У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 липня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_5 ОСОБА_6 на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 травня 2025 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно

ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешкає в АДРЕСА_1 , раніше судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК України, у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0003050.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 травня 2025 року відносно ОСОБА_5 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк до 18.07.2025 р. включно.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Захисник ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження відносно ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та змінити ОСОБА_5 запобіжний захід на цілодобовий домашній арешт за місцем мешкання за адресою АДРЕСА_1 , з покладенням обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, звільнивши останнього з під варти в залі суду.

Узагальнені доводи апелянта.

Захисник зазначає, що суд першої інстанції не перевірив, чи прокурором доведено наявність усіх, передбачених ст. 194 КПК України, обов`язкових умов для продовження тримання ОСОБА_7 під вартою, а прокурор не надав нових обставин або доказів незмінності ризиків відповідно до вимог ч. 3 ст. 199 КПК України, при цьому, суд не дослідивши обставин справи з його доводами.

Захисник вважає, що Ризики, передбачені п. п. 1-3 ч. 1 ст. 177 КПК України (переховування, вплив на співобвинувачених, знищення доказів), судом обґрунтовані формально, оскільки відсутні будь-які докази того, що ОСОБА_5 перешкоджає встановленню істини або взаємодіє з іншими обвинуваченими. Доводи сторони обвинувачення про переховування є безпідставними, оскільки ОСОБА_7 постійно проживав у м. Одеса та не оголошувався у розшук.

Апелянт просить врахувати, що стан здоров`я ОСОБА_5 унеможливлює його подальше тримання під вартою, через наявність важких хронічних хвороб, психічного розладу, потребу у спеціалізованому лікуванні а медична допомога в умовах СІЗО є недостатньою, що підтверджується численними висновками лікарів і судових експертів. Наведені захворювання належать до переліку підстав для звільнення засуджених від покарання згідно з наказом Міністерства охорони здоров`я України № 1348/5/572 від 15.08.2014 р.

Захисник звертає увагу на наявність у ОСОБА_5 постійного місця проживання, сім`ї, дружини з інвалідністю, матері та бабусі, які потребують догляду, а також на позитивні характеристики за місцем проживання. Суд першої інстанції проігнорував ці обставини, необґрунтовано дійшов висновку про відсутність міцних соціальних зв`язків, що не відповідає дійсності та свідчить про упереджене ставлення.

Захисник зазначає, що обвинувачений визнав свою провину, сприяв розкриттю злочину, викрив співучасників, розкаявся, не перешкоджав слідству й не ухилявся від процесуальних обов`язків. Суд першої інстанції не надав належної оцінки цим даним, хоча вони мають істотне значення для визначення доцільності подальшого тримання під вартою.

Апелянт наголошує, що у провадженні немає підтвердження факту тиску ОСОБА_5 на інших обвинувачених. Відсутні будь-які заяви, повідомлення або інші докази з боку ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які б свідчили б про незаконний вплив. Суд безпідставно визнав ризик, передбачений п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, доведеним, що суперечить матеріалам провадження.

Захисник вказує, що ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 13.10.2023 р. кримінальне провадження відносно ОСОБА_5 закрите на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України у зв`язку із закінченням строків давності, при цьому, вину він не визнавав, а обвинувального вироку не було. Суд першої інстанції необґрунтовано використав цю обставину для підтвердження ризику вчинення нового злочину, чим порушив принцип презумпції невинуватості.

Апелянт зауважує, що суд першої інстанції не розглянув можливість застосування застави як альтернативного запобіжного заходу, всупереч вимогам ч. ч. 3, 4 ст. 183 та ч. 5 ст. 182 КПК України. Відсутність обґрунтування з цього приводу свідчить про неповноту судового розгляду та порушення права на свободу.

Захисник вважає, що тривале утримання ОСОБА_5 під вартою з 2018 року без обвинувального вироку є порушенням вимог розумності строків, визначених ст. 28 КПК України та практикою ЄСПЛ. Суд першої інстанції не врахував тривалість провадження та її вплив на зменшення ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Апелянт посилається на рішення Європейського суду з прав людини, зокрема у справах «Москаленко проти України», «Хайредінов проти України» та «Бойченко проти Молдови», відповідно до яких тяжкість інкримінованого правопорушення сама по собі не може бути підставою для тривалого тримання під вартою без належного обґрунтування ризиків. Суд не надав індивідуальної оцінки цим ризикам у конкретних обставинах справи.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

У провадженні Центрального районного суду м. Миколаєва перебувають матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0003050, за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК України, ОСОБА_9 та ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України

Під час судового розгляду прокурор звернувся до суду з клопотанням про продовження, відносно ОСОБА_5 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Клопотання мотивоване тим, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України, а саме ризики того, що обвинувачений може переховуватись від суду, знищити або сховати речі, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на інших обвинувачених у кримінальному провадженні, а також вчинити інше кримінальне правопорушення, наразі не усунуті та не зменшились. Прокурор вважає, що застосування більш м`якого запобіжного заходу не забезпечить належної процесуальної поведінки ОСОБА_5 та не дасть можливості запобігти зазначеним ризикам.

Врахувавши, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні особливо тяжких злочинів, за які передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на тривалий строк, не має міцних соціальних зв`язків, не був офіційно працевлаштованим до затримання, а також на момент затримання не мав сім`ї, суд дійшов висновку, що існують реальні ризики того, що обвинувачений може переховуватись від суду, впливати на інших обвинувачених, знищити або приховати речі, що мають доказове значення у справі, а також вчинити нове кримінальне правопорушення. З огляду на це, суд визнав зазначені у клопотанні прокурора ризики дійсними та такими, що не усунуті, а тому дійшов висновку, що застосування іншого, менш суворого запобіжного заходу не забезпечить належної процесуальної поведінки ОСОБА_5 та не дасть можливості запобігти зазначеним ризикам.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали надані судом та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції. Мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходить при постановленні ухвали, і положення закону, яким керується.

