ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/817/198/25 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.4 ст.185, ч.1 ст.345 КК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2025 р.

Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря ОСОБА_5 прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника адвоката ОСОБА_8

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 квітня 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 10 червня 2023 року за № 0001399, яким

ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Тернопіль, громадянина України, одруженого, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого, востаннє:

- 14 липня 2023 року Тернопільським міськрайнним судом Тернопільської області за ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 345 КК України до покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік 2 місяці, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з встановленням іспитового строку терміном 1 рік,

визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.185, ч.1 ст.345 КК України та призначено йому за даними кримінальними правопорушеннями покарання:

- за ч. 4 ст. 185 КК України, із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України, у виді 3 (трьох) років позбавлення волі. У відповідності до ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначено за вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 липня 2023 року, більш суворим, що призначене за даним вироком, визначено ОСОБА_7 покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі;

- за ч. 1 ст. 345 КК України у виді 2 (двох) років 6 (шести) місяців позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, до призначеного покарання за даним вироком частково приєднано не відбуте покарання за вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 липня 2023 року та призначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді 3 (трьох) років 6 (шести) місяців позбавлення волі.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів.

Згідно вироку суду, 07.06.2023 р., близько 19 год. 20 хв. у ОСОБА_7 винник злочинний умисел направлений на таємне викрадення чужого майна в умовах воєнного стану.

Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_7 у період введеного воєнного стану на території України, 07.06.2023 близько 19 год. 20 хв., перебуваючи біля приміщення магазину «АТБ», що у м. Тернопіль по вул. 15 Квітня, буд. 1Е/1, переконавшись, що за ним ніхто не спостерігає та його дії не будуть помічені сторонніми особами, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій та настання суспільно - небезпечних наслідків, шляхом вільного доступу, таємно, повторно, з корисливих мотивів та з метою власного збагачення, викрав велосипед, який був припаркований біля входу до вищезазначеного магазину, марки «Kinetic Sniper 24», належний ОСОБА_9 , вартістю 4 957 гривень 48 копійок.

В подальшому, ОСОБА_7 місце вчинення кримінального правопорушення покинув із викраденим майном та розпорядився ним на власний розсуд, чим спричинив ОСОБА_9 матеріальну шкоду на загальну суму 4 957 гривні 48 копійок.

Крім цього,згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів» до правоохоронних органів відносяться - органи прокуратури, Національної поліції, служби безпеки, Військової служби правопорядку у Збройних Силах України, Національне антикорупційне бюро України, органи охорони державного кордону, органи доходів і зборів, органи і установи виконання покарань, слідчі ізолятори, органи державного, фінансового контролю, рибоохорони, державної лісової охорони, інші органи, які здійснюють правозастосовні або правоохоронні функції.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський на всій території України незалежно від посади, яку він займає, місцезнаходження і часу доби в разі звернення до нього будь-якої особи із заявою чи повідомленням про події, що загрожують особистій чи публічній безпеці, або в разі безпосереднього виявлення таких подій зобов`язаний вжити необхідних заходів з метою рятування людей, надання допомоги особам, які її потребують, і повідомити про це найближчий орган поліції. При цьому, згідно із ч. 10 ст. 62 цього ж Закону поліцейський користується повноваженнями, передбаченими цим законом, незалежно від посади, яку він займає, місцезнаходження і часу.

Згідно ч. 1 ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію» поліція відповідно до покладених на неї завдань вживає заходів, спрямованих на усунення загроз життю та здоров`ю фізичних осіб і публічній безпеці, що виникли внаслідок учинення кримінального, адміністративного правопорушення.

Так, 27 листопада 2023 року дільничний офіцер поліції сектору превенції патрульної поліції ВП №3 (м. Теребовля) Тернопільського РУ поліції ГУНП в Тернопільській області, тимчасово відряджений для проходження служби до Тернопільського РУ поліції ГУНП в Тернопільській області, ОСОБА_10 перебував на своєму робочому місці в м. Тернопіль, де здійснював службові обов`язки у форменому одязі, на дільниці обслуговування.

