КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Дарницького районного суду міста Києва від 17 червня 2024 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Дарницького районного суду міста Києва від 17 червня 2024 року

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Бортничі Бориспільського району, Київської області, українця, громадянина України, одруженого, має на утриманні неповнолітню дитину 2008 року, не працевлаштованого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років. Початок строку відбування покарання ухвалено рахувати з моменту його фактичного затримання в порядку виконання вироку. Застосовано щодо ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту до набрання вироком законної сили.

Судом визнано доведеним, що солдат ОСОБА_6 , будучи військовослужбовцем за призовом під час мобілізації, перебуваючи у розпорядженні командира військової частини НОМЕР_1 , 16 червня 2022 року під час проходження військової служби вирішив стати на злочинний шлях, та діючи умисно, без дозволу командування та поважних причин, в умовах воєнного стану незаконно ухилитися від проходження військової служби та провести час на власний розсуд.

Реалізуючи свій умисел, солдат ОСОБА_6 в порушення вказаних вище нормативно-правових актів, діючи з прямим умислом, в порушення ст. ст. 65, 68 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. ст. 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 2, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України та ст. ст. 1, 2, 3, 6, 23, 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з особистих мотивів та з метою тимчасово ухилитись від військової служби, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, без відповідних дозволів командирів та начальників, за відсутності законних підстав та поважних причин, діючи в умовах воєнного стану, 16 червня 2022 приблизно о 10 год. 00 хв., точного часу досудовим розслідуванням не встановлено, не з`явився вчасно на службу без поважних причин до військової частини НОМЕР_1 , яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 та до 30.04.2024 проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням службових обов`язків та не вживаючи жодних заходів для повернення до місця служби, звернення до правоохоронних або інших державних органів чи органів військового управління за наявності реальної можливості для цього.

30.04.2024 солдат ОСОБА_6 , усвідомлюючи протиправність своїх дій добровільно з`явився до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві за адресою: м. Київ, вул. Олени Теліги, 8, де заявив про себе.

Не погодившись із вироком суду першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в яких просить Дарницького районного суду міста Києва від 17 червня 2024 року змінити, застосувавши положення ст.ст. 75, 76 КК України.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги обвинувачений ОСОБА_6 зазначає, що вирок суду першої інстанції не відповідає вимогам законності, обгрунтованості та вмотивованості в частині призначеного йому покарання за ч. 5 ст. 407 КК України, оскільки судом не надано належної оцінки фактичним обставинами провадження, даним про обвинуваченого, який в силу ст. 89 КК України не судимий, за місцем проживання характеризується позитивно, працює, на утриманні має неповнолітню дитину. Обвинувачений вважає, що наведені обставини вказують на можливість застосування до нього положень ст. 75 КК України, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням.

Будучи належним чином повідомленим про час і дату розгляду матеріалів кримінального провадження за поданою апеляційною скаргою, обвинувачений ОСОБА_6 до апеляційного суду не з`явився, клопотання про відкладення судового засідання не подавав.

Оскільки в апеляційній скарзі не ставиться питання про погіршення становища обвинуваченого, колегія суддів вважає за можливе розгляд кримінального провадження здійснювати за відсутністю обвинуваченого ОСОБА_6 .

Вислухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який заперечив проти вимог апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Згідно зі ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України за обставин встановлених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджуються наявними у ньому доказами, ніким з учасників судового провадження не оспорюються, а тому колегія суддів не переглядає їх відповідно до вимог ч. 1ст. 404 КПК України.

За встановлених судом фактичних обставин, кваліфікація дій ОСОБА_6 за ч.5 ст. 407 КК України є правильною.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про невідповідність призначеного йому покарання тяжкості скоєного та даними про обвинуваченого через суворість, спростовуються наданими до апеляційного суду матеріалами.

Згідно з вимогами ст.50 КК України покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи, яка вчинила злочин, та попередження вчиненню нею нових злочинів.

Відповідно до ч.2 ст.65 КК України, призначаючи покарання, суд повинен враховувати ступінь тяжкості вчинених злочинів, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Як убачається з вироку, суд першої інстанції, визначаючи вид і міру покарання, у повній мірі дотримався вимог ст. 65 КК України, врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке є тяжким злочином; особу ОСОБА_6 , який в силу ст.89 КК України раніше не судимий, вчинив умисний злочин, одружений, має на утриманні неповнолітню дитину 2008 року народження, не перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра; обставини, що пом`якшують покарання: щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину; відсутність обставин, що обтяжують покарання, та призначив обвинуваченому мінімальне покарання межах санкції ч. 5 ст. 407 КК України у виді позбавлення волі строком 5 років.

На переконання колегії суддів, висновки суду першої інстанції щодо виду та міри покарання ОСОБА_6 є обґрунтованими, оскільки саме таке покарання буде необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом фактичних обставин справи, а також особи ОСОБА_6 , - є безпідставними, оскільки зі змісту вироку убачається, що суд врахував обставини, на які вказує апелянт.

На переконання колегії суддів, призначене ОСОБА_6 покарання є таким, що відповідає меті покарання у розумінні ст. 50 КК України. Підстав для застосування ст. 75 КК України та звільнення обвинуваченого від відбування покарання з іспитовим строком, як про це просить апелянт, колегія суддів за наслідками апеляційного перегляду не вбачає.

Також, 27 січня 2023 року набрав чинності Закон України №2839-ІХ від 13.12.2022, яким внесено зміни до ст.ст.69, 75 КК України щодо неможливості їх застосування до осіб, які засуджуються за кримінальне правопорушення, передбачене ст.407 КК України.

Злочин, інкримінований ОСОБА_6 , розпочався 16 червня 2022 року, тобто до набрання набрання чинності Закону України №2839-ІХ від 13.12.2022 і продовжився після набрання чинності Законом України №2839-ІХ від 13.12.2022, у зв`язку з чим звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням є неможливим.

Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для зміни вироку суду першої інстанції відсутні, а тому апеляційна скарга обвинуваченого як необґрунтована задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 376, ст. 404, 405, 407, 418 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Дарницького районного суду міста Києва від 17 червня 2024 року щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, - без зміни.

Касаційна скарга на дану ухвалу суду може бути подана до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді: _______________ ______________ ______________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Справа № 11-кп/824/1858/2025

Головуючий у 1-ій інстанції: ОСОБА_7

Доповідач: ОСОБА_1