судді ОСОБА_1
справа № 675/1502/24
провадження № 51-1501км25
Не погоджуюсь із висновками Суду в цьому провадженні.
Вважаю, що у кримінальному провадженні за обвинуваченням особи у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286-1 Кримінального кодексу України (далі - КК), не може бути укладено і затверджено вироком суду угоду про примирення між потерпілим та обвинуваченим, оскільки це суперечить інтересам Держави, отже є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону в розумінні приписів ст. 412 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).
1. За приписами ч. 3 ст. 469 КПК угода про примирення між потерпілим та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, нетяжких злочинів та у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення. Укладення угоди про примирення у кримінальному провадженні щодо уповноваженої особи юридичної особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, у зв`язку з яким здійснюється провадження щодо юридичної особи, не допускається.
2. Під час примирення сторін у кримінальному судочинстві кожна зі сторін кримінально-правового конфлікту переслідує свої інтереси. Для потерпілого - це відновлення порушених прав шляхом відшкодування заподіяної злочином шкоди, для захисту якої він у кримінальному процесі наділений відповідними правами. Для обвинуваченого (підозрюваного) - це уникнення кримінальної відповідальності або призначення мінімального покарання. Держава, у свою чергу, будучи носієм публічного інтересу, регулює суспільні відносини, які є предметом кримінального процесуального права.
Законодавче закріплення та практична реалізація угоди про примирення у кримінальному процесуальному праві України є втіленням ідеї відновлювального, так званого реституційного, правосуддя, головною метою якого є відновлення стану сторін до вчинення правопорушення. Угода про примирення у кримінальному процесі покликана забезпечити якнайшвидше і повне відновлення прав потерпілого за рахунок дій обвинуваченої особи, дії якої з відновлення зможуть створити противагу шкоді, завданої правопорушенням.
3. Разом із тим, на мою думку, приймаючи рішення щодо затвердження укладеної між сторонами кримінального провадження угоди, суд, серед іншого, має враховувати, що у кримінальних правопорушеннях, де основним безпосереднім об`єктом виступають публічні інтереси (зокрема немайнові), а спричинена конкретним фізичним чи юридичним особам шкода є лише проявом посягання на основний об`єкт, укладення угоди про примирення не допускається.
Основною умовою криміналізації таких правопорушень є прагнення захистити більш широкі за змістом суспільні відносини, ніж інтереси певного потерпілого, їх основні безпосередні об`єкти охоплюють охоронювані інтереси невизначеного кола осіб у певних сферах соціального життя, які утворюють підвалини Держави і суспільства в цілому.
Права і інтереси окремих осіб в таких складах кримінальних правопорушень є додатковим, супутнім об`єктом кримінально-правової охорони, заподіяння шкоди якому обумовлено значною мірою вибірковим застосуванням винною особою відповідних способів, засобів вчинення кримінального правопорушення, які характеризують собою суто операціональні (виконавчі) аспекти протиправної поведінки, в той час як саме протиправне діяння спрямоване на заподіяння шкоди Державі та суспільству в цілому.
Укладення угоди із конкретним потерпілим в таких провадженнях аж ніяк не призводить до відновлення стану сторін до вчинення правопорушення і в першу чергу там, де основним безпосереднім об`єктом є безпека у відповідній сфері суспільного життя, стан захищеності Держави і суспільства від відповідних загроз, джерелом яких є протиправні дії винної особи.
Певний потерпілий, який в таких випадках не є стороною кримінального провадження, не має належних повноважень, які би спиралися на приписи закону України про кримінальну відповідальність чи кримінального процесуального закону, діяти від імені Держави та суспільства щодо врегулювання кримінально-правового конфлікту.
Для належного встановлення співвідношення публічних і приватних пріоритетів в інституті примирення сторін визначальною є категорія «інтерес». Інтерес у кримінальному процесі є спонукальною силою, що приводить у рух усю систему судочинства.
Натомість інтереси Держави і суспільства, у разі укладання і затвердження угоди про примирення в таких справах, залишаються без належної реалізації.
4. Угода має відповідати чинному законодавству та мають бути відсутні підстави для відмови в її затвердженні, визначені ч. 7 ст. 474 КПК.
Відповідно до ч. 4 ст. 12 КК кримінальне правопорушення за ч. 1 ст. 286-1 КК є нетяжким злочином, який передбачений розділом ХI Особливої частини КК «Злочини проти безпеки руху та експлуатації транспорту», має двооб`єктний склад, де основним безпосереднім об`єктом є безпека руху й експлуатації транспорту, а його додатковим обов`язковим об`єктом є життя і здоров`я особи і, хоча, протиправними діями спричиняється шкода потерпілому, проте, ця шкода є лише проявом посягання на основний об`єкт - безпеку руху та експлуатації транспорту, тобто стан захищеності суспільства в цій сфері.