Цього ж дня, близько о 12 год. 00 хв., під час несення служби, надійшов телефонний дзвінок від ОСОБА_11 , яка просила допомоги, оскільки її сусід ОСОБА_7 підпер їй вхідні двері у квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , внаслідок чого вона не може відчинити двері. Отримавши вказане повідомлення, ОСОБА_10 відправився за вищевказаною адресою.

Прибувши на місце події, близько 12 год. 10 хв. ОСОБА_10 попрямував до квартири ОСОБА_11 , під час чого використав ліфт. Піднявшись на 9 поверх, в момент того коли відчинилися двері ліфту перед ним знаходився ОСОБА_7 , який поводив себе зухвало та агресивно по відношенню до працівника поліції та у грубій формі почав нецензурно лаятися в сторону останнього. Під час цього, у ОСОБА_7 виник злочинний умисел, спрямований на висловлення погрози насильством щодо працівників правоохоронного органу у зв`язку з виконанням ними своїх службових обов`язків.

Реалізуючи свій злочинний умисел, 27 листопада 2023 року близько 12 год. 10 хв. ОСОБА_7 , перебуваючи у під`їзді коридору 9 поверху, будинку АДРЕСА_4 , усвідомлюючи, що перед ним знаходяться працівники правоохоронного органу - дільничний офіцер поліції сектору превенції патрульної поліції ВП №3 (м. Теребовля) Тернопільського РУ поліції ГУНП в Тернопільській області, рядовий поліції ОСОБА_10 , висловив в його сторону погрозу фізичною розправою, а саме «я підпалю тебе», під час чого розпилив у сторону поліцейського аерозольний засіб для взуття та підпалив його запальничкою, внаслідок чого виникнуло полум`я направлене у сторону ОСОБА_10 , що було сприйняте останнім таким, що загрожує його життю і здоров`ю.

В результаті злочинної діяльності ОСОБА_7 порушено суспільні відносини, які забезпечують нормальну законну діяльність органів державної влади, особисту недоторканість дільничного офіцера поліції сектору превенції патрульної поліції ВП №3 (м. Теребовля) Тернопільського РУ поліції ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_10 під час виконання ними своїх службових обов`язків, передбачених Законом України «Про Національну поліцію», Законом України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів» від 1993 року із відповідними змінами.

Вказаними діями обвинувачений ОСОБА_7 вчинив кримінальні правопорушення, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 345 КК КК України.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 вважає вказаний вирок незаконним та необґрунтованим внаслідок його невідповідності фактичним обставинам кримінального провадження, що призвело до неправильного застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність та призначення обвинуваченому покарання, яке за своїм видом та розміром є явно несправедливим через суворість.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, апелянт вказує на недоведення поза розумним сумнівом винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.345 КК України, вважає, що відсутній склад даного кримінального правопорушення.

На переконання сторони захисту, висновки суду першої інстанції щодо не прийняття до уваги тверджень обвинуваченого та його захисника про відсутність у обвинуваченого умислу на вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 345 КК України, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки показання потерпілого ОСОБА_10 про те, що обвинувачений висловлював в його сторону погрозу фізичної розправи, спростовується показаннями самого обвинуваченого та свідка ОСОБА_12 під час відповіді на запитання захисника про події 27.11.2023р. у судому засіданні 02.12.2024 р.

Зазначає, що свідок ОСОБА_12 не був очевидцем події, а отже не міг спростувати показання ОСОБА_7 про те, що той хотів лише спробувати, як працює балончик, однак саме в той момент, коли він натиснув на розпилювач, раптово відчинилися двері ліфта, у якому перебував чоловік у форменому одязі працівника поліції.

Вказує, що потерпілий ОСОБА_10 та обвинувачений ОСОБА_7 раніше не були знайомими між собою і нічого у цій справі не вказує на обізнаність обвинуваченого про виконання 27.11.2023р. потерпілим своїх службових обов`язків.

Зазначає, що під час розгляду справи у суді першої інстанції стороною обвинувачення поза розумним сумнівом не було доведено того, що обвинувачений діяв із прямим умислом, поєднаним із спеціальним мотивом, а саме у зв`язку із виконанням працівником правоохоронного органу службових обов`язків. Відтак, обвинуваченого слід визнати невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 345 КК України та виправдати в зв`язку з відсутністю у діях останнього складу даного кримінального правопорушення.

Окрім того, апелянт вказує на те, що обвинувачений ОСОБА_7 вважає, що призначене йому покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України, у виді трьох років позбавлення волі, є явно несправедливим через суворість.

Стверджує, що окрім встановлених судом першої інстанції обставин, які пом`якшують покарання, а саме щирого каяття або активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення, у даному кримінальному провадженні також має місце усунення заподіяної шкоди обвинуваченим шляхом добровільного повернення викраденого майна. На наявність вказаної пом`якшуючої обставини свідчить і позиція потерпілого ОСОБА_9 , який будь-яких претензій матеріального характеру до обвинуваченого не мав.

Беручи до уваги вказані обставини, які пом`якшують покарання, недоведеність вини обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 345 КК України, наявність у нього на утриманні двох неповнолітніх дітей, один з яких є дитиною з інвалідністю, вважає, що ОСОБА_7 слід звільнити від відбування покарання з випробуванням застосувавши положення ст. 75 КК України.

З огляду на викладене, сторона захисту просить вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 квітня 2025 року скасувати та ухвалити новий вирок, яким обвинуваченого ОСОБА_7 . Визнати невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні за ч. 1 ст.345 КК України та виправдати у зв`язку з відсутністю у діях останнього складу кримінального правопорушення; за ч.4 ст.185 КК України визнати винуватим у вчинення кримінального правопорушення та призначити йому покарання із застосуванням ч.1 ст.69 КК України у виді трьох років позбавлення волі. Відповідно до ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням. Вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 липня 2023 р. виконувати самостійно.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , які підтримали подану апеляційну скаргу і, з наведених у ній мотивів, просять її задовольнити; потерпілого ОСОБА_9 та прокурора, які вирок суду першої інстанції відносно ОСОБА_7 вважають законним та обґрунтованим і просять залишити його без зміни та відмовити у задоволенні апеляційної скарги; перевіривши матеріали кримінального провадження; провівши частково судове слідство та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

У відповідності з вимогами ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в повній мірі дотримався зазначених вимог закону.

З матеріалів провадження вбачається, що місцевий суд провів розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_7 відповідно до положень ч. 1 ст. 337 КПК у межах висунутого обвинувачення.

При цьому, суд дотримався приписів, установлених статтями 10, 22 КПК, створивши необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою в наданні доказів, дослідженні й доведенні їх переконливості перед судом.

За змістом ст. 91 КПК у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини його вчинення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення (форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення). Згідно з вимогами ч. 2 ст. 91 КПК доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Ретельно перевіривши надані прокурором докази, на підставі яких ОСОБА_7 було пред`явлено обвинувачення у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушення, суд першої інстанції у вироку навів детальний аналіз усіх досліджених доказів, дав їм у відповідності з вимогами ст. 94 КПК належну оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Як встановлено перевіркою матеріалів провадження, досудове та судове слідство проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону. Таких порушень цього закону, які були б істотними та потягли за собою скасування судового рішення, у справі не допущено, а висновок суду про доведеність винності ОСОБА_7 у таємному викраденні чужого майна (крадіжці), вчиненому повторно, в умовах воєнного стану, а також у погрозі насильством щодо працівника правоохоронного органу у зв`язку з виконанням працівником службових обов`язків, суд зробив на підставі ретельно досліджених в судовому засіданні і детально викладених у вироку доказів.

Висновок суду про винність обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, за вказаних у вироку обставин, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджений зібраними у встановленому порядку доказами, які належно оцінені судом і в апеляційній скарзі не оскаржується.

Обґрунтовуючи свої висновки щодо доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.345 КК України, суд у вироку належним чином проаналізував показання допитаних в судовому засіданні потерпілого, свідків та обвинуваченого, протоколи слідчих процесуальних дій, а також інші докази, які, у своїй сукупності, доводять винність обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину.

Так, допитаний судом першої інстанції потерпілий ОСОБА_10 засвідчив, що 27.11.2023 р. він, як дільничний офіцер поліції сектору превенції патрульної поліції Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області, здійснював виїзд на вул. Р. Купчинського, 9/141 в м. Тернополі, у зв`язку з повідомленням про правопорушення. Прибувши на місце він використав ліфт і, піднявшись на дев`ятий поверх, в момент, коли двері ліфту відчинилися, він побачив ОСОБА_7 , який знаходився на відстані одного кроку від кабіни ліфта та тримав в руках аерозольний балончик, який підпалював за допомогою запальнички і, при цьому поводив себе агресивно та говорив що підпалить його (потерпілого). Незважаючи на те, що свідок знаходився у форменому одязі і сказав обвинувачуваному припинити свої дії, останній підпалив балончик аерозолю. Протягом цих подій свідок спілкувався по телефону з ОСОБА_12 , який координував його щодо місця знаходження квартири заявниці. В подальшому свідок спустився ліфтом на перший поверх та викликав підкріплення.

Показання потерпілого ОСОБА_10 щодо обставин розвитку події об`єктивно стверджуються показаннями свідка ОСОБА_12 , який в суді першої інстанції повідомив, що близько 12 години йому зателефонувала мешканка квартири АДРЕСА_4 ОСОБА_11 та повідомила, що не може вийти з квартири, так як її сусід ОСОБА_7 підпер її вхідні двері у квартиру. Оскільки його не було на міці, він попросив виїхати свого колегу ОСОБА_10 . Під час перебування ОСОБА_10 за вказаною вище адресою, вони постійно спілкувалися по телефону і під час розмови ОСОБА_10 повідомив його, що ОСОБА_7 раптово застосував відносно нього газовий балончик, намагаючись його підпалити.

Показання вищевказаних потерпілого та свідка отримані в спосіб, передбачений КПК України, є незмінні, послідовні та узгоджені між собою щодо основних деталей, які стосуються обставин справи. Розбіжностей у їх показаннях, які б свідчили про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, як про це вказує сторона захисту, колегія суддів не вбачає.

Вимоги сторони захисту під час апеляційного розгляду про повторне дослідження доказів в порядку ст.404 КПК України, а саме - повторного допиту потерпілого ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_12 , на переконання колегії суддів не ґрунтуються на вимогах кримінального процесуального закону.

Згідно з приписами ч.3 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції зобов`язаний за клопотанням учасників судового провадження повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушенням.

Тобто, повторне дослідження доказів в апеляційній інстанції є правом, а не обов`язком суду і проводиться лише за умови наявності доказів допущеної судом першої інстанції неповноти при їх дослідженні або процесуальних порушень.

Колегія суддів вважає, що передбачених ч.3 ст.404 КПК України підстав для повторного дослідження доказів та обставин, встановлених під час кримінального провадження, про які вказує апелянт, стороною захисту наведено не було й апеляційним судом не встановлено.

Доводи захисника обвинуваченого про те, що суд першої інстанції спотворив показання потерпілого і свідка, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки такі твердження зводяться до того, що потерпілий не встиг представитись обвинуваченому і ОСОБА_7 не знав, що в ліфті знаходиться працівник поліції.

Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу, що характер поведінки обвинуваченого, який підпер двері сусідньої квартири, що унеможливлювало їх відкриття і знаходився на сходовій клітці дев`ятого поверху житлового будинку будинку з аерозольним балончиком в руках, який він намагався підпалити в сторону кабіни ліфта, в якій знаходився працівник поліції у форменому одязі, свідчить про усвідомленість таких його дій.

При цьому, в суді апеляційної інстанції, на запитання головуючого щодо використання аерозольного балончика на сходовій клітці житлового будинку, обвинувачений повідомив, що мав намір перевірити як він горить, однак не міг логічно пояснити, чому він це перевіряв у житловому будинку і, зокрема, направивши в кабіну ліфта.

Виходячи з показань потерплого ОСОБА_10 , він дійсно не заперечував стосовно того, що не встиг представитись обвинуваченому в силу того, що все розвивалося дуже швидко, однак обставини події, на думку суду, не дають підстав для сумніву, що обвинувачений усвідомлював перебування перед ним працівника поліції і його погрози щодо потерпілого стосувалися виконання останнім своїх службових обов`язків.

Наведені вище обставини, які місцевий суд встановив з показань свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_12 підтверджуються також іншими доказами, які, були предметом дослідження суду першої інстанції.

- рапортом інспектора чергового Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_13 від 27 листопада 2023 року, згідно якого 27.11.2023 року о 12:18 на лінію «102» надійшло повідомлення від ДОП ОСОБА_14 про те, що по вул. Купчинського, 9 потрібна допомога поліції, оскільки невідома особа намагалася нанести йому тілесні ушкодження;(а.с.163-164)

- рапортом ДОП СДОП ВППП ВП №3 (м. Теребовля) Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_15 від 27 листопада 2023 року, згідно якого останній доповідає, що 27.11.2023 року о 12:10 він прибув на адресу вул. Купчинського, 9 4 під`їзд. Зайшовши в будинок, піднявся ліфтом на 9 поверх. Як тільки відкрилися двері ліфта він побачив громадянина ОСОБА_7 , який розпилив в його сторону лак для взуття із запальничкою в руках, на що він прикрив обличчя рукою та висловив вимогу припинити свої протиправні дії, на що обвинувачений не відреагував та знову розпилив в його сторону лак для взуття із запальничкою в руках, при цьому погрожував фізичною розправою та висловлювався нецензурною лайкою. Відштовхнувши його він закрив двері ліфта та спустився на 1 поверх, де викликав підкріплення; (а.с165)

- наказом начальника Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області полковника поліції ОСОБА_16 від 31.10.2023 року, згідно якого визначено місце дислокації дільничого офіцера поліції СП ПП ВП №3 (м. Теребовля) Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області рядового поліції ОСОБА_10 ; (а.с.167-168)

- заявою ОСОБА_7 від 27 листопада 2023 року, згідно якої він добровільно видав працівникам поліції запальничку «Smile» та банку аерозольного засобу для взуття ТМ «Silver»;(а.с.170)

-протоколом огляду предметів від 27 липня 2023 року, згідно якого проведено огляд предмету: банки аерозольного засобу для взуття ТМ «Silver», та запальнички синього кольору із надписом «Smile»;(а.с. 171)

-протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, з якого вбачається, що ОСОБА_7 було затримано 27.11.2023 року, як особу, підозрювану у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 345 КК України.(а.с.175)

Доводи апелянта про відсутність у обвинуваченого умислу на вчинення дій, які становлять диспозицію ч.1 ст.345 КК України, колегія суддів вважає необґрунтованими, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 345 КК України кримінальна відповідальність настає за погрозу вбивством, насильством або знищенням чи пошкодженням майна щодо працівника правоохоронного органу, а також щодо його близьких родичів у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.

Об`єктивна сторона злочину виражена у погрозі вбивством, насильством або знищенням чи пошкодженням майна, причому погроза висловлюється винним у зв`язку з виконанням працівником правоохоронного органу своїх службових обов`язків.

Погроза може виявлятися у висловлюванні, а також у жестах або інших діях, за допомогою яких винний залякує потерпілого вчиненням вбивства, застосуванням до нього чи його близьких родичів насильства або знищенням чи пошкодженням його майна або майна близьких родичів.

Для кваліфікації дій за ч.1 ст.345 КК наявність реальних підстав побоювання потерпілим виконання погрози не є обов`язковою.(п.10 ППВСУ №8 «Про застосування судами законодавства, що передбачає відповідальність за посягання на життя, здоров`я, гідність та власність суддів і працівників правоохоронних органів» від 26.06.2992р. із змінами від 3.12.1997р.)

Злочин, передбачений ч.1 ст.345 КК вважається закінченим з моменту, коли погроза була доведена до відома працівника правоохоронного органу.

Суб`єктивна сторона даного злочину - прямий умисел, поєднаний зі спеціальним мотивом, а саме у зв`язку з виконанням працівником правоохоронного органу службових обов`язків. Для застосування ч.1 ст.345 КК не має значення, чи розраховував винний реалізувати погрозу щодо працівника правоохоронного органу або його близьких родичів.

На думку колегії суддів, сукупність зібраних у провадженні доказів підтверджує наявність в діях ОСОБА_7 об`єктивної та суб`єктивної сторони злочину, передбаченого ч.1 ст. 345 КК України, оскільки працівник поліції прибув на виклик особи щодо якої обвинувачений вчиняв неправомірні дії; працівник поліції знаходився на місці події у форменому одязі; обвинувачений усвідомлював зазначені обставини, оскільки перед тим як підпалити аерозольний балончик, словесно висловлював погрози працівнику поліції, поводив себе по відношенню до нього агресивно і шляхом підпалу аерозольного балончика продемонстрував свій намір на завдання тілесних ушкоджень працівнику правоохоронного органу.

З наведених вище мотивів твердження сторони захисту про те, що обвинувачений хотів лише спробувати, як працює балончик, однак саме в той момент, коли він натиснув на розпилювач, раптово відчинилися двері ліфта, у якому перебував чоловік у форменому одязі працівника поліції, апеляційний суд вважає непереконливими і оцінює їх як суб`єктивна версія події з метою уникнути кримінальної відповідальності.

За таких обставин, колегія суддів приходить до переконання, що досліджені судом першої інстанції докази, у своїй сукупності, свідчать про те, що місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_17 у погрозі насильством щодо працівника правоохоронного органу у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.

Підстав для сумніву в правильності оцінки зібраних досудовим слідством та досліджених судом першої інстанції доказів щодо доведеності вини ОСОБА_17 у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч.1 ст.345 КК України, в колегії суддів немає. Обґрунтованих доводів з цього приводу не наведено як в апеляційній скарзі, так і безпосередньо під час перегляду вироку в апеляційному порядку.

Що стосується твердження сторони захисту про можливість звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.4 ст.185 КК України від призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, то апеляційний суд звертає увагу на наступне.

Згідно з ст. 75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 682/956/17 вказала про те, що визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. При обранні форми реалізації кримінальної відповідальності суд у визначених законом межах наділений правом вибору не лише виду та розміру покарання, а й порядку його відбування.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання, при цьому, з огляду на положення ст.75 КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи.

Таким чином, твердження, наведені в апеляційній скарзі захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 з приводу того, що при призначенні обвинуваченому покарання потрібно врахувати такі пом`якшуючі обставини, як усунення заподіяної шкоди обвинуваченим шляхом добровільного повернення викраденого майна та наявність у нього на утриманні двох неповнолітніх дітей, один з яких є дитиною з інвалідністю, як підставу для застосовування статті 75 КК України, судова колегія вважає непереконливими, оскільки зваживши на вказані обставини, судом застосовано при призначенні покарання обвинуваченому приписи статті 69 КК України і призначено йому основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч.4 ст.185 КК України.

При цьому, судом першої інстанції враховано також думку потерпілого ОСОБА_9 щодо призначеного покарання. Однак, апеляційний суд зазначає, що позиція потерпілої сторони стосовно покарання, яке суд обирає обвинуваченому, не обмежує суд у реалізації своїх дискреційних повноважень, визначених законом про кримінальну відповідальність.

З огляду на викладене, на переконання апеляційного суду, відсутні підстави стверджувати, що форма відбування покарання, про яку ставить питання сторона захисту в апеляційній скарзі, в умовах суспільства буде виваженою, справедливою та такою, що відповідатиме вимогам статті 65 КК.

Колегія суддів вважає, що покарання, призначене судом першої інстанції ОСОБА_7 за ч.4 ст.185 КК України, із застосуванням ч.1 ст.69 КК України, у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки за санкцією статті кримінального закону, якою передбачена кримінальна відповідальність у виді обмеження волі на строк від 5 (п`яти) до 7 (семи) років, повністю відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та особі винного і є достатнім та необхідним для його виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів.

Узагальнюючи наведене, апеляційний суд приходить до висновку що рішення місцевого суду як щодо кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_17 за інкримінованими йому статтями обвинувачення, так і щодо призначеного покарання є належним чином умотивоване і відповідає вимогам кримінального закону, а тому підстав для зміни чи скасування вироку вироку через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі винної і застосування до обвинуваченої інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням, про що захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 ставить питання в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Вирок суду є обґрунтованим і законним. Будь-яких передбачених ст.409 КПК України підстав до його зміни чи скасування, про що ставить питання апелянт, не встановлено при перевірці справи в апеляційному порядку, а тому в задоволенні апеляційної скарги захисника обвинуваченого слід відмовити.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу захисника обвинувачено ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 , залишити без задоволення, а вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 квітня 2025 року відносно ОСОБА_7 - без змін.

Вирок набирає чинності з дня його проголошення і може бути оскаржений шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Головуючий

Судді