді апеляційної інстанції обвинувачений підтвердив свої апеляційні вимоги щодо невірної кваліфікації інкримінованих йому дій, та наголосив на суворості призначеного йому покарання.

Апеляційний суд звертає увагу, що така позиція обвинуваченого ОСОБА_8 є його правом та способом захисту, при цьому апеляційний суд критично оцінює таку позицію останнього та вважає, що апеляційні доводи обвинуваченого спростовуються сукупністю наявних доказів у даному кримінальному провадженні, які належним чином досліджені та оцінені судом у вироку.

Згідно зі ст.91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, в тому числі, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у його вчиненні, форма вини, мотив і мета його вчинення.

За результатами апеляційної перевірки судом апеляційної інстанції встановлено те, що вина обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК України, ґрунтується на зібраних у справі й детально досліджених в судовому засіданні доказах в їх сукупності та взаємозв`язку.

Так, згідно показань потерпілої ОСОБА_10 22.06.2024 у вечірній час ОСОБА_8 проник до її будинку за адресою: АДРЕСА_2 . Він зайшов через вхідні двері та вчинив напад, під час якого завдавав удари руками в обличчя, штовхав, тягав за одяг, ударяв о стіну та двері. Внаслідок ударів їй завдано тілесні ушкодження. ОСОБА_8 схопив на столі у кімнаті гаманець, який належить ОСОБА_10 , з яким вибіг з будинку на вулицю. Після цього, він повернувся до кімнати будинку, де залишалася потерпіла ОСОБА_10 , та діючи відкрито схопив зі столу жіночу сумочку, яку став обшукувати з метою виявлення грошових коштів. У цей момент потерпіла ОСОБА_10 не маючи можливості перешкодити ОСОБА_8 вибігла із будинку на вулицю та закрила двері ззовні. Бачила, як ОСОБА_8 виліз з будинку на вулицю через вікно та втік. Під час нападу він заволодів грошовими коштами в сумі 800 грн., які знаходилися у сумці потерпілої, а також належним їй мобільним телефоном марки «Хіаоmі». На початку нападу ОСОБА_10 спілкувалась телефоном зі своєю матір`ю ОСОБА_11 , якій повідомила, що в той момент до кімнати увійшов раніше знайомий їй ОСОБА_8 , якого вона упізнала. Просила мати викликати поліцію. В наслідок злочину зазнала моральних та фізичних страждань, зверталась до лікарні у зв`язку з лікуванням завданих тілесних ушкоджень. Позов про відшкодування завданої шкоди вважає за необхідне подати в порядку цивільного судочинства. Просила суд призначити ОСОБА_8 суворе покарання.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 дала показання про те, що 22.06.2024 під час телефонної розмови зі своєю дочкою ОСОБА_10 , остання повідомила їй, що до будинку проник ОСОБА_8 . Чула через телефон крики та звуки боротьби. Про цю подію вона повідомила поліцію та сама вирушила до будинку дочки. На місці події вона побачила пошкодження вхідних дверей. Дочка повідомила їй обставини нападу.

Свідок ОСОБА_12 повідомив суду, що у день нападу йому телефонувала ОСОБА_10 , яка повідомила про обставини події. Зверталась до нього як до колишнього дільничного інспектора поліції.

На переконання апеляційного суду, підстав сумніватись у показаннях потерпілої та свідків немає, оскільки як потерпіла була попереджена про кримінальну відповідальність за ст.384 КК України, так і свідки були попереджені про кримінальну відповідальність за ст.384, 385 КК, а їх пояснення є чіткими, логічними та послідовними, повністю узгоджуються між собою та не суперечать один одному, а також узгоджуються із письмовими доказами, наявними в матеріалах кримінального провадження.

В свою чергу, в основу свого висновку про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, суд першої інстанції обґрунтовано поклав сукупність письмових даних та доказів кримінального провадження, зокрема:

- рапортом від 22.06.2024 про реєстрацію повідомлення служби поліції "102" про подію нападу на ОСОБА_10 (а.п.156);

- рапортом від 24.06.2024 про реєстрацію повідомлення служби поліції "102" про звернення ОСОБА_10 за медичною допомогою з тілесними ушкодженнями (а.п.157);

- протоколом прийняття заяви про кримінальне правопорушення (а.с 158),

- заявою ОСОБА_10 (а.п.159);

- протоколом огляду місця події з фототаблицею (а.п.160-164);

- протоколом пред`явлення особи для впізнання (а.п.172-173);

- висновком експерта №206 від 25.06.2024 за результатом судово-медичної експертизи тілесних ушкоджень ОСОБА_10 (а.п.175);

- розпискою про видачу кофти (а.п.176);

- протоколом огляду події від 26.06.2024 з фототаблицею (а.п.177-178);

- протоколом огляду речей від 26.06.2024 (а.п.179-180);

- протоколом проведення слідчого експерименту від 26.06.2024 (а.п.181-182);

- висновком судової товарознавчої експертизи від 08.07.2024 №СЕ-19/106-24/10162-ТВ (а.п.189-192);

- носієм інформації із відеозаписом слідчого експерименту з потерпілою ОСОБА_10 від 26.06.2024 (а.п.213).

