УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2025 року

м. Київ

справа № 383/96/24

провадження № 51-1626ск25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на вирок Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 24 вересня 2024 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 27 січня 2025 року стосовно

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Свердлове, Бобринецького району, Кіровоградської області, раніше несудимого,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 Кримінального кодексу України (далі - КК),

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 24 вересня 2024 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Початок строку відбування покарання ухвалено рахувати з дня приведення вироку до виконання.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат, речових доказів та заходів забезпечення кримінального провадження у виді арешту майна.

Кропивницький апеляційний суд ухвалою від 27 січня 2025 року вирок місцевого суду залишив без змін, а апеляційні скарги захисника та потерпілої без задоволення.

За обставин, детально викладених у вироку місцевого суду, 04 грудня 2023 року близько 16:05, ОСОБА_4 у порушення вимог п. 2.9 (а) Правил дорожнього руху (далі - ПДР), перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння (згідно висновку судово-медичної експертизи № 4232 виявлено етиловий спирт у кількості 1,91 г/дм?) керував технічно-справним легковим автомобілем «Volkswagen», який належить йому на праві приватної власності та здійснював перевезення пасажира ОСОБА_6 .

Під час руху в зазначений час, ОСОБА_4 , грубо порушуючи вимоги пунктів 1.5, 2.3 (б) і (д), через стан алкогольного сп`яніння, позбавив себе можливості вірно оцінювати дорожню обстановку і безпечно керувати транспортним засобом, щоб мати можливість постійно контролювати напрямок його руху та не створювати небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, допустив порушення вимог пунктів 2.3 (б) і (д), 12.1 ПДР.

Невиконання ОСОБА_4 вимог пунктів 1.5, 2.3 (б) і (д), 12.1 ПДР, призвело до втрати керування транспортним засобом та, як наслідок, його виїзд за межі проїзної частини дороги на праве узбіччя, з подальшим його перекиданням.

У результаті ДТП пасажир автомобіля «Volkswagen» ОСОБА_6 отримала тілесні ушкодження, які відносяться до середнього ступеню тяжкості.

Дії ОСОБА_4 місцевий суд кваліфікував за ч. 1 ст. 286-1 КК, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що спричинило потерпілій середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Вимоги касаційної скарги й доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник, не оскаржуючи доведеності винуватості та юридичної кваліфікації дій засудженого ОСОБА_4 , просить змінити рішення обох судів в частині призначеного основного покарання, у зв`язку з його невідповідністю ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого й призначити ОСОБА_4 покарання у вигляді штрафу у розмірі 3 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, в частині позбавлення права керування транспортними засобами на строк 3 роки , залишити без зміни.

Стверджує, що суди першої та апеляційної інстанцій не урахували доводів захисника та потерпілої щодо занадто суворого покарання, наявності передбачених ст. 66 КК пом`якшуючих покарання обставин, таких як щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, відшкодування шкоди потерпілій.

Підкреслює, що ОСОБА_4 вжив заходів для надання допомоги потерпілій ОСОБА_6 , викликав швидку медичну допомогу, усунув фактори, які можуть сприяти збільшенню заподіяної шкоди, повідомив про автопригоду працівників поліції, вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав у повному обсязі, жоден факт події не оспорював, вчинив нетяжкий злочин, що визнається необережним, за місцем проживання характеризується позитивно, одружений, має на утриманні двох неповнолітніх, а фактично троє дітей, раніше не судимий, під час досудового розслідування і судового розгляду щиро розкаявся у скоєному, активно сприяв розкриттю злочину, повністю відшкодував потерпілій завдану шкоду.

На думку касатора, запропонована ним міра та вид покарання без позбавлення волі, будуть необхідними і достатніми, сприятимуть виправленню засудженого та попередженню нових кримінальних правопорушень.

Просить урахувати, що потерпіла підтримала позицію сторони захисту щодо міри і виду покарання ОСОБА_4 .

Мотиви Суду

Перевіривши доводи в касаційній скарзі, дослідивши зміст оскаржуваних судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Так, суд касаційної інстанції згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно зі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень під час розгляду справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, установлених місцевим судом, а також правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 286-1 КК Верховний Суд не перевіряє, оскільки законність і обґрунтованість судових рішень в цій частині ніким не оскаржується.

Доводи захисника, які фактично зводяться до оспорювання призначеного основного покарання, на думку колегії суддів Верховного Суду, є необґрунтованими з огляду на таке.

Положеннями статті 50 КК визначено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Частинами 1, 2 ст. 65 КК визначено загальні засади призначення покарання, зокрема суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

З огляду на вказану мету та принципи справедливості, співмірності й індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Кримінально-правові норми, що визначають загальні засади та правила призначення покарання, наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Разом із тим, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 414, 438 КПК, які передбачають повноваження суду касаційної інстанції скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість, а також у разі неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію між визначеним судом хоча й у межах відповідної санкції статті видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

У цьому кримінальному провадженні, як видно зі змісту судових рішень, не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання ОСОБА_4 , призначено з порушенням указаних норм права.

Як убачається з вироку, призначаючи ОСОБА_4 , покарання, суд урахував сукупність даних про особу засудженого, який за місцем проживання характеризується позитивно, одружений, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, не працює, на обліку у лікарів психіатра і нарколога не перебуває, раніше не судимий.

При цьому, призначаючи засудженому покарання місцевий суд взяв до уваги конкретні обставини цього кримінального провадження, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке, згідно зі ст. 12 КК є нетяжким і визнається необережним, що ОСОБА_4 визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, під час досудового розслідування та судового розгляду щиро розкаявся у вчиненому, активно сприяв розкриттю правопорушення, повністю відшкодував потерпілій заподіяну шкоду, щиросердно розкаявся у вчиненому, досудову доповідь органу пробації про можливість виправлення ОСОБА_4 без ізоляції від суспільства, думку потерпілої, яка просила не призначати засудженому покарання пов`язане з позбавленням волі і дійшов висновку про призначення ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі, однак у мінімальній межі установленій санкцією частини інкримінованої йому статті, відповідно до положень КК.

Крім того, суд визнав у якості обставин, які пом`якшують покарання засудженого - щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, добровільне відшкодування завданого збитку, при цьому не встановив обставин, що обтяжують покарання та дійшов висновку, що його дії свідчать про бажання спокутувати свою вину.

З такими висновками суду першої інстанції погодився і апеляційний суд.

При цьому суди попередніх інстанцій обґрунтовано урахували, що засуджений свідомо сів за кермо у стані алкогольного сп`яніння, наражаючи на небезпеку не тільки себе, а й інших осіб, порушив вимоги ПДР, тож з урахуванням суспільної небезпеки скоєного, правильно дійшли висновку про необхідність призначення ОСОБА_4 покарання у вигляді позбавлення волі, однак у нижній його межі.

Перевіряючи у касаційному порядку рішення судів першої та апеляційної інстанцій щодо призначеного покарання ОСОБА_4 , у тому числі можливості застосування приписів ст. 69 КК, Верховний Суд бере до уваги й те, що засуджений не працює, має на утриманні двох дітей, а запропонований захисником вид покарання - штраф у розмірі 3 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (51 000 грн) більш ніж у 6 разів перевищує розмір мінімальної заробітної плати станом на 2025 рік.

У касаційній скарзі відсутні посилання на будь-які фактичні дані про фінансову спроможність засудженого сплатити штраф у такому розмірі.

Судами першої та апеляційної інстанції, у відповідних рішеннях, детально проаналізовано наявність зазначених захисником обставин та наведено обґрунтування, призначеного покарання ОСОБА_4 .

Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку перевірив, викладені в апеляційній скарзі доводи сторони захисту щодо можливості призначення засудженомупокарання не пов`язаного з позбавленням волі, які за змістом та суттю є практично аналогічними доводам, викладеним у касаційній скарзі, й умотивовано визнав їх необґрунтованими, вказавши також підстави, на яких відмовив у задоволенні цих вимог, крім іншого, суд урахував, що такі обставини, на які посилається захисник були ураховані судом першої інстанції під час призначення покарання засудженому.

Колегія суддів доходить висновку, що покарання належним чином умотивовано, воно є співмірним його протиправним діянням, необхідним і достатнім для його виправлення а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як ОСОБА_4 , так і іншими особами, не може вважатися явно несправедливим унаслідок суворості та відповідає вимогам статей 50, 65 КК.

Таким чином, суди обох інстанцій обґрунтовано не знайшли підстав для застосування до ОСОБА_4 приписів ст. 69 КК.

Водночас у касаційній скарзі захисника немає будь-яких доводів щодо обставин кримінального провадження, які б не були досліджені та ураховані судами попередніх інстанцій, зокрема, зважаючи на суспільну небезпечність вчиненого засудженим діяння, і надають можливість Верховному Суду пом`якшити призначене покарання.

Підсумовуючи, з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів, суд касаційної інстанції не встановив порушень норм матеріального чи процесуального права, та невідповідності призначеного покарання, які би були безумовними підставами для зміни чи скасування судових рішень.

Враховуючи викладене, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги захисника та вважає, що у відкритті провадження на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428, ст. 441 КПК, Верховний Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на вирок Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 24 вересня 2024 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 27 січня 2025 року стосовно ОСОБА_4 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3