КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №756/3589/25 Слідчий суддя в суді першої інстанції - ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/824/3765/2025 Суддя-доповідач у суді апеляційної інстанції - ОСОБА_2
Категорія: ст. ст. 170-173 КПК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційними скаргами представника власників майна ОСОБА_6 та ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 , на ухвалу слідчого судді Оболонського районного суду м. Києва від 25 березня 2025 року, -

за участю:

власників майна ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

представника власників майна ОСОБА_8 ,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою слідчого судді Оболонського районного суду м. Києва від 25 березня 2025 року задоволено частково клопотання прокурора Оболонської окружної прокуратури м.Києва ОСОБА_9 про арешт майна та накладено арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ; квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , шляхом заборони відчуження та розпорядження вказаним майном.

В іншій частині клопотання залишено без задоволення.

Виконання ухвали покладено на процесуального керівника у даному кримінальному провадженні.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням слідчого судді, представник власників майна ОСОБА_6 та ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 , подав апеляційні скарги, в яких просить поновити строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Оболонського районного суду м. Києва від 25 березня 2025 року та її скасувати, постановити нову ухвалу, якою відмовитив задоволенні клопотання прокурора Оболонської окружної прокуратури м.Києва ОСОБА_9 про накладення арешту на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

На обґрунтування вимог апеляційних скарг апелянт зазначає, що ні існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину, ні достатність доказів, що вказують на вчинення злочину взагалі, прокурором не доведено.

У клопотанні слідчого наведено лише мета арешту майна згідно п.1 ч.2 ст.170 КПК України (збереження речового доказу), жодним чином не обґрунтовано як арешт зареєстрованого у встановленому порядку нерухомого майна має сприяти реалізації завдань кримінального провадження, яке розслідується за фактом придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою.

Апелянт вказує на те, що ОСОБА_11 з 2016 року знаходиться на території України, має дружину, громадянку України, та малолітнього сина, ІНФОРМАЦІЯ_3 , які знаходяться на його утриманні. З 2019 року він здійснює на території України підприємницьку діяльність та зареєстрований як приватний підприємець в передбачуваному законом порядку.

Квартира АДРЕСА_3 , купувалася ОСОБА_12 також для здійснення підприємницької діяльності, а саме для здачі в оренду. На здійснення покупки, були витрачені всі заощадження сім`ї та позичені кошти. Для реалізації мети покупки, в квартирі відбувається ремонт.

Але, в зв`язку з накладенням арешту, ОСОБА_11 , позбавлений можливості, використовувати її як об`єкт оренди, втрачена можливість для використання квартири, як залогового майна для отримання позики і можливості мати кошти для продовження подальшого здійснення підприємницької діяльності.

ОСОБА_13 з 2016 року, знаходиться на території України, має дружину, громадянку України. Квартира АДРЕСА_4 , купувалася ним для здійснення підприємницької діяльності, а саме для здачі в оренду. На здійснення покупки, були витрачені всі заощадження сім`ї та позичені кошти.

Але, в зв`язку з накладенням арешту, ОСОБА_13 позбавлений можливості, використовувати її як об`єкт оренди, втрачена можливість для використання квартири, як залогового майна для отримання позики і можливості мати кошти для продовження подальшого здійснення підприємницької діяльності.

Фактично, клопотання прокурора про накладення арешту на вказані квартири не містять:

- ні існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину, ні достатність доказів, що вказують на вчинення злочину взагалі;

- ні обґрунтування того як арешт зареєстрованого у встановленому порядку нерухомого майна має сприяти реалізації завдань кримінального провадження, яке розслідується за фактом придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою.

На обґрунтування вимог клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження апелянт зазначає, що ОСОБА_10 стало відомо про існування оскаржуваної ухвали тільки 21.04.2025 р., при ознайомленні з матеріалами справи № 756/3589/25 захисником ОСОБА_8 (Копія даної ухвали до теперішнього часу не вручена), ОСОБА_14 стало відомо тільки 11.05.2025 р.(Копія даної ухвали до теперішнього часу не вручена).

В судове засідання прокурор не з`явився, про дату час та місце розгляду апеляційної скарги був повідомлений завчасно та належним чином, клопотань про відкладення апеляційного розгляду не подавав.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 172 КПК України, якими передбачено, що клопотання про арешт майна розглядається слідчим суддею, судом не пізніше двох днів з дня його надходження до суду, за участю слідчого та/або прокурора, цивільного позивача, якщо клопотання подано ним, підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, і за наявності - також захисника, законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження. Неприбуття цих осіб у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання. А також, ч. 4 ст. 405 КПК України, якою передбачено, що неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття. Якщо для участі в розгляді в судове засідання не прибули учасники кримінального провадження, участь яких згідно з вимогами цього Кодексу або рішенням суду апеляційної інстанції є обов`язковою, апеляційний розгляд відкладається.

Відтак, колегія суддів з урахуванням зазначеного, думки власників майна та їх представника, які вважали за можливе проводити апеляційний розгляд у відсутності прокурора, колегія суддів прийшла до висновку про можливість проведення судового розгляду без участі прокурора, що не суперечить положенням ч. 1 ст. 172 та ч. 4 ст. 405 КПК України.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши доводи власників майна та їх представника, які підтримали подані апеляційні скарги та просили їх задовольнити, з наведених в ній підстав, а ухвалу слідчого судді скасувати, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги представника власників майна ОСОБА_6 та ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 , не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог пункту 3 ч. 2 ст. 395 КПК України апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді подається протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Згідно абзацу 2 ч. 3 ст. 395 КПК України, якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Строк апеляційного оскарження може бути поновлений, якщо причини його пропуску є поважними.

Згідно з ч. 1 ст. 117 КПК України пропущений із поважних причин строк повинен бути поновлений за клопотанням заінтересованої особи ухвалою слідчого судді, суду.

Дослідженням матеріалів судового провадження встановлено, що розгляд клопотання про арешт майна відбувся без повідомлення власників майна та їх представника, матеріали справи не містять відомостей про направлення копії ухвали останнім, однак як зазначає апелянт, про наявність оскаржуваної ухвали ОСОБА_10 стало відомо тільки 21.04.2025 р., при ознайомленні з матеріалами справи № 756/3589/25 захисником ОСОБА_8 (Копія даної ухвали до теперішнього часу не вручена), ОСОБА_14 стало відомо тільки 11.05.2025 р.( Копія даної ухвали до теперішнього часу не вручена), іншої інформації матеріали справи не містять, у зв`язку з чим колегія суддів вбачає підстави для задоволення клопотання про поновлення строку апеляційного оскарження ухвали слідчого судді Оболонського районного суду м. Києва від 25 березня 2025 року.

Як убачається з матеріалів, наданих судом першої інстанції, що 17.03.2025 прокурор Оболонської окружної прокуратури м.Києва ОСОБА_9 , звернувся до слідчого судді Оболонського районного суду м. Києва з клопотанням про арешт майна, а саме квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ; квартири за адресою: АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , шляхом заборони відчуження, користування та розпорядження вказаним майном.

На обґрунтування вимог клопотання про арешт майна прокурор, як вбачається зі змісту клопотання зазначив, що в провадженні СВ Оболонського УП ГУ Національної поліції в м. Києві перебувають матеріали кримінального провадження, внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000577 від 07.03.2025, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 190 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що група осіб, в яку увійшла приватний нотаріус ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та інші, відповідно до розподілених ролей, умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків та бажаючи їх настання, з корисливих спонукань, за попередньою змовою, заволоділи квартирами за адресами: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 .

Так, квартира за адресою: АДРЕСА_2 , належить ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (добросовісний власник), 1/3 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації державного житлового фонду Печерського району 09 червня 2005 року, згідно з розпорядженням (наказом) №216 від 09 червня 2005 року, 2/3 частки у праві власності на квартиру належать йому на підставі ст. 1261 Цивільного кодексу України, так як належали його батьку ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_8 , з них 1/3 належала батьку на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації державного житлового фонду Печерського району 09 червня 2005 року, згідно з розпорядженням (наказом) №216 від 09 червня 2005 року та 1/3 належала батьку на підставі свідоцтва про право на спадщину виданого Шостою київською державною нотаріальною конторою 03 липня 2006 року, зареєстрованого в реєстрі за №2с-2294.

Квартира за адресою: АДРЕСА_2 , належить ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (добросовісний власник), належить йому на підставі ст. 1261 Цивільного кодексу України, так як належали його батьку ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_8 , на підставі свідоцтва про право на спадщину виданого Шостою київською державною нотаріальною конторою 25 квітня 2012 року, зареєстрованого в реєстрі за №1-2015.

14.07.2024 помер ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , після чого 01.08.2024 було складено актовий запис про смерть № 12869, та останнього було поховано державою, у зв`язку з тим що в нього не було родичів, що підтверджується копією вказаного актового запису, згідно якого оформлення документів на поховання займався не хтось з родичів, а співробітник відділу судово-медичної експертизи трупів Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи. У зв`язку з тим, що у останнього не було родичів, вказані квартири, згідно ст. 1277 ЦК України та ст. 338 ЦПК України, мали бути визнані відумерлою спадщиною і перейти до територіальної громади міста Києва.

01.11.2024 року, з метою реалізації злочинного умислу щодо заволодіння шахрайським шляхом вказаного нерухомого майна, приватний нотаріус ОСОБА_15 , в порушення ЗУ «Про нотаріат», ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», будучи обізнаною про незаконність вказаних дій, зареєструвала фіктивне свідоцтво про право на спадщину № 1568 від 01.11.2024, на підставі якого ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , стала власницею квартири за адресою: АДРЕСА_1 , та фактично заволоділа нею, що належить ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

01.11.2024 року, з метою реалізації злочинного умислу щодо заволодіння шахрайським шляхом вказаного нерухомого майна, приватний нотаріус ОСОБА_15 , в порушення ЗУ «Про нотаріат», ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», будучи обізнаною про незаконність вказаних дій, зареєструвала фіктивне свідоцтво про право на спадщину № 1567 від 01.11.2024, на підставі якого ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , стала власницею 2/3 квартири за адресою: АДРЕСА_2 , та фактично заволоділа частиною квартири, що належить ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

22.01.2025 року, з метою реалізації злочинного умислу щодо заволодіння шахрайським шляхом вказаного нерухомого майна, приватний нотаріус ОСОБА_15 , в порушення ЗУ «Про нотаріат», ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», будучи обізнаною про незаконність вказаних дій, зареєструвала фіктивне свідоцтво про право на спадщину № 47 від 22.01.2025, на підставі якого ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , стала власницею 1/3 квартири за адресою: АДРЕСА_2 , та фактично заволоділа нею, що належить ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Вищевказані три свідоцтва про право на спадщину були зареєстровані на підставі ст. 1276 Цивільного кодексу України, так як ніби ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , являється дружиною ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_6 . Проте отримавши інформацію про актові записи про шлюб встановлено, що ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , за своє життя жодного разу не був одружений, а ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , за своє життя перебувала тільки в одному шлюбі з ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , отже шлюбу між ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_9 та ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , ніколи не було.

Також у ОСОБА_16 , наявно троє дітей, ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_12 , ОСОБА_21 , ІНФОРМАЦІЯ_13 та ОСОБА_22 , 13 жовтня 2013 року, батьком яких являється ОСОБА_19 , тобто у ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_9 та ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , немає спільних дійтей.

Щодо перевірки нотаріусами актів цивільного стану при вчиненні нотаріальних дій на підставі документів, що посвідчують такі акти, зазначено наступне.

Відповідно до статті 46-1 ЗУ «Про нотаріат» нотаріус під час вчинення нотаріальних дій обов`язково використовує відомості єдиних та державних реєстрів шляхом безпосереднього доступу до них. Частиною другою цієї статті зазначено, що в числі реєстрів, які використовує нотаріус, є Державний реєстр актів цивільного стану громадян.

На виконання вказаної норми, а також наказу Міністерства юстиції України від 26.12.2016 № 3773/5, ДП «НАІС» забезпечило можливість надання безпосереднього доступу нотаріусам до ДРАЦС з 01.02.2017 року з правом формування витягу безоплатно.

Аналізуючи норми чинного законодавства щодо необхідності отримання відомостей з ДРАЦС необхідно звернутися до нормативно-правових актів, які регулюють правовідносини у цій сфері.

Згідно статті 49 ЦК України актами цивільного стану є події та дії, які нерозривно пов`язані з фізичною особою і започатковують, змінюють, доповнюють або припиняють її можливість бути суб`єктом цивільних прав та обов`язків. Серед них народження фізичної особи, встановлення її походження, шлюб, розірвання шлюбу, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, зміна імені, смерть тощо. Державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону.

Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 27 СК України державна реєстрація шлюбу засвідчується Свідоцтвом про шлюб.

Відповідно до статті 53 СК України у разі зміни прізвища орган державної реєстрації актів цивільного стану видає нове Свідоцтво про шлюб.

Відповідно до статті 115 СК України розірвання шлюбу, здійснене органами державної реєстрації актів цивільного стану, засвідчується Свідоцтвом про розірвання шлюбу, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили (рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб).

Згідно статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» актами цивільного стану є події та дії, які нерозривно пов`язані з фізичною особою і започатковують, змінюють, доповнюють або припиняють її можливість бути суб`єктом цивільних прав та обов`язків. Державній реєстрації відповідно до цього Закону підлягають народження фізичної особи та її походження, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть.

Відповідно до частини 3 статті 9 цього ж Закону актовий запис цивільного стану - це документ органу державної реєстрації актів цивільного стану, який містить персональні відомості про особу та підтверджує факт проведення державної реєстрації акта цивільного стану.

Відповідно до частини 1 статті 11 цього ж Закону Державний реєстр актів цивільного стану громадян - це державна електронна інформаційна система, яка містить відомості про акти цивільного стану, зміни, що вносяться до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання та відомості про видачу свідоцтв про державну реєстрацію актів цивільного стану і про видачу витягів з нього.

Згідно частини 1 статті 12 цього ж Закону внесення відомостей про народження фізичної особи та її походження, шлюб, розірвання шлюбу, зміну імені, смерть здійснюється відділами державної реєстрації актів цивільного стану шляхом складання актового запису цивільного стану в електронному вигляді у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян та на паперових носіях.

Відповідно до частини 1 статті 18 цього ж Закону про факт державної реєстрації акта цивільного стану органами державної реєстрації актів цивільного стану видається відповідне свідоцтво.

Також, відповідно до п. 2.1.7. «Інструкції з ведення Державного реєстру актів цивільного стану громадян», при державній реєстрації акту цивільного стану реєстратор видає свідоцтво про державну реєстрацію акту цивільного стану на підставі актового запису цивільного стану, складеного в електронному вигляді та на паперовому носії, у повній відповідності до нього.

«Правила державної реєстрації актів цивільного стану», а саме: Розділ І п. 6. - Про факт державної реєстрації акту цивільного стану органами державної реєстрації актів цивільного стану видаються відповідні свідоцтва про народження, шлюб, розірвання шлюбу, зміну імені, смерть на бланках, виготовлених за зразками та їх описами, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 10.11.2010 № 1025 «Про затвердження зразків актових записів цивільного стану, описів та зразків бланків свідоцтв про державну реєстрацію актів цивільного стану».

Розділ II п. 1 пп. 1 - На підставі складеного актового запису цивільного стану у повній відповідності до нього органом державної реєстрації актів цивільного стану, яким проведено державну реєстрацію акта цивільного стану, Міністерством юстиції України видається свідоцтво про державну реєстрацію акту цивільного стану. Свідоцтво підписується керівником органу, що його видав, та засвідчується печаткою такого органу.

Отже, проаналізувавши в сукупності вказані норми, слід зазначити, що процедура державної реєстрації актів цивільного стану проходить передбачені законом етапи та завершується видачею відповідного Свідоцтва, яке є підтвердженням акту цивільного стану та факту його державної реєстрації.

Відповідно до ст. 461 Закону України «;Про нотаріат» нотаріус під час вчинення нотаріальних дій обов`язково використовує відомості єдиних та державних реєстрів шляхом безпосереднього доступу до них. Нотаріус під час вчинення нотаріальних дій використовує відомості Єдиного державного демографічного реєстру, а також Державного реєстру актів цивільного стану громадян, Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, інших єдиних та державних реєстрів, що функціонують у системі Міністерства юстиції України.

Доступ нотаріуса до ДРАЦС є обов`язковим інструментом задля перевірки факту актуальності сімейного стану (дійсність шлюбу або його розірвання, наприклад), перевірка на предмет того, щоб нотаріусу не подавалась підробка. З цією метою нотаріус в порядку ст. 46 1 Закону України «Про нотаріат» зобовязаний використовувати доступ до ДРАЦС.

Таким чином, враховуючи вище викладене, можна зробити висновок, що нотаріус обов`язково використовує відомості Єдиних та Державних реєстрів, в тому числі ДРАЦС.

Отже, приватний нотаріус ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , умисно порушила ЗУ «Про нотаріат», з метою незаконного заволодіння майном, не перевіривши наявність шлюбу ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_9 та ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_10 .

18.11.2024 тобто через сімнадцять днів після реєстрації права власності на ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , остання у приватного нотаріуса ОСОБА_23 , з метою заплутування органу досудового розслідування та утворення ніби добросовісного власника, перерерєструвала право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 на підставну особу ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , який являється громадянином Азербайджанської Республіки.

29.01.2025 тобто через сім днів після реєстрації права власності на ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , остання у приватного нотаріуса ОСОБА_23 , з метою заплутування органу досудового розслідування та утворення ніби добросовісного власника, перерерєструвала право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 на підставну особу ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , який являється громадянином Азербайджанської Республіки.

Підстави і мета відповідно до положень статті 170 КПК України та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна, а саме арешту квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 та квартири за адресою: АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , являється те, що вказані об`єкти є доказами кримінального правопорушення, так як ними незаконно заволоділи та вони являються предметом вчинення злочину та на підставі пункту 1 частини 2 статті 170 Кримінально-процесуального кодексу України, відповідають критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України. Тобто вказане майно являється предметом вчинення кримінального правопорушення, зберегло на собі його сліди та містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Метою арешту являється збереження речових доказів, так як в органу досудового розслідування наявні достатні підстави вважати, що особи які незаконно заволоділи майном, з метою уникнення від кримінальної відповідальності можуть: приховувати, пошкодити, псувати, знищити, використовувати, перетворити, передати, відчужити речові докази.

25.03.2025 ухвалою слідчого судді Оболонського районного суду м. Києва задоволено частково вказане клопотання прокурора та накладено арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ; квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , шляхом заборони відчуження та розпорядження вказаним майном.

В іншій частині клопотання залишено без задоволення.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали слідчий суддя задовольняючи частково дане клопотання, внесене в межах кримінального провадження за № 0000577 від 07.03.2025, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченогоч.5 ст.190 КК України та накладаючи арешт на нерухоме майно,виходив з того, що матеріали клопотання свідчать про те, що майно, на яке прокурор просить накласти арешт, відповідає критеріям, передбаченим ч. 1 ст. 98 КПК України, а тому з метою збереження речових доказів, слідчий суддя прийшов до висновку стосовно необхідності часткового задоволення клопотання про накладення арешту на майно.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, з огляду на наступне.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно, в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

З ухвали слідчого судді вбачається, що наведені в клопотанні прокурора доводи про накладення арешту на майно перевірялись судом першої інстанції. При цьому були, досліджені матеріали судового провадження, заслухано пояснення прокурора, а також з`ясовані інші обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо арешту майна.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати:

1) правову підставу для арешту майна;

2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу);

4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження;

6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

При винесенні ухвали слідчим суддею, у відповідності до вимог ст. 173 КПК України, були враховані наведені в клопотанні прокурора правові підстави для арешту майна, можливість використання майна, як доказу у кримінальному провадженні, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також обставини кримінального провадження № 0000577 від 07.03.2025, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 190 КК України та відношення до нього вище вказаного нерухомого майна, а тому слідчий суддя обґрунтовано задовольнив частково вказане клопотання прокурора про арешт майна, з урахуванням наявних для цього підстав, передбачених ст. 170 КПК України.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя, всупереч твердженням апелянтів обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 131-132, 170-173 КПК України, наклав арешт на вище зазначене майно, з тих підстав, що воно у встановленому законом порядку визнано речовими доказами в рамках вказаного кримінального провадження та відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.

Так, постановою слідчого від 14.03.2025 /а.с. 101-104/, квартира за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 та квартира за адресою: АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , - визнані речовим доказом в кримінальному провадженні № 0000577.

Крім того, ст. 100 КПК України визначено, що на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст. 170-174 КПК України та згідно ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України.

Тому, з огляду на положення ч. ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України повинно арештовуватися незалежно від того, хто являється його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

З огляду на наведене та враховуючи, що в засіданні суду першої інстанції ретельно перевірено майно і його відношення до матеріалів кримінального провадження, а також встановлено мету арешту майна відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України, а саме збереження речових доказів, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на нерухоме майно, з підстав того, що воно відповідає критеріям речових доказів, визначених ст. 98 КПК України.

Матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення запобігання можливості приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження, що може перешкодити кримінальному провадженню, а слідчий суддя, в свою чергу, не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 132, 170 - 173 КПК України, наклав арешт на майно.

Підстав сумніватися в співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження колегія суддів не вбачає. Обставини кримінального провадження на час прийняття рішення вимагали вжиття такого методу державного регулювання як накладення арешту.

Будь-яких негативних наслідків від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження, які можуть суттєво позначитися на інтересах інших осіб, колегією суддів не встановлено.

Доводи апеляційних скарг про необґрунтованість накладення арешту на майно є такими, що не відповідають матеріалам провадження. Крім того, слідчим суддею суду першої інстанції накладено арешт на майно відповідно до вимог ст. ст. 132, 170, 173 КПК України на підставі належно досліджених доводів органу досудового розслідування.

Зважаючи на викладене, в сукупності з обставинами провадження, колегія суддів об`єктивно переконана, що слідчий суддя, накладаючи арешт, діяв у спосіб та у межах діючого законодавства, арешт застосував правомірно, а тому доводи апелянта стосовно незаконності ухвали слідчого судді слід визнати непереконливими.

Всі інші зазначені в апеляційній скарзі обставини не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали суду.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді, колегією суддів не вбачається.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що арешт майна є тимчасовим заходом забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження, який в подальшому може бути скасований у визначеному законом порядку. У відповідності до вимог ст. 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційні скарги, - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 170-173, 307, 309, 376, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду,

п о с т а н о в и л а:

Поновити представникувласників майна ОСОБА_6 та ОСОБА_7 - адвокату ОСОБА_8 , строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Оболонського районного суду м. Києва від 25 березня 2025 року.

Ухвалу слідчого судді Оболонського районного суду м. Києва від 25 березня 2025 року, - залишити без змін, а апеляційні скарги представника власників майна ОСОБА_6 та ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 , - залишити без задоволення.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

______________ ________________ __________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4