Як вважає апеляційний суд, зібрані у справі докази, на які послався суд у вироку, повністю узгоджуються між собою, не викликають сумнівів у їх достовірності та у своїй сукупності в достатній мірі підтверджують фактичні обставини кримінального правопорушення, які викладені при формулюванні обвинувачення, а саме те, що умисні дії обвинуваченого ОСОБА_8 виразились у нападі з метою заволодіння чужим майном, поєднаному з насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), поєднаному з проникненням в житло та вчиненому в умовах воєнного стану.

На переконання апеляційного суду, у вироку в повній відповідності до вимог ч.3 ст. 374 КПК наведено докази, на яких ґрунтується висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення. Зі змісту вироку вбачається, що суд у його мотивувальній частині виклав формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, і з достатньою конкретизацією встановив і зазначив місце, час, спосіб вчинення злочину, його наслідки. Викладене судом формулювання обвинувачення є зрозумілим, конкретним та відповідає встановленим фактичним обставинам.

В свою чергу, апеляційний суд звертає увагу, що жодної об`єктивної своєї версії подій обвинуваченим не зазначено, за відсутності в матеріалах провадження доказів на спростування доказів винності останнього в інкримінованих йому діях.

Отже, враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції дав належну правову оцінку всім доказам, що є у кримінальному провадженні, не тільки з точки зору їх належності, допустимості і достовірності, а й з точки зору їх узгодженості, взаємозв`язку та системності, і вважає, що вони в своїй сукупності взаємодоповнюють один одного і були достатніми для прийняття законного та обґрунтованого рішення у кримінальному провадженні щодо наявності в діях обвинуваченого ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК України та доведеності його вини згідно з критерієм доведеності «поза розумним сумнівом», у вчиненні цього правопорушення.

Переконливих доводів, які б ставили під сумнів законність та вмотивованість наведених висновків апеляційного суду апеляційна скарга не містить.

Відносно доводів апеляційних скарг, як обвинуваченого щодо призначення судом надто суворої міри покарання, так і прокурора щодо надмірної м`якості призначеного покарання, слід зазначає наступне.

Відповідно до ст.414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Згідно ст.65 КК України суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до ч.2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співрозмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Санкція ч.4 ст.187 КК України, за якою ОСОБА_8 притягнуто до кримінальної відповідальності, передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від восьми до п`ятнадцяти років із конфіскацією майна.

Як убачається з оскаржуваного вироку, при обранні обвинуваченому ОСОБА_8 виду та міри покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (особливо тяжке), фактичні обставини його вчинення, зухвалість дій, суспільну небезпечність вчиненого, як і наслідки, ставлення обвинуваченого до вчиненого та дані про особу обвинуваченого, який не працює, неодружений, має на утриманні малолітню дитину, за місцем проживання характеризується негативно, в силу ст.89 КК України судимості не має.

Врахував суд першої інстанції і відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Не встановлено таких (пом`якшуючих обставин та обтяжуючих) і судом апеляційної інстанції за результатами апеляційної перевірки матеріалів судового провадження.

Також, належно враховано судом і позиція потерпілої сторони щодо призначення найсуворішого покарання обвинуваченому.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання за ч.4 ст.187 КК України у виді позбавлення волі на строк 8 років 6 місяців, об`єктивно відповідатиме вимогам статей 50, 65 КК України та принципу пропорційності, оскільки є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, та буде відповідати принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, не ставитиме особистий і надмірний тягар для обвинуваченого, що є складовим елементом принципу верховенства права.

Вище зазначений захід примусу внесе відповідні корективи в соціально-психологічні властивості обвинуваченого, нейтралізує негативні настанови та змусить додержуватись положень закону про кримінальну відповідальність і позбавить можливості вчиняти нові правопорушення. Підстави вважати, що призначене ОСОБА_8 покарання за видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість чи суворість відсутні.

В свою чергу, загальне посилання прокурора в апеляційній скарзі на тяжкість правопорушення та ступінь його суспільної небезпеки, як і процесуальну поведінку обвинуваченого під час досудового розслідування та судового розгляду провадження, безумовно не вказує на надмірну м`якість призначеного покарання обвинуваченому судом першої інстанції, яким належно враховано при його призначенні усі необхідні обставини.

На переконання апеляційного суду, саме призначене судом першої інстанції покарання перебуватиме у справедливому співвідношенні із тяжкістю вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення і даним про його особу, відповідатиме загальним засадам призначення покарання, принципам законності та індивідуалізації покарання, є необхідним і достатнім для її виправлення та попередження нових злочинів.

Саме такий захід примусу внесе відповідні корективи в соціально-психологічні властивості обвинуваченого, нейтралізує негативні настанови та змусить додержуватись положень закону про кримінальну відповідальність і позбавить можливості вчиняти нові злочини.

Отже, вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання обвинуваченому ОСОБА_8 є законним та обґрунтованим, за відсутності об`єктивних підстав наведених в апеляційних скаргах прокурором та обвинуваченим для його зміни чи скасування.

Керуючись ст.ст.376 ч.2, 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги прокурора ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 10.02.2025 відносно ОСОБА_8 без змін.

На ухвалу апеляційного суду учасниками судового розгляду справи можуть бути подані касаційні скарги до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді :