ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2025 року

м. Київ

справа № 653/3368/18

провадження № 51-1240км19

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

у режимі відеоконференції:

потерпілого ОСОБА_6 ,

представника потерпілого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

засуджених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засуджених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 лютого 2024 року й ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 17 вересня 2024 року і прокурора на цю ж ухвалу вкримінальному провадженні за обвинуваченням

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та жителя АДРЕСА_2 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська вироком від 08 лютого 2024 року визнав ОСОБА_9 та ОСОБА_10 винуватими у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК, і призначив їм покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік.

На підставі п. 3 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 цього Кодексу звільнив ОСОБА_9 й ОСОБА_10 від покарання, призначеного за ч. 1 ст. 122 КК, у зв`язку із закінченням строків давності.

Цивільний позов ОСОБА_6 задовольнив частково, постановив стягнути з ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на користь потерпілого 200 000 грн з кожного у рахунок відшкодування моральної шкоди.

За вироком суду ОСОБА_9 та ОСОБА_10 визнано винуватими й засуджено за те, що вони 28 червня 2016 року приблизно о 23:30, перебуваючи в спальній кімнаті домоволодіння, розташованого на АДРЕСА_3 , на ґрунті особистих неприязних відносин під час конфлікту з ОСОБА_6 умисно заподіяли йому тілесні ушкодження, а саме ОСОБА_9 завдав потерпілому, який сидів на ліжку, одного удару тупим предметом по голові (потилиці), а ОСОБА_10 , продовжуючи злочині дії, стягнув ОСОБА_6 з ліжка на підлогу та разом з ОСОБА_9 одночасно стали завдавати численних ударів, не менше 12, руками й ногами по тулубу та голові ОСОБА_6 .

У результаті таких дій ОСОБА_9 та ОСОБА_10 потерпілому ОСОБА_6 було заподіяно тілесні ушкодження середньої тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я.

Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 17 вересня 2024 року вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_9 та ОСОБА_10 залишив без змін.

Вимоги та узагальнені доводи осіб, які подали касаційні скарги

У спільній касаційній скарзі засуджені ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження,істотне порушення вимог кримінального процесуального закону й неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просять скасувати постановлені щодо них судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Суть доводів засуджених зводиться до тверджень про відсутність доказів, які підтверджують їх винуватість у вчиненні інкримінованого їм кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК.

На їх переконання, місцевий суд не надав належної оцінки достовірності показань потерпілого та свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 та не зіставив їх з іншими доказами у справі.

Крім того, зазначають, що апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження в апеляційному порядку, належним чином не мотивував і не обґрунтував своїх висновків, а обмежився лише перерахуванням доказів та загальним формулюванням стосовно доведеності їх винуватості у вчиненні інкримінованого їм кримінального правопорушення.

На переконання засуджених, рішення судів про застосування положень ст. 49 КК та ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) є недостатньо вмотивованими.

Касатори не погоджуються з розміром стягнутого з них відшкодування моральної шкоди та зазначають, що суд не врахував їх майновий стан, відсутність постійного доходу, а також вік ОСОБА_10 . Вони вважають, що суд не вказав, у чому полягають страждання потерпілого і як саме знизилась якість його життя та які негативні зміни відбулися в ньому.

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону й неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

На переконання сторони обвинувачення, рішення апеляційного суду не відповідає положенням статей 370, 419 КПК.

Як зазначає прокурор, апеляційний суд залишив поза увагою його доводи щодо відсутності у вироку формулювання обвинувачення, яке підтримував потерпілий, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини й мотивів його вчинення.

Також суд апеляційної інстанції не навів мотивів відхилення тверджень прокурора про те, що місцевий суд у рішенні не обґрунтував, чому в діях ОСОБА_9 та ОСОБА_10 відсутні ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК.

Указує прокурор на відсутність у рішенні апеляційного суду мотивів, з яких суд відхилив доводи потерпілого про вчинення на нього нападу засудженими, примусове вилучення ними ключів від складу та його неодноразові посилання на свідка ОСОБА_15 , яка була очевидцем подій.