Відповідно до вимог ст. 2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань, суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України. Відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ).

Відповідно до ст. 29 Конституції України ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як на підставах та у порядку, встановлених законом.

Вимога законності не може бути задоволена лише шляхом дотримання національного законодавства, яке само по собі повинно відповідати Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Плесо проти Угорщини»), тому позбавлення волі може бути цілком законним з точки зору внутрішнього права, однак, бути свавільним, виходячи зі змісту Конвенції, порушуючи тим самим її положення (рішення ЄСПЛ у справі «А. та інші проти Об`єднаного Королівства»).

З наведеного слідує, що рішення суду про застосування до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або продовження строку дії такого запобіжного заходу буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції та рішень Європейського суду.

ЄСПЛ наголосив, що п. 3 ст. 5 Конвенції гарантовані загальні принципи щодо права на судовий розгляд протягом розумного строку або звільнення під час провадження. У рішеннях «Кудла проти Польщі» та «МакКей проти Сполученого Королівства» ЄСПЛ констатував, що основною метою ст. 5 Конвенції, якою гарантовані загальні принципи щодо права на судовий розгляд протягом розумного строку або звільнення під час провадження, є запобігання свавільному або необґрунтованому позбавленню свободи. Безперервне тримання під вартою є виправданим лише за умови, якщо у справі наявний значний суспільний інтерес, який переважає принцип поваги до особистої свободи.

Конвенцією покладається обов`язок вжити заходи до забезпечення прав людини, яка тримається під вартою.

Відповідно до правової позиції, сформованої ЄСПЛ, для продовження строку тримання під вартою повинні бути винятково вагомі причини, при цьому тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою протягом досить тривалого строку. Суд вказав, що сторона обвинувачення зобов`язана доводити реальність ризиків, що виправдовують обмеження свободи, в іншому випадку суд може змінити запобіжний захід на більш м`який.

Як зазначив ЄСПЛ у справі «Летельє проти Франції» особлива тяжкість деяких злочинів викликає таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення принаймні протягом певного часу. За виняткових обставинах, цей момент може бути врахований у світлі Конвенції, у всякому разі в тій мірі в якій внутрішнє право визнає поняття порушення публічного порядку внаслідок скоєння злочину. Однак цей фактор можна вважати виправданим і необхідним, тільки, якщо є підстави вважати, що звільнення затриманого реально порушить публічний порядок, або якщо цей порядок дійсно перебуває під загрозою. Попереднє затримання не має перебувати покаранню у вигляді позбавлення свободи, не може бути «формою очікування» обвинувального вироку.

Вказаних вимог закону та норм міжнародного права судом першої інстанції дотримано в повному обсязі.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні особливо тяжких злочинів, передбачених п. 6 ч. 2 ст. 115 та ч. 4 ст. 187 КК України, а отже наявність ризиків, визначених ч. 1 ст. 177 КПК України, підлягала перевірці з урахуванням зазначеної категорії злочинів.

Суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що існує реальна загроза того, що у разі обрання більш м`якого запобіжного заходу, ОСОБА_5 може переховуватись від суду, впливати на інших обвинувачених, знищити чи приховати речі, що мають доказове значення у справі, а також вчинити інше кримінальне правопорушення. Ці ризики залишаються актуальними, з огляду на особу обвинуваченого, обставини вчинення інкримінованих правопорушень, їх суспільну небезпечність, а також стадію розгляду справи.

Посилання захисника на ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 13.10.2023 р., якою кримінальне провадження стосовно ОСОБА_5 закрито на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України у зв`язку із закінченням строків давності, не може бути визнано обґрунтованим доказом відсутності ризику вчинення ним нового кримінального правопорушення. Вказане рішення не є вироком суду, яким було б встановлено відсутність вини, а отже не свідчить про повну реабілітацію особи. Закриття провадження з формальних підстав, зокрема у зв`язку із закінченням строків давності, не усуває можливості оцінки поведінки особи при вирішенні питання щодо запобіжного заходу в іншому кримінальному провадженні. Відтак, суд першої інстанції обґрунтовано не надав цій ухвалі значення під час оцінки ризику, передбаченого п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, і не порушив принципу презумпції невинуватості.

Оцінюючи інші доводи апеляційної скарги, апеляційний суд зазначає, що стан здоров`я обвинуваченого та наявність у нього родичів не можуть автоматично свідчити про відсутність ризиків. Як випливає з матеріалів справи, суд першої інстанції надав належну оцінку цим обставинам, однак не визнав їх такими, що переконливо спростовують можливість ухилення обвинуваченого від правосуддя чи впливу на інших учасників провадження.

Посилання сторони захисту на рішення ЄСПЛ не спростовують висновки суду першої інстанції, а наведені аргументи не заперечують реальності наявних ризиків та пропорційності застосованого заходу.

Продовжений запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не виходить за межі розумного строку, відповідає критеріям, визначеним ст. 183 КПК України, та співмірний характеру та тяжкості обвинувачення.

Отже, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування ухвали Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 травня 2025 року та задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 .

Керуючись ст. ст. 7, 376, 404, 405, 407, 418, 419, 422-1, 424, 532 КПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 травня 2025 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_5 залишити без змін, апеляційну скаргу захисника ОСОБА_10 без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3