Справа № 756/2765/23
Номер провадження № 1-кп/756/623/25
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2025 року місто Київ

Оболонський районний суд міста Києва в складі

судді ОСОБА_1 ,

за участю секретарів судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10

захисників ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,

потерпілих ОСОБА_13 , ОСОБА_14 ,

представників потерпілих ОСОБА_15 , ОСОБА_16 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 5 Оболонського районного суду міста Києва судове провадження в рамках кримінальних проваджень, внесених 12.01.2023 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000062, а також 09.07.2023 за № 0002485, за обвинуваченням:

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, який має вищу освіту, не працевлаштований, не одружений, зареєстрований та проживав за адресою АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 125, ч. 4 ст. 185, ч. 3 ст. ст. 289 КК України,

УСТАНОВИВ:

1.Формулювання обвинувачення у кримінальному провадженні, визнане судом доведеним.

1.1. 11.01.2023, приблизно о 22 годині 00 хвилин, ОСОБА_10 , перебуваючи біля буд. 45, по вул. Лісна у місті Києві, скориставшись мобільним додатком «Bolt», викликав таксі з метою поїздки за адресою: м. Київ, вул. Калнишевського, 16. На виклик приїхав ОСОБА_13 на транспортному засобі - легковому автомобілі марки «Volkswagen», моделі «Passat B 8», реєстраційний номер НОМЕР_1 , у кузові чорного кольору, 2017 року випуску, який перебуває в користуванні останнього.

Цього ж дня о 22 годині 20 хвилин, за адресою м. Київ, вул. Калнишевського, у районі будинку № 16, між ОСОБА_10 та ОСОБА_13 виник конфлікт щодо оплати послуг таксі. У цей момент у ОСОБА_10 виник умисел на заподіяння ОСОБА_13 легкого тілесного ушкодження.

Реалізуючи вказаний умисел, ОСОБА_10 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, у положенні стоячи з правого боку від потерпілого ОСОБА_13 , наніс правою рукою, в якій тримав металевий балон з-під аерозолю, удар в ділянку обличчя останньому, чим спричинив легке тілесне ушкодження потерпілому.

1.2. Отже, ОСОБА_10 учинив кримінальний проступок, передбачений ч. 1 ст. 125 КК України, а саме спричинення умисного легкого тілесного ушкодження.

1.3. Перебуваючи в тому ж місці та в той же час (п. 1.1.), у ОСОБА_10 , який перебував у стані алкогольного сп`яніння, після заподіяння тілесного ушкодження ОСОБА_13 , виник умисел на незаконне заволодіння транспортним засобом.

Реалізуючи вказаний умисел, усвідомлюючи, що ОСОБА_13 відсутній за кермом транспортного засобу - легкового автомобіля марки «Volkswagen», моделі «Passat B 8», реєстраційний номер НОМЕР_1 , шляхом вільного доступу - відкривши водійські дверцята, ОСОБА_10 сів за водійське крісло і за допомогою ключів, що перебували в замку запалювання, привів транспортний засіб в робочий стан.

Після чого, ОСОБА_10 почав керувати транспортним засобом - легковим автомобілем марки «Volkswagen», моделі «Passat B8», реєстраційний номер НОМЕР_1 , зокрема виконував рухи вперед та назад, допоки ОСОБА_13 не висмикнув ключ з замка запалювання.

Під час судового розгляду встановлено, що вартість наведеного транспортного засобу складає 838 573,19 грн, а отже вартість транспортного засобу перевищує двісті п`ятдесят неоподатковуваних мінімум доходів громадян.

1.4. Отже, ОСОБА_10 учинив злочин, передбачений ч. 3 ст. 289 КК України, а саме незаконне заволодіння транспортним засобом, вартість якого перевищує понад двісті п`ятдесят неоподатковуваних мінімум доходів громадян.

1.5. 08.07.2023, близько о 17 год. 20 хв., ОСОБА_10 і ОСОБА_14 , які перебували у лісовій зоні, що в районі будинку № 42 за адресою м. Київ, Пуща-Водиця, вул. Ремінська, у стані алкогольного сп`яніння, де між останніми раптово виник конфлікт.

Під час конфлікту у ОСОБА_10 виник умисел на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_14 .

Реалізуючи вказаний умисел ОСОБА_10 наніс не менше 6 - 7 ударів руками ОСОБА_14 , чим спричинив останньому тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості - закрита травма лівої гомілки (перелом дистального відділу діафізу малогомілкової кістки, перелому латеральної кісточки лівої гомілки), та тяжкі тілесні ушкодження - відкрита черепно-мозкової травма (забій головного мозку важкого ступеня з формуванням внутрішньо-мозковою гематомою в лівій скроневій частці, дрібних геморагічних вогнищ забою головного мозку, набряк перенхіми мозку, пневмоцефалії, перелом лобної кістки, передньої та задньої стінки лобної пазухи з наявністю рідини в пазусі справа, уламкового перелому вилицевої кістки справа, перелом верхньої та латеральної стінки правої орбіти, перелом нижньої стінки правої орбіти, перелом передньої, латеральної стінок правої гайморової пазухи з наявністю рідини в пазусі, перелому кісток носу, синців на повіках та субкон`юктивальних крововиливів обох очей, забійна рана тім`яної ділянки, забійна рана верхньої повіки правого ока, забійна рана лівої надбрівної ділянки).

1.6. Отже, ОСОБА_10 учинив злочин, передбачений ч. 1 ст. 121 КК України, а саме - умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

2. Підстави доведеності винуватості поза розумним сумнівом.

2.1. Позиції сторін захисту та обвинувачення.

2.1.1. Прокурор у судовому засіданні вважав, що в судовому засіданні достеменно встановлено, що інкриміновані ОСОБА_10 кримінальні правопорушення за ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 125, ч. 3 ст. 289 КК України вчинено останнім, тому просить суд визнати ОСОБА_10 винуватим та призначити покарання, ураховуючи положення ст. 70 КК України в виді позбавлення волі строком на 9 років 6 місяців. При цьому, при наданні оцінки доказам, прокурор просив урахувати, що зібрані під час досудового розслідування докази є достатніми саме для доведення винуватості ОСОБА_10 у пред`явленому обвинуваченні за 3 ст. 15 ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 125, ч. 3 ст. ст. 289 КК України.

Просив прокурор також урахувати, що надані ним та зібрані під час досудового розслідування докази є належним, достовірними та допустимими.

При цьому, при наданні оцінки доказам, прокурор просив урахувати, що зібрані під час досудового розслідування докази є достатніми, незважаючи на позицію сторони захисту, саме для доведення винуватості ОСОБА_10 за ч. 3 ст. 15, ч.1 ст. 115 КК України, який діяв на умисне заподіяння смерті іншій людині, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від його волі, бо ним не було вчинено усіх дій, які вважав необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця. А отже, на думку прокурора, дії ОСОБА_10 не підлягають перекваліфікації на ч. 1 ст. 121 КК України.

Щодо висунутого обвинувачення за ч. 4 ст. 185 КК України, прокурор просив закрити провадження, якщо суд дійде переконання про відсутність в діях ОСОБА_10 ознак проникнення, як кваліфікуючої ознаки за ч. 4 ст. 185 КК України.

2.1.2. У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_10 свою винуватість у пред`явленому обвинуваченні за ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 125, ч. 4 ст. 185, ч. 3 ст. ст. 289 КК України, визнав частково, зокрема не погоджувався із кваліфікацією його дій за ч. 1 ст. 115КК України, а також за ч. 3 ст. 289 КК України, та погодився надати показання. Підтримав позицію захисника щодо пред`явлених позовних вимог.

2.1.3. Захисник ОСОБА_17 в судовому засіданні підтримав позицію обвинуваченого щодо часткового визнання винуватості. Просив суд урахувати, що обвинувачений повністю визнає обставини та факти, але не визнає кваліфікацію його дій. Бо державним обвинуваченням неправильно кваліфіковано дії обвинуваченого за ч. 3 ст. 15 ч.1 ст. 115 КК України, а також за ч. 3 ст. 289 КК України.

Зокрема, на думку захисника, який не оспорював встановлені під час досудового розслідування обставини, у діях ОСОБА_10 відсутній склад злочину, передбаченого ч. 3 ст. 289 КК України, оскільки ОСОБА_10 не бажав заволодівати транспортним засобом, бо дії останнього носили радше хуліганський характер та мотив, що на думку захисника виключає кваліфікацію дій ОСОБА_10 за ч. 3 ст. 289 КК України та є підставою для перекваліфікації їх на ч. 1 ст. 296 КК України.

Просив перекваліфікувати також захисник дії ОСОБА_10 з ч. 3 ст.15 ч.1 ст.115 КК України на ч. 1 ст. 121 КК України, оскільки не оспорюючи винуватості ОСОБА_10 за заподіяну шкоду та завдані тілесні ушкодження потерпілому, ОСОБА_10 не мав умислу на вбивство ОСОБА_14 , тому захисник просить перекваліфікувати дії ОСОБА_10 на фактично спричинені тілесні ушкодження.

Щодо висунутого обвинувачення за ч. 4 ст. 185 КК України, захисник просив виключити кваліфікуючу ознаку проникнення до сховища та закрити кримінальне провадження в частині обвинувачення ОСОБА_10 до частини 3 статті 479-2 КПК України на підставі пункту 4-1 частини 1 статті 284 КПК України.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, захисник просив призначити обвинуваченому ОСОБА_10 покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі зі звільненням на підставі ст. 75 КК України з іспитовим строком на 3 (три) роки, звільнивши з-під варти в залі суду.

Щодо цивільних позовів, то захисник просив позовні вимоги ОСОБА_13 та ОСОБА_18 задовольнити частково, зокрема стягнути з обвинуваченого матеріальну шкоду в сумі 78 763,45 грн, за виключенням вартості магнітоли (навігації) та робіт з її демонтажу та встановлення. Моральна шкоду захисник просив стягнути в розмірі 5 000,00 грн на кожного.

При цьому, захисник вважав, що позовні вимоги ОСОБА_14 в частині матеріальної шкоди у сумі 121 128,90 грн та витрат на правничу допомогу в сумі 37 000,00 грн, визнаються обвинуваченим повністю, а моральна шкода в 700 000,00 грн, лише в сумі 50 000,00 грн.

2.1.4. Потерпілий ОСОБА_14 у судовому засіданні підтримав позицію свого представника щодо покарання та цивільного позову.

2.1.5. Представник потерпілого ОСОБА_15 у судовому засіданні просила суд визнати обвинуваченого винуватим та призначити покарання, яке просить прокурор - у виді позбавлення волі строком на 9 років 6 місяців, оскільки на її думку винуватість ОСОБА_10 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, як замах на вбивство - доведена повністю.

Зокрема, на думку представника потерпілого ОСОБА_15 у судовому засіданні доведено, що обвинувачений не обмежився одним або кількома ударами, що могли б бути пов`язані з бажанням просто спричинити біль чи завдати тілесних ушкоджень, ОСОБА_10 продовжував наносити удари по потерпілому, поки той не став безпорадним, тривалий характер насильства, особливо на тій стадії, коли потерпілий вже не міг захищатись, на думку представника потерпілого, обвинувачений ОСОБА_10 не просто прагнув завдати тяжкі тілесні ушкодження, вчинене способом, що має характер особливого мучення, а цілеспрямовано намагався позбавити життя потерпілого, а отже, його дії свідчать про те, що він мав умисел на вбивство.

Також, представник потерпілого просила задовольнити цивільний позов та стягнути в якості моральної шкоди у розмірі 700 000,00 коп., матеріальної шкоди у розмірі 121 128,90 грн та 37 000 грн за надану нею правничу допомогу.

2.1.6. Потерпілий ОСОБА_13 просив позов задовольнити, покарання призначити на розсуд суду.

2.1.7. Представник потерпілого ОСОБА_16 у судовому засіданні просив суд визнати обвинуваченого винуватим, покарання призначити на розсуд суду, а також задовольнити цивільний позов.

2.1.8. Цивільний позивач ОСОБА_18 у судове засідання не прибула, про час, дату та місце розгляду справи була повідомлена. Учасники судового провадження не заперечували щодо проведення розгляду справи за відсутності цивільного позивача, інтереси якої було представлені представником ОСОБА_16 .

2.2. Надані стороною обвинувачення докази.

2.2.1. Потерпілий ОСОБА_13 у судовому засіданні надав показання, що він у січні 2023 року працював у службі таксі «Bolt». 11 січня 2023 року надійшов виклик за адресою м. Київ, вул. Калнишевського, 16, коли приїхав, побачив ОСОБА_10 та ОСОБА_19 , які сіли в його машину, та мали ознаки алкогольного сп`яніння. Дорогою вони почали спілкувалися, зокрема щодо транспортних засобів, конфлікту не було. Однак по приїзду на місце призначення виникла суперечка щодо оплати поїздки, під час якої ОСОБА_10 , вийшовши з машини, наніс йому удар правою рукою в ділянку обличчя, в якій тримав металевий балон з-під аерозолю. Після цього ОСОБА_10 сів за місце водія, закрившись у машині, почав погрожувати, що розіб`є машину та почав керувати машиною, рухаючись вперед - назад.

Далі ОСОБА_19 почав вмовляти ОСОБА_10 заспокоїтись, у цей момент він витягнув ключ з замка запалювання транспортного засобу та побіг у сторону заправної станції, яка вже, як виявилось, була зачинена, тому ОСОБА_13 попрямував узбіччям дороги далі. За ним біг ОСОБА_19 .

2.2.2. Потерпілий ОСОБА_14 у судовому засіданні надав показання, що напередодні подій перебував на святкуванні дні народження у компанії знайомих, серед яких був і обвинувачений ОСОБА_10 . Відносини між ними приятельськи, конфліктів не виникало. Разом з тим, пригадати обставин подій, внаслідок яких отримав тілесні ушкодження, а також з яких саме умов усе відбувалося, не може, бо за станом здоров`я, нічого не пам`ятає.

Наразі він перебуває вдома, за ним здійснюється постійний догляд батьками, проходить лікування та реабілітацію.

2.2.3. Свідок ОСОБА_20 у судовому засіданні надала показання, що влітку 2023 року, день та місяць не пам`ятає, була сонячна погода, близько 16 год. вона поверталась додому через ліс по стежці. Проходячи повз сквер, побачила чоловіка, який лежав на землі, та чоловіка, що стояв над ним, яким є обвинувачений. Вона підійшла до чоловіків, запитавши, що сталось, на що ОСОБА_10 відповів, начебто випили та посварились з невідомими чоловіками. Як згадує, потерпілий не реагував на слова, у нього було обличчя в крові, також на обвинуваченому були ознаки побоїв, зокрема рук, на яких були забої саме на кісточках рук. Через декілька хвилин свідок викликала швидку медичну допомогу та звернулась до сусідів за допомогою, однак ніхто не відгукнувся, хотіла повернутись до обвинуваченого та потерпілого, але уже приїхала швидка. Після цього обвинувачений допоміг потерпілому дійти до швидкої допомоги, оскільки потерпілий не міг самостійно йти.

2.2.4. Свідок ОСОБА_21 у судовому засіданні надав показання, що він працює лікарем. 08.07.2023 перебуваючи на чергуванні, у лікарню привезли потерпілого у важкому стані, у якого були численні тілесні ушкодження. Спочатку потерпілий був у реанімації, а на ранок його стан погіршився. ОСОБА_21 додатково повідомив, що із вказаними травмами по статистиці не виживають, оскільки у пацієнта передкомовий стан. Свідок доповнив, що повноцінне відновлення усіх життєвих функції у пацієнта з такими отриманими травмами не можливо, оскільки отримані травми спричинили пошкодження в черепно-мозкової ділянці.

2.2.5. Свідок ОСОБА_22 у судовому засіданні надала показання, що із ОСОБА_10 проживала разом у цивільному шлюбі. У липні 2023 року прийшли до друзів разом із ОСОБА_10 на святкування дня народження знайомого. Через деякий час вирішили піти додому, разом з ними також пішов ОСОБА_14 . Дорогою між нею та ОСОБА_10 стався конфлікт через те, що вона не захотіла продовжувати вживати алкогольні напої. Під час суперечки ОСОБА_14 зробив зауваження ОСОБА_10 , через що вони почали сваритися словесно, у цей момент ОСОБА_10 , віддавши свою сумку із речами, відправив її додому.

ОСОБА_22 також повідомила, що бійку між ОСОБА_10 та ОСОБА_14 не бачила, оскільки посварившись пішла додому. Жодних криків та ударів не чула, окрім цього, обставин справи пам`ятала краще на стадії допиту поліцією, оскільки після цього лежала в психіатричній лікарні 4 місяці.

2.2.6. Свідок ОСОБА_23 у судовому засіданні надала показання, що проживає за адресою АДРЕСА_2 . За вказаною адресою місця проживання у неї є дві відеокамери, одна з яких установлена у подвір`ї, інша - з видом на вулицю, також остання камера показує прохід, де люди проходять по вулиці Лісовій.

Працівники поліції звернулись до неї із проханням надати копію відеозапису з особистих відеокамер за 08.07.2023, і відповідно вона їх надала.

2.2.7. Свідок ОСОБА_19 у судовому засіданні надав показання, що в січні 2023 року разом із ОСОБА_10 викликали таксі через застосунок «Bolt», через деякий час дістались до місця призначення. Між тим, через що стався конфлікт між ОСОБА_10 та водієм таксі не пам`ятає, оскільки пройшло багато часу з дня подій. Однак він та ОСОБА_10 перебували в стані алкогольного сп`яніння. Чи висловлював ОСОБА_10 погрози, не пам`ятає, тільки запам`ятав транспортний засіб, це був «Volkswagen», моделі «Passat», на якому вони їхали в якості таксі. У той час, коли уже приїхали на місце призначення, між ОСОБА_10 та водієм продовжувалась суперечка, під час якої ОСОБА_10 набризкавши водієві в обличчя якоюсь рідиною, останній вибіг із машини, злякався. Після цього, ОСОБА_10 підійшов до водія і вдарив останнього по обличчю, у цей час ОСОБА_19 намагався вгамувати ОСОБА_10 та просив його зупинитись, однак водій злякався та побіг у невідомому напрямку, а ОСОБА_10 у цей час присів на місце водія у транспортний засіб. Далі ОСОБА_19 почав вмовляти ОСОБА_10 заспокоїтись, у цей момент водій забрав ключі від транспортного засобу та побіг у невідомому напрямку. ОСОБА_19 намагався наздогнати водія та повернути останнього, але не вдалося. У цей момент ОСОБА_10 залишився біля транспортного засобу. Окрім цього, свідок повідомив, коли повернувся до транспортного засобу, де стояв ОСОБА_10 , у останнього не було при собі речей, як і до цього не було при ньому.

2.2.8. Свідок ОСОБА_24 у судовому засіданні надав показання, що 07.07.2023 святкували день народження у колі друзів за адресою Київська область, с. Горенка. Вживали алкогольні напої, зокрема горілку з обіду до вечора. Смажили м`ясо. 08.07.2023, тобто на другий день, він вже не відвідував святкування. Подзвонив на телефон ОСОБА_10 , відповіла йому ОСОБА_22 в істериці і повідомила про бійку між ОСОБА_14 та ОСОБА_10 , і що останній навіть розбив пляшку об голову ОСОБА_14 .

2.2.9. Свідок ОСОБА_25 у судовому засіданні надала показання, що вона разом із ОСОБА_24 - подружжя. У день подій 08.07.2023 вона перебувала вдома, до них прийшла ОСОБА_22 , яка є співмешканкою ОСОБА_10 , налякана та плакала, повідомила про бійку між ОСОБА_14 та ОСОБА_10 під час якої ОСОБА_10 розбив пляшку на голові у ОСОБА_14 .

2.2.10. Свідок ОСОБА_26 у судовому засіданні надав показання, що останній є батьком потерпілого ОСОБА_14 . Після подій, які сталися, його син перебував у вкрай тяжкому стані. Унаслідок отриманих тілесних ушкоджень потерпілий тривалий час перебував у реанімаційному відділенні, де було проведено операцію. Через 4 місяці після подій потерпілому встановили пластину в ділянку голови. На теперішній час стан потерпілого покращився, однак тепер він постійно потребує постійного стороннього догляду.

2.2.11. Експерт ОСОБА_27 надала показання у судовому засіданні, що вона є експертом у Київському міському клінічному бюро судово-медичної експертизи, яка має стаж експертної роботи з 2001 року. У рамках кримінального провадження № 0002485 було проведено судово-медичну експертизу щодо нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_14 08.07.2023.

На її думку, нанесені тілесні ушкодження ОСОБА_14 могли спричинити смерть без невідкладного надання медичної допомоги.

2.2.12. Протокол слідчого експерименту від 10.07.2023 із додатком, а саме цифровий носій інформації - DVD-R диск на якому міститься відеозапис проведення слідчого експерименту (який було оглянуто у судовому засіданні).

З дослідженого відеозапису вбачається, що 10.07.2023, о 14:46 год. слідчим СВ Обонського УП ГУПН у м. Києві ОСОБА_28 проведено слідчий експеримент за участі двох понятих, статиста ОСОБА_29 та свідка ОСОБА_22 , яка надала показання та продемонструвала обставини подій, які мали місце 08.07.2023. Зокрема, у той день, близько о 15:00 год. ОСОБА_22 зателефонував ОСОБА_10 із прохання прибути до будинку АДРЕСА_3 , бо святкував день народження ОСОБА_30 .

Так, прибувши до наведеного місця, ОСОБА_22 побачила групу осіб, яких до цього ніколи не бачила, серед яких був і ОСОБА_10 , які вже готували їжу та перебували в стані алкогольного сп`яніння. У цей момент, у ОСОБА_22 вже почав виникати конфлікт із ОСОБА_10 саме з приводу того, що останньому вже необхідно було повертатись додому, ураховуючи й те, що іменинник вже спав.

У подальшому, незважаючи на те, що ОСОБА_14 не домовлявся йти разом, ОСОБА_22 , ОСОБА_10 та ОСОБА_31 попрямували з місця святкування до місця проживання ОСОБА_10 та проходили лісовою смугою, що за адресою м. Київ, Пуща-Водиця. Оскільки ОСОБА_22 йшла попереду, а ОСОБА_10 разом із ОСОБА_14 йшли позаду, почула, що між ОСОБА_10 та ОСОБА_14 виник словесних конфлікт, однак точно повідомити не може через що саме. Озирнувшись назад, ОСОБА_22 побачила, як ОСОБА_10 наніс один удар правою рукою в ділянку обличчя ОСОБА_14 , а саме щелепи, та після чого його штовхнув, від чого ОСОБА_14 впав на землю. Ці події дуже злякали ОСОБА_22 , унаслідок чого, остання почала кричати та прохати ОСОБА_10 не чіпати ОСОБА_14 .

Після цього, ОСОБА_10 підійшов до ОСОБА_22 та відштовхнув останню від себе, від чого остання впала та вирішила бігти від нього, а ОСОБА_10 та ОСОБА_14 залишались разом. Оскільки ОСОБА_22 відходила від місця події, остання вже не бачила як наносились удари, проте чула, що бійка продовжувалась, а всього ударів було близько трьох-чотирьох, які на слух були глухими.

Через певний проміжок часу (близько п`яти хвилин), ОСОБА_10 наздогнав ОСОБА_22 та на виході з лісової смуги віддав свій мобільний телефон та сумку. ОСОБА_10 сказав ОСОБА_22 , щоб остання поверталась додому, а сам піде до ОСОБА_14 та поведе його вмитися, однак подробиць не розповідав. У цей момент, ОСОБА_10 мав трохи розбиту губу та садно під оком. Після цього, ОСОБА_22 попрямувала до себе та подзвонила по допомогу своєму куму - ОСОБА_24 , якому розповіла про обставини події, а ОСОБА_10 вже побачила у той момент, коли останнього звільнили з відділу поліції (т. 5 а.п. 22 - 26).

2.2.13. Висновок експерта № 081-376-2023 від 09.08.2023, згідно із яким кров потерпілого ОСОБА_14 відноситься до групи А з ізогемаглютиніном анти - В. У наданих на експертизу фрагменті кори дерева, вилученому під час огляду місця подій, виявлена кров людини, при визначені групової належності якої виявлений антиген А та з ізогемаглютиніном анти - В. Отже, вказана кров може походити від потерпілого ОСОБА_14 (т. 5 а. п. 39 - 43).

2.2.14. Висновок експерта № 081-373-2023 від 04.08.2023, згідно із яким кров потерпілого ОСОБА_14 відноситься до групи А з ізогемаглютиніном анти - В. У наданій на експертизу футболці та спортивних штанах, вилучених під час особистого обшуку ОСОБА_10 , виявлена кров людини. При визначені групової належності на футболці був виявлений антиген А, на спортивних штанах агенти А, В, Н не виявлені, групова належність крові не встановлена, також на футболці та штанах кров методом висхідної тоншарової хроматографії не виявлена. Отже, вказана кров може походити від потерпілого ОСОБА_14 (т. 5 а. п. 46 - 50).

2.2.15. Висновок експерта № 081-374-2023 від 13.07.2023, згідно із яким кров потерпілого ОСОБА_14 відноситься до групи А з ізогемаглютиніном анти - В. У наданих на експертизу парі кросівок, вилученій під час особистого обшуку ОСОБА_10 , виявлена кров людини, при визначені групової належності якої виявлений антиген А. Отже, вказана кров може походити від потерпілого ОСОБА_14 (т. 5 а. п. 53 - 58).

2.2.16. Висновок експерта № 042-1379-2023 від 14.09.2023, згідно із яким під час звернення за медичною допомогою 08.07.2023 17 год. 36 хв, у ОСОБА_14 виявлені тілесні ушкодження:

а) відкрита черепно-мозкова травма: забій головного мозку важкого ступеня з формуванням внутрішнє-мозкової гематоми в лівої скроневої СО частки, дрібні геморагічні вогнища забою головного мозку, набряк перехіми мозку, пневмоцефалія, перелом лобної кістки, передньої та задньої стінки лобної пазухи (передня черепна ямка) з наявністю рідини в пазусі справа, уламковий перелом вилицевої кістки справа, перелом верхньої та латеральної стінки правої орбіти, перелом нижньої стінки правої орбіти, перелом передньої, латеральної стінок правої гайморової пазухи з наявністю рідини в пазусі, перелом кісток клиновидної пазухи з наявністю рідини в пазусі, перелом кісток носу, синці на повіках та субкон?юктивальні крововиливи обох очей, забійна рана тім?яної ділянки, забійна рана верхньої повіки правого ока, забійна рана лівої надбрівної ділянки;

б) закрита травма грудної клітки;: забій лівої легені, перелом 4,5,6,7,8,9,10 ребер зліва по середне-аксілярній лінії, пневмоторакс (наявність в плевральній порожнині)до 1000 мл повітря), підшкірна емфізема грудної в) закрита травма лівої гомілки: перелом дистального відділу діафізу малогомілкової кістки закрита травма грудної клітки: забій лівої легені, переломи клітки зліва;

в) закрита травма лівої гомілки: перелом дистального відділу діафізумалогомілкової кістки, перелом латеральної (зовнішньої) кісточки лівої гомілки.

Тілесні ушкодження, вказані у пунктах а), б) відносяться до тяжкого тілесного ушкодження, вказані. в пункті «в» до тілесного ушкодження середнього ступеню тяжкості, що спричинило тривалий розлад здоров`я на строк понад 21 добу.

Характер та морфологія виявлених ушкоджень свідчать про те, що вони утворились внаслідок не менше 6 - 7 травматичних дії тупим(ми) предметом(ми), характерні властивості яких в ушкодженнях відобразились, що могло бути при умовах, зазначених в описовій частині постанови.

Часові дані, наведені в медичній документації, свідчать про те, що тілесне ушкодження, було спричинено до 17 год. 36 хв 08.07.2023 (т. 5 а. п. 64 - 71).

2.2.17. Висновок судово-психіатричного експерта № 877 від 22.08.2023, згідно з яким ОСОБА_10 у період часу, до якого відноситься інкриміноване діяння, у скоєнні якого він на даний час підозрюється, на будь-який психічний розлад не страждав, міг усвідомлювати свої дії та керувати ними.

На даний час ОСОБА_10 на будь-який психічний розлад не страждає, може усвідомлювати свої дії та керувати ними.

За своїм психічним станом ОСОБА_10 на даний час застосування до нього примусових заходів медичного характеру не потребує. ОСОБА_10 в період часу, до якого відноситься діяння, за своїм психічним станом міг усвідомлювати свої дії та керувати ними ( т. 5 а. п. 75 - 77).

2.2.18. Висновок експерта № 101-63-2023 від 18.09.2023, згідно із яким генетичні ознаки крові, виявленої на спортивних штанях по всіх досліджуваних локусах ДНК ідентичні генетичним ознакам крові ОСОБА_14 . Кров у даному об`єкті, ймовірно, походить від ОСОБА_14 . Величина вірогідності випадкового збігу складає величину 5,01/10-18, тобто в середньому 5 осіб з 10 000 000 000 000 000 000 мають встановлені генетичні ознаки.

Отже, указана кров на спортивних штанах і футболці належить ОСОБА_14 (т. 5 а. п. 83 - 86).

2.2.19. Висновок експерта № 101-64-2023 від 19.09.2023, згідно із яким генетичні ознаки крові, виявленої на кросівці з лівої ноги по всіх досліджуваних локусах ДНК ідентичні генетичним ознакам крові ОСОБА_14 . Кров у даному об`єкті, ймовірно, походить від ОСОБА_14 . Величина вірогідності випадкового збігу складає величину 5,01/10-18, тобто в середньому 5 осіб з 10 000 000 000 000 000 000 мають встановлені генетичні ознаки (т. 5, а. п. 90 - 93).

2.2.20. Протокол затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 09.07.2023, згідно із яким 09.07.2023 о 15 год. 30 хв було затримано ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за фактом нанесення тяжких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_14 (т. 6 а. п. 102 - 105).

2.2.21. Протокол із додатком до протоколу (ілюстративна таблиця та цифровий носій інформації - DVD-R диск) особистого обшуку затриманої особи, підозрюваної у вчиненні злочину в порядку ст. 208 КПК України від 09.07.2023, згідно із яким затримано особу на ім`я - ОСОБА_10 . Під час проведення особистого обшуку останнього було виявлено та вилучено пару кросівок біло - сірого кольору, спортивні штани чорного кольору та футболку із візерунком жовто-білого кольору (т. 6 а. п. 106 - 117).

2.2.22. Протоколом отримання зразків букального епітелію, зрізи нігтьових пластин правої та лівої рук, відтиски долоней та пальців рук для експертизи від 09.07.2023, згідно з яким було відібрано зразки у ОСОБА_10 (т. 6 а. п. 118 - 119).

2.2.23. Протокол огляду місця події від 09.07.2023, згідно із яким було оглянуто місце події, а саме м. Київ, у службовому приміщенні № 505 Оболонського УП ГУ НП у місті Києві, що за адресою м. Київ, вул. Героїв полку «Азов», 2 - А, де ОСОБА_22 добровільно надала для вилучення мобільний телефон марки «Meizu» у корпусі чорного кольору в силіконовому чохлі прозорого кольору IMEI 1: НОМЕР_2 , IMEI 2: НОМЕР_3 , із сім-карткою «Київстар» НОМЕР_4 , та мобільний телефон марки «Redmi», у корпусі чорного кольору, у силіконовому чохлі чорного кольору IMEI 1: НОМЕР_5 , IMEI 2: НОМЕР_6 із сім-карткою «Київстар» та «Лайф» (т. 6 а. п. 120 - 127).

2.2.24. Протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 12.01.2023, згідно з якого ОСОБА_13 11.01.2023 надав пояснення, що невстановлені особи здійснили крадіжку сумки із грошовими коштами, банківською картою та документами на транспортний засіб марки «Volkswagen», моделі «Passat», реєстраційний номер НОМЕР_1 (т. 3 а. п. 7).

2.2.25. Протокол огляду місця події із додатком до протоколу від 12.01.2023, згідно із яким було оглянуто місце події територія біля гаражних боксів за адресою м. Київ, вул. Калнишевського, 16, де виявлено та вилучено - транспортний засіб марки «Volkswagen», моделі «Passat», чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2017 року випуску, який згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу належить ОСОБА_18 (т. 3 а. п. 9 - 11).

2.2.26. Протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 12.01.2023, згідно з яким потерпілий ОСОБА_13 серед наданих йому для впізнання чотирьох фотознімків впізнав на фотознімку № 3 особу (за сукупності ознак - загальним виразом обличчя, зачіскою, формою та розміром носу, маленькими губами, міжбрівним проміжком, глибокою зморшкою), яка 11.01.2023 викрала особисті речі потерпілого, які зберігались в автомобілі останнього. Відповідно до довідки до протоколу впізнання, на фотознімку № 3 зображена особа на ім`я ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 3 а. п. 20 - 23).

2.2.27. Протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 12.01.2023, згідно з яким потерпілий ОСОБА_13 серед наданих йому для впізнання чотирьох фотознімків впізнав на фотознімку № 2 особу (за сукупності ознак - загальним виразом обличчя, зачіскою, формою та розміром носу, маленькими губами, міжбрівним проміжком, глибокою зморшкою), яка 11.01.2023 викрала особисті речі потерпілого. Відповідно до довідки до протоколу впізнання, на фотознімку № 2 зображена особа на ім`я ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 3 а. п. 24 - 27).

2.2.28. Протокол затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 12.01.2023, разом із додатком - цифровий носій інформації DVD-R диск, згідно із яким 12.01.2023 о 00:10 год. було затримано ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за фактом викрадення майна, учиненого за попередньою змовою осіб, в умовах воєнного стану, яке належить ОСОБА_13 (т. 3 а. п. 28 - 32).

2.2.29. Протокол огляду місця події від 12.01.2023 із фототаблицею, згідно із яким на відкритій ділянці місцевості біля будинку Оболонського УП ГУПН у м. Києві, що розташований за адресою м. Київ, вул. Героїв полку «Азов», 2-а, було оглянуто транспортний засіб - легковий автомобіль марки «Volkswagen», моделі «Passat», чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2017 року випуску, який згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу належить ОСОБА_18 (т. 3 а. п. 36 - 40).

2.2.30. Протокол огляду місця події від 12.01.2023 із фототаблицею, згідно із яким було оглянуто місце події, а саме м. Київ, вул. Калнишевського, у районі будинку № 16, зокрема гаражний кооператив, де виявлено та вилучено - в`язану чоловічу шапку чорного кольору, страховий поліс № АР/5795836 на транспортний засіб, легковий автомобіль марки «Volkswagen», моделі «Passat», чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , сумка чоловіча темно-синього кольору з написом «NAPAPIJRI», зв`язка ключів, акумуляторна батарея торгівельної марки «Walker Professional», передня панель від мобільного телефону, чорна печатка з трикотажного матеріалу з написом «adidas» (т. 3 а. п. 43 - 48).

2.2.31. Протокол зняття показань технічних приладів та технічних засобів із додатком до протоколу, що мають функцію фото-кінозйомки, відеозапису, чи засобів фото-, кінозйомки, відеозапису від 12.01.2023, згідно з яким було знято показання із технічного засобу відеофіксації, зокрема з камер зовнішнього спостереження ОСОБА_32 , що за адресою м. Київ, вул. Калнишевського, буд. 16, а саме з відеокамер ГБК «Мінський» за 11.01.2023, шляхом копіювання відповідних відеоматеріалів на цифровий носій інформації DVD - диск (т. 3 а. п. 50 - 53).

2.2.32. Протокол огляду предмету від 12.01.2022 із додатком - диском для систем лазерних систем зчитування формату «DVD», на якому містяться відеозаписи з камер відеоспостереження встановлених на території ГБК «Мінський», який розташовується за адресою: м. Київ, вул. Калнишевського, 16 за 11.01.2023.

Як видно з відеозапису, до шлагбаума під`їжджає транспортний засіб з якого виходять три особи. Особа 1 наносить тілесні ушкодження в ділянку обличчя особі 2, у цей час особа 3 намагається відтягнути особу 1 від особи 2. Однак конфлікт не припиняється і особа 2 відбігає від машини у невідомому напрямку, у цей час особа 1 сідає за кермо транспортного засобу, побачивши це, особа 2 повертається до транспортного засобу, але у цей момент особа 1 почав виконувати рухи вперед та назад транспортним засобом допоки особа 2 не висмикнув ключ з замка запалювання та побіг у невідомому напрямку, у цей час особа 3 пішов за особою 2, намагався наздогнати останнього. Особа 1 у цей момент б`є по транспортному засобу по передньому дзеркалу зі сторони водія, далі правою ногою б`є по тому ж самому місцю, потім руками відриває дзеркало та викидає у бік. Після чого особа 1 призводить сечовипускання на капот автомобіля, знову відкриває водійські двері, сідає на водійське сидіння та починає перебирати речі, деякі з них викидає з автомобіля, після чого взяв на задньому сидінні річь схожу на сумку та залишив транспортний засіб.

Як встановлено у судовому засіданні, особа 1 - ОСОБА_10 , особа 2 - ОСОБА_13 , особа 3 - ОСОБА_19 . При дослідженні додатку до протоколу - відеозапису з камер спостереження у судовому засіданні даний факт ніким не оспорювався (т. 3 а. п. 55 - 60).

2.2.33. Протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 12.01.2023, згідно з якого ОСОБА_13 11.01.2023 надав пояснення, що невстановлені особи заволоділи транспортним засобом - легковим автомобілем марки «Volkswagen», моделі «Passat», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який знаходився у його користуванні (т. 3 а. п. 63 - 64).

2.2.34. Висновок експерта № 042-196-2023 від 10.02.2023, згідно із яким при проведенні судово-медичного обстеження ОСОБА_13 виявлено ушкодження - синець в надбрівній ділянці справа, характер, морфологія виявленого ушкодження, свідчать про те, що воно утворилося від дій тупого (тупих) предмету (предметів), характерні властивості якого (яких) в ушкодженнях не відобразились, за давністю може відповідати терміну, вказаному у постанові, тобто 11.01.2023, не було небезпечним для життя та відноситься до ЛЕГКИХ тілесних ушкоджень (за критерієм тривалості розладу здоров`я).

Характер та локалізація виявленого ушкодження відповідає обставинам його отримання, зафіксованою на 22 год. 20 хв. 46 сек. камерою відеоспостереження (т. 3 а. п. 97 - 100).

2.2.35. Висновок експерта № СЕ 19/111-23/3473-АВ від 09.02.2023, згідно із яким встановлено, що ринкова вартість транспортного засобу - легкового автомобіля марки «Volkswagen», моделі Passat», реєстраційний номер НОМЕР_1 , чорного кольору, 2017 року виготовлення, номер кузова: НОМЕР_7 , станом на момент вчинення кримінального правопорушення, а саме 11.01.2023, становила 838 573 грн 00 коп. (т. 3 а. п. 102 - 120).

2.2.36. Висновок експерта № 776/23 від 15.02.2023, згідно із яким встановлено, що ринкова вартість досліджуваних об`єктів, з урахуванням зносу, станом на 11.01.2023, могла становити: сумка темно-синього кольору торгової марки «NAPAPHRI», geographic - 435 грн 00 коп., USB-кабель марки «hoco», довжиною 2 м - 94 грн 00 коп. Загальна вартість об`єктів дослідження могла становити 529 грн. (т. 3 а. п. 121 - 125).

2.2.37. Протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 27.02.2023, згідно з яким 11.01.2023 о 22 год. 20 хв ОСОБА_10 , перебуваючи на відкритій ділянці місцевості, розташованій за адресою м. Київ, вул. Калнишевського, 16, спричинив ОСОБА_13 тілесні ушкодження (т. 3 а. п. 126).

2.3. Надані докази стороною захисту.

2.3.1. Обвинувачений ОСОБА_10 надав суду показання, що в січні 2023 року, він був разом з другом ОСОБА_19 та викликав таксі за допомогою мобільного додатку «Bolt». Приїхало таксі, вони сіли в нього. Почали розмову з водієм таксі. Коли водій привіз їх до визначеного місця, виникла суперечка з водієм щодо оплати. Водій почав поводити агресивно, тому він дав потиличник потерпілому. Потерпілий почав тікати. З цих підстав він попросив ОСОБА_19 повернути водія, аби останній забрав машину. У цей час він сів у крісло водія, привів двигун в дію та почав переміщати автомобіль вперед та назад. У цей момент потерпілий ОСОБА_13 повернувся до транспортного засобу, а він заблокував двері та через вікно повідомив потерпілому, що може залишитися без машини з таким спілкуванням, на що водій відповів, що уже все зрозумів та забрав ключ від вказаного транспортного засобу.

Він хоча і заподіяв тілесні ушкодження потерпілому, але не збирався забирати машину. ОСОБА_13 забрав ключі від транспортного засобу та побіг у невідомому напрямку. У машині впав його особистий телефон. Аби дістати його він сів у машину і коли забирав телефон, узяв і сумку ОСОБА_13 , бо через стан сп`яніння гадав, що вона належіть йому. Коли вже поклав телефон у сумку, зрозумів, що сумка не його, а водія, тому викинув її.

Окрім цього, у липні 2023 року він приїхав до свого колеги на день народження із трьома пляшками горілки, на якому було 5 чоловіків у стані алкогольного сп`яніння, серед яких і ОСОБА_14 . Смажили м`ясо, спілкувались. Близько 13 год 30 хв приїхала його співмешканка ОСОБА_22 . Через деякий час він зі співмешканкою вирішили піти додому, а ОСОБА_14 попросив провести його також додому. Коли уже підходили до лісової зони утрьох, ОСОБА_14 запропонував попити ще пива, на що його співмешканка не погодилась. Він та ОСОБА_22 почали сваритись, у цей час ОСОБА_14 наніс удар ОСОБА_10 , після чого почалась бійка між ними. Він злякався після того, як ОСОБА_14 , наніс йому третій удар, бо його ще так сильно ніхто не бив. Від ударів ОСОБА_14 він упав на сідниці. Поряд з ним була пуста пляшка. Перебуваючи в емоційному стані він жбурнув її у бік ОСОБА_14 , яка потрапила останньому в голову. Після чого вони почали обопільне нанесення один одному удари по обличчю та тулубу. Бійка продовжувалась близько декількох хвилин, після чого він піднявся на ноги, а ОСОБА_14 залишився лежати на землі. Коли він побачив, що потерпілий в крові, він злякався, почав шукати телефон, аби викликати швидку, однак телефонів при собі не вияв. У цей момент повз них проходила дівчина, яка погодилась викликати швидку. Через 5 хвилин приїхала швидка, а він довів до швидкої ОСОБА_14 та допоміг сісти у швидку.

2.4. Оцінка наданих сторонами доказів.

2.4.1. Згідно з ч. 1 ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, адже ні підозра, ні обвинувачення не можуть відповідно до ч. 3 ст. 17 КПК України ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а сукупність зібраних доказів, суд оцінює з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

2.4.2. Дослідивши у судовому засіданні надані стороною обвинувачення та захисту докази (2.2., 2.3.), суд дійшов висновку про те, що надані докази є належними, оскільки прямо та непрямо підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та спроможність на їх підставі вирішувати питання щодо обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність та можливість чи неможливість використання інших доказів.

2.4.3. Надані сторонами докази також є допустимим, оскільки жодна зі стороні не просила визнати певні докази не допустимими. Між тим, оцінку певним доказам з точки зору достовірності та достатності, суд буде надавати надалі, при перевірці та співставленні доказів, що надані сторонами.

2.4.4. Інші документи, які надані стороною обвинувачення (бо захист інших матеріалів окрім показань обвинуваченого не надавав) не є доказами. Бо хоча матеріали досудового розслідування складаються здебільшого з документів, але не всі вони є доказами. Зокрема, вони складаються з процесуальних рішень, які прийняті слідчим та прокурором під час досудового розслідування, супровідних листів тощо. Тому вони є іншими документами, які надають певні статуси чи визначають певні процедури, а також містять відомості щодо особистості певних учасників кримінального провадження.

А отже, лише ті документи, які відповідають вимогам статей 84, 99 КПК України можуть бути оцінені судом в порядку, визначеному статтею 94 КПК України, а отже можуть бути визнані недопустимими в порядку статей 86, 87 КПК України, і тому суд їх не оцінював відповідно до положень ст. 94 КПК України.

З цих підстав суд не наводив у вироку документи, які надані стороною обвинувачення, тим більше оскільки сторона захисту не просила надати оцінку прийнятим під час досудового розслідування рішенням слідчого та прокурора, як і певним іншим процесуальним діям.

2.4.5. Тут також варто урахувати, що сторона захисту має право подавати скарги на рішення слідчого та прокурора під час судового провадження, які не мала права оскаржити під час досудового розслідування, а також заперечення на ухвали слідчих суддів. При цьому, процесуальний закон визначив для цього певну стадію кримінального провадження - підготовче судове провадження.

Але, як видно з матеріалів судового провадження, під час підготовчого судового провадження питання залучення до матеріалів судового провадження будь-яких скарг та заперечень - судом не вирішувалось, бо такі скарги та заперечення стороною захисту - не подавались.

2.5. Висновки суду щодо доведеності винуватості у пред`явленому обвинуваченні.

2.5.1. При вирішенні питання доведеності винуватості ОСОБА_10 поза розумним сумнівом, суд відповідно до ст. 17 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» ураховує правові позиції Верховного Суду, викладені справі № 712/13361/15 (провадження № 51-1604км18, ЄДРСРУ № 74777387), а також в справі № 688/788/15-к (провадження № 51-597км17, ЄДРСРУ № 75286445).

Зокрема, рішення суду має відповідати стандарту доведення винуватості - поза розумним сумнівом, який означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

При цьому, поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону. Зокрема, у справах, в яких наявність та/або характер умислу має значення для правової кваліфікації діяння, суд у своєму рішення має пояснити, яким чином встановлені ним обставини справи доводять наявність умислу саме такого характеру, який є необхідним елементом складу злочину, і виключають можливу відсутність умислу або інший характер умислу.

Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

2.6. Висновки суду на підставі оцінки доказів щодо винуватості за ч. 1 ст. 125 КК України.

2.6.1. Як установлено в судовому засіданні, ОСОБА_10 було оголошено обвинувачення за фактом того, що 11.01.2023, приблизно о 22 годині 30 хвилин, останній, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, умисно заподіяв удар ОСОБА_13 правою рукою, в якій тримав металевий балон з-під аерозолю, в ділянку обличчя останньому, чим спричинив легке тілесне ушкодження.

2.6.2. Органом досудового розслідування дії ОСОБА_10 було кваліфіковано за ч. 1 ст. 125 КК України, як спричинення умисного легкого тілесного ушкодження.

2.6.3. Як видно з наданих доказів, зокрема показань, які надані потерпілим ОСОБА_13 (п. 2.2.1), показань, які надані свідком ОСОБА_19 (п. 2.2.7), а також відеозапису з камер спостереження (п. 2.2.32), ОСОБА_10 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, завдав правою рукою, в якій тримав металевий балон з-під аерозолю, удар в ділянку обличчя потерпілому ОСОБА_13 . При цьому, як видно з висновку експерта (п. 2.2.34), унаслідок дій ОСОБА_10 потерпілому ОСОБА_13 було спричинено легке тілесне ушкодження.

Указані докази є достовірними та в цілому достатніми для таких висновків.

Варто також урахувати