Крім того, прокурор зазначає про відсутність у вступній частині ухвали апеляційного суду номера кримінального провадження, ненаведення мотивів, з яких суд виходив під час постановлення цього рішення, і положень закону, якими керувався суд, залишаючи апеляційні вимоги прокурора, потерпілого, його представника та обвинувачених без задоволення.

Позиції учасників судового провадження

У судовому засіданні засуджені ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та захисник ОСОБА_8 підтримали касаційну скаргу засуджених та висловили заперечення проти касаційної скарги прокурора. Водночас ОСОБА_9 та ОСОБА_10 не заперечували проти закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням від кримінальної відповідальності через закінчення строків давності.

Прокурор ОСОБА_5 , надавши відповідні пояснення, підтримала касаційну скаргу сторони обвинувачення в повному обсязі та частково підтримала касаційну скаргу ОСОБА_9 і ОСОБА_10 .

Потерпілий ОСОБА_6 і його представник ОСОБА_7 підтримали касаційну скаргу прокуроратависловили заперечення щодо задоволення касаційної скарги засуджених.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційних скаргах, Суд дійшов висновку,що касаційна скарга прокурора не підлягає задоволенню, а касаційну скаргу ОСОБА_9 і ОСОБА_10 потрібно задовольнити частково з огляду на таке.

За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень під час розгляду справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Отже, з огляду на наведені положення процесуального закону суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Неповнота судового розгляду (ст. 410 КПК) та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК) не є підставами для перегляду судових рішень у касаційному порядку.

Під час перевірки доводів, наведених у касаційних скаргах, Верховний Суд керується фактичними обставинами, установленими місцевим та апеляційним судами.

Водночас касаційний суд наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу (ч. 1 ст. 433 КПК).

За статтею 94 КПК оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок і який оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Стосовно тверджень прокурора про порушення апеляційним судом вимог ст. 419 КПК

У касаційній скарзі сторона обвинувачення вказує на порушення судом апеляційної інстанції згаданих вище вимог закону, зокрема через ненаведення мотивів відхилення доводів прокурора щодо відсутності у вироку формулювання обвинувачення, яке підтримував потерпілий, а також через необґрунтованість висновку суду про відсутність у діях ОСОБА_9 та ОСОБА_10 ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК.

Стосовно цих доводів прокурора колегія суддів зазначає таке.

З матеріалів справи вбачається, що 02 жовтня 2018 року до Генічеського районного суду Херсонської області надійшов обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_10 та ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК - напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, вчинений групою осіб. З викладу формулювання обвинувачення випливає, що ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , маючи умисел на заволодіння чужим майном, яке належить ОСОБА_6 , вчинили напад на потерпілого, поєднаний із застосуванням насильства, заволоділи сокоохолоджувачами «Cold Drinking Dispenser» у кількості 5 штук, крем-машинами «Occanprowcr-OP-331 D» у кількості 7 штук, що належали потерпілому.

Під час судового засідання 17 жовтня 2023 року прокурор подав змінений обвинувальний акт, відповідно до якого дії ОСОБА_10 та ОСОБА_9 було кваліфіковано за ч. 1 ст. 122 КК як умисне тілесне ушкодження середньої тяжкості, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не спричинило наслідків, передбачених у ст. 121 цього Кодексу, але яке спричинило тривалий розлад здоров`я.

Суд роз`яснив потерпілому його право підтримувати обвинувачення в раніше пред`явленому обсязі, на що ОСОБА_6 повідомив, що підтримує попереднє обвинувачення, висунуте ОСОБА_10 та ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 187 КК.

За результатом судового розгляду місцевий суд ухвалив вирок, яким ОСОБА_9 й ОСОБА_10 визнав винуватими та засудив їх за ч. 1 ст. 122 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік, а на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 цього Кодексу звільнив їх від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності.

Із цими висновками місцевого суду погодився апеляційний суд.

За твердженням прокурора в касаційній скарзі, у такій процесуальній ситуації (у разі підтримання потерпілим обвинувачення у раніше пред`явленому обсязі) суд мав викласти у вироку також і зміст формулювання обвинувачення, яке підтримував потерпілий, чого в цій справі суд не зробив, що, на його думку, свідчить про допущення судом істотного порушення вимог КПК.

Верховний Суд не може погодитися з такими міркуваннями прокурора, оскільки вони не ґрунтуються на приписах ст. 374 КПК щодо змісту обвинувального вироку суду.

Колегія суддів зазначає, що місцевий суд у вироку виклав відповідні мотиви, з яких він дійшов висновку про непідтвердження обвинувачення ОСОБА_9 та ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 187 КК поза розумним сумнівом і про наявність в діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК.

Зокрема, у ньому наведено формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним за ч. 1 ст. 122 КК, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини й мотивів його вчинення, а також диспозицію відповідної статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, у вчиненні якого ОСОБА_9 та ОСОБА_10 визнано винуватими, та докази на підтвердження встановлених судом обставин.

Крім того, з мотивувальної частини вироку вбачається, що суд першої інстанції обґрунтував висновок про відсутність у діянні ОСОБА_9 та ОСОБА_10 ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК. Зокрема, суд звернув увагу на те, що свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_12 не змогли конкретизувати, яке саме майно завантажували обвинувачені, а свідок ОСОБА_11 чітко вказав, що ОСОБА_9 та ОСОБА_10 забрали власну сировину, а потерпілий самостійно вивіз належне йому обладнання для виготовлення морозива.

Так, відповідно до фактичних обставин справи, встановлених на підставі безпосередньо досліджених у судовому засіданні доказів, зокрема показань потерпілого та свідків, місцевий суд з`ясував, що через неприязні відносини, які виникли між ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та потерпілим у зв`язку з веденням бізнесу, під час конфлікту ОСОБА_9 та ОСОБА_10 умисно заподіяли ОСОБА_6 тілесні ушкодження.

Отже, вказані дії ОСОБА_9 та ОСОБА_10 суд правильно кваліфікував як умисне спричинення тілесного ушкодження середньої тяжкості за ч. 1 ст. 122 КК.

Таким чином те, що у вироку місцевий суд не виклав формулювання обвинувачення за ч. 2 ст. 187 КК, однак навів мотиви, з яких дійшов висновку про недоведеність цього обвинувачення, не вказує про допущення місцевим судом істотних порушень вимог КПК.

Посилання прокурора в цій частині на правову позицію, сформульовану в постанові Верховного Суду від 05 лютого 2024 року у справі № 369/10037/22 (провадження № 51-5139км23), є необґрунтованим, оскільки обставини цього кримінального провадження не є релевантними обставинам, установленим у зазначеному рішенні. У наведеній справі суд касаційної інстанції погодився з доводами прокурора, зокрема щодо порушення місцевим судом вимог ст. 374 КПК, який під час формулювання обвинувачення не вказав способу вчинення кримінального правопорушення та перелік викраденого майна, тобто не зазначив обставин, які відповідно до ст. 91 КПК підлягають доказуванню в кримінальному провадженні. Натомість у цій справі вирок суду відповідає вимогам ст. 374 КПК.

Стосовно тверджень прокурора про відсутність у вироку мотивів відхилення доводів потерпілого про вчинення щодо нього нападу та примусове вилучення ключів від складу, колегія суддів зазначає, що це саме собою не свідчить про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. Як уже було зазначено вище, суд надав оцінку доказам у їх сукупності та дійшов висновку про наявність у діянні ОСОБА_9 та ОСОБА_10 ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК, і не встановив ознак складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК.

Щодо посилань потерпілого на ОСОБА_15 , як на свідка, то, як убачається з матеріалів справи, під час судового розгляду було встановлено, що цей свідок перебуває за межами території України, а зв`язок із нею відсутній, тож прокурор у судовому засіданні від 24 травня 2022 року відмовився від її допиту.