Кримінальний кодекс України доповнено ст. 286-1 Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення відповідальності за окремі правопорушення у сфері безпеки дорожнього руху» від 16 лютого 2021 року з метою більш жорсткого дотримання учасниками дорожнього руху Правил дорожнього руху.
Цим же Законом внесені зміни до статей 45-48, 75 КК щодо прямої заборони на звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку з дійовим каяттям, примиренням винного з потерпілим, з передачею особи на поруки, у зв`язку із зміною обстановки, а також звільнення від відбування покарання з випробуванням при засудженні за порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Для задоволення інтересу суспільства (публічного інтересу), який полягає у суворому покаранні осіб, які керують транспортними засобами в стані алкогольного сп`яніння, Кримінальним кодексом України прямо заборонено ще й звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку з примиренням винного із потерпілим (ст. 46 КК).
У вказаних видах суспільних відносин, охоронюваних кримінальним правом, приватні інтереси їх учасників не можуть переважати над суспільними (публічними) інтересами настільки, щоби волевиявлення потерпілого мало вирішальне значення для кримінальної відповідальності винної особи.
5. На таких підставах вважаю неприпустимим затвердження угод про примирення у справах про кримінальні правопорушення: проти основ національної безпеки України (розділ I); у сфері господарської діяльності (розділ VII); проти довкілля (розділ VIII); проти громадської безпеки (розділ IX); проти безпеки руху та експлуатації транспорту (розділ XI); проти громадського порядку та моральності (розділ XII); у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів та інші злочини проти здоров`я населення (розділ XIII); у сфері охорони державної таємниці, недоторканності державних кордонів, забезпечення призову та мобілізації (розділ XIV); проти авторитету органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян та проти журналістів (розділ XV); у сфері службової діяльності та професійної діяльності, пов`язаної з наданням публічних послуг (розділ XVII); проти правосуддя (розділ XVIII); проти встановленого порядку несення військової служби (розділ XIX); проти миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку (розділ XX) Особливої частини КК, за виключенням якщо йдеться про кримінальне провадження у формі приватного обвинувачення.
6. Приписи статей 468 і 469 КПК мають застосовуватись в поєднанні із положеннями ч. 7 ст. 474 цього Кодексу при визначенні того, чи можна укладати угоди про примирення між потерпілим та обвинуваченим щодо проступків і злочинів невеликої тяжкості, які є двооб`єктними (багатооб`єктними) кримінальними правопорушеннями.
Повертаючись до положень ч. 3 ст. 469 КПК, вважаю, що відсутнє підґрунтя сприймати їх відокремлено від вказаних вище приписів КК та КПК щодо кола кримінальних проваджень, у яких може бути укладена угода про примирення і вважати їх такими, що не відповідають вимогам до якості Закону, які оцінюються із урахуванням узвичаєного в правозастосовній діяльності тлумачення, серед способів якого є здійснення судового і системного (комплексного) тлумачення, які й було застосовано щодо формулювання висновків в п. 19 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 грудня 2015 № 13 «Про практику здійснення судами кримінального провадження на підставі угод», за якими у вказаній вище категорії кримінальних проваджень угоди про примирення не допускаються.
З такого виходив і Верховний Суд у постанові від 01 квітня 2025 року (справа № 303/734/24), який дійшов висновку, що у кримінальних провадженнях за ст. 286-1 КК у прокурора є підстави відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 394 КПК до оскарження вироку місцевого суду, постановленого на підставі угоди про примирення, та скасував рішення апеляційного суду про відмову у відкритті апеляційного провадження на підставі ч. 4 ст. 399 КПК.
7. Вважаю, що в постанові Суду в цьому провадженні відсутнє переконливе підґрунтя до висновку, що у кримінальному провадженні за ст. 286-1 КК може бути укладено угоду про примирення між потерпілим та обвинуваченим. Така угода про примирення не відповідає інтересам суспільства, а тому не підлягає затвердженню.
8. Отже, ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 17 лютого 2025 року, на моє переконання, безпідставно відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою прокурора на вирок Ізяславського районного суду Хмельницької області від 08 січня 2025 року про затвердження угоди про примирення в справі за ч. 1 ст. 286-1 КК.
Враховуючи вказане, вважаю, що в розумінні приписів статей 434-1, 434-2 КПК у їх взаємозв`язку із тими, які визначені в ч. 7 § 3 Перехідні положення Розділу 4 Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року це кримінальне провадження мало бути передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду для відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду України від 31 березня 2016 року (справа № 5-27кс16), або Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, якщо сприймати абсолютно релевантними правовідносини лише в справах № 303/734/24 та № 756/2340/23 за ч. 1 ст. 286-1 КК.
Суддя