Також прокурор звертає увагу на відсутність у вступній частині ухвали апеляційного суду номера кримінального провадження, проте не обґрунтовує, яким чином це порушення вплинуло на законність та обґрунтованість ухваленого судового рішення, а також на правильність вирішення справи по суті.

Із цих підстав Суд відхиляє зазначені доводи прокурора.

Стосовно доводів касаційної скарги ОСОБА_10 та ОСОБА_9 .

У касаційній скарзі ОСОБА_10 та ОСОБА_9 вказують на відсутність доказів, які б підтверджували їхню винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК. Зокрема, стверджують, що суд не надав належної оцінки достовірності показань потерпілого та свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 і ОСОБА_14 . Крім того, касатори вказують на формальний характер розгляду, здійсненого апеляційним судом.

Суд відхиляє цей довід ОСОБА_10 та ОСОБА_9 з огляду на таке.

Під час перевірки доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд керується фактичними обставинами, установленими місцевим та апеляційним судами.

Так, постановляючи вирок, місцевий суд урахував показання:

ОСОБА_6 (потерпілого), який пояснив, що через розбіжності у веденні бізнесу з продажу морозива, яким займалися він, ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , між ними виникла сварка під час якої останні заподіяли йому тілесні ушкодження. Зокрема, вказав, що ОСОБА_9 завдав йому кілька ударів битою;

ОСОБА_10 і ОСОБА_9 (засуджених), які розповіли про конфлікт із потерпілим, однак заперечили спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_6 ;

ОСОБА_11 (керівника пансіонату, де проживали засуджені та потерпілий), який зазначив, що про обставини побиття дізнався від самого потерпілого;

ОСОБА_13 (працівниці, яка працювала разом із засудженими та потерпілим), яка повідомила, що бачила в руках ОСОБА_9 биту, а згодом до неї прийшов ОСОБА_6 , у якого була розбита голова, і розповів, що його побили ОСОБА_10 та ОСОБА_9 ;

ОСОБА_12 (водія, який допомагав ОСОБА_10 та ОСОБА_9 і потерпілому у веденні бізнесу), який вказав, що про побиття дізнався від ОСОБА_13 , яка попросила відвезти її до лікарні, де перебував потерпілий.

Крім того, суд узяв до уваги письмові докази, зокрема: висновок експерта від 04 липня 2016 року № 134/Г, згідно з яким у ОСОБА_6 встановлено наявність легких тілесних ушкоджень; висновок експерта від 16 березня 2017 року № 737е, відповідно до якого у потерпілого встановлено наявність тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, що зумовили тривалий розлад здоров`я.

Отже, з урахуванням наведених вище доказів суд дійшов висновку про винуватість ОСОБА_10 та ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого їм кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК.

Позицію ОСОБА_10 та ОСОБА_9 щодо заперечення факту спричинення потерпілому тілесних ушкоджень суд розцінив як спосіб захисту, спрямований на ухилення від кримінальної відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення. Натомість показання ОСОБА_6 про підстави виникнення конфлікту, який став мотивом умисного заподіяння йому тілесних ушкоджень, суд визнав послідовними та такими, що узгоджуються з показаннями свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_12 .

Апеляційний суд перевірив ці висновки в частині доведеності винуватості ОСОБА_10 та ОСОБА_9 і визнав їх правильними й належним чином умотивованими.

Верховний Суд звертає увагу на те, що суди першої і апеляційної інстанцій за результатом оцінки, серед іншого й показань потерпілого та свідків, наданих у судовому засіданні, зокрема їх достовірності, мотивовано визнали достатньою сукупність здобутих фактичних даних для встановлення обставин доведеного обвинувачення.

На цих підставах Верховний Суд відхиляє вказані доводи засуджених.

Водночас у спільній касаційній скарзі засуджені указують на невмотивованість рішень судів попередніх інстанцій про застосування положень ст. 49 КК і ст. 284 КПК.

Ці доводи засуджених колегія суддів уважає слушними.

У судовому засіданні 11 січня 2024 року захисник подав клопотання про звільнення обвинувачених від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності та закриття кримінального провадження (а.п. 129-132, т. 4). Суд, заслухавши думки учасників судового розгляду, а саме обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , які підтримали подане захисником клопотання, прокурора, потерпілого та його представника, які заперечили проти задоволення клопотання, залишив його без розгляду, мотивуючи це тим, що строки давності за обвинуваченням ОСОБА_10 та ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК, яке підтримує потерпілий, ще не спливли, а також зазначив, що це клопотання буде враховано судом під час ухвалення остаточного рішення у справі.

За результатом судового розгляду місцевий суд ухвалив вирок, яким ОСОБА_9 та ОСОБА_10 визнав винуватими за ч. 1 ст. 122 КК і на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 цього Кодексу звільнив їх від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності.

Апеляційний суд, переглядаючи матеріали цього кримінального провадження в апеляційному порядку, залишив вирок суду без змін.

Однак з цими висновками судів попередніх інстанцій колегія суддів Верховного Суду не може погодитися з огляду на таке.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 49 КК (у редакції Закону від 08 квітня 2014 року № 1183-VII, яка діяла на момент вчинення злочину), особа звільняється від кримінальної відповідальності, зокрема, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до набрання вироком законної сили минуло п`ять років - у разі вчинення злочину середньої тяжкості.

Так, п`ятирічний строк притягнення ОСОБА_10 та ОСОБА_9 до кримінальної відповідальності за кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 КК, сплив у 2021 році, тобто ще до постановлення вироку судом першої інстанції. Дані про те, що цей строк переривався або що вони ухилялися від досудового розслідування чи суду, у матеріалах кримінального провадження відсутні. Наявність згоди обвинувачених на таке звільнення надавала місцевому суду всі необхідні умови для звільнення ОСОБА_10 та ОСОБА_9 від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК, а не лише від покарання (ч. 5 ст. 74 КК).

Суд апеляційної інстанції не виправив допущеної судом першої інстанції помилки.

Статтею 440 КПК визначено, що суд касаційної інстанції, встановивши обставини, передбачені ст. 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу та закриває кримінальне провадження.

З огляду на те, що в цьому кримінальному провадженні наявні підстави для його закриття згідно з п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК, колегія суддів уважає за необхідне скасувати вирок та ухвалу стосовно ОСОБА_10 та ОСОБА_9 в порядку, передбаченому ст. 440 КПК, а кримінальне провадження щодо них закрити.

Крім того, суд касаційної інстанції враховує, що в аспекті реалізації приписів ст. 129 КПК, за якими вирішення цивільного позову по суті заявлених вимог можливо лише в разі ухвалення обвинувального вироку або постановлення ухвали про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, цивільний позов залишається без розгляду у разі закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності. У такому випадку позивач вправі заявити свої вимоги в порядку цивільного судочинства.

Ураховуючи викладене, Суд уважає необхідним цивільний позов потерпілого ОСОБА_6 до ОСОБА_10 та ОСОБА_9 залишити без розгляду.

Зважаючи на наведене вище, колегія суддів Касаційного кримінального суду Верховного Суду дійшла висновку, що касаційну скаргу ОСОБА_9 та ОСОБА_10 необхідно задовольнити частково.

Керуючись статтями 129, 284, 433, 434, 436, 438, 440, 441, 442 КПК, Верховний Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення, касаційну скаргу ОСОБА_9 та ОСОБА_10 задовольнити частково.

Вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 лютого 2024 року й ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 17 вересня 2024 року стосовно ОСОБА_9 та ОСОБА_10 скасувати.

На підставі п. 3 ч. 1 ст. 49 КК звільнити ОСОБА_9 й ОСОБА_10 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КК у зв`язку із закінченням строків давності та закрити кримінальне провадження щодо них відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_6 до ОСОБА_10 та ОСОБА_9 залишити без розгляду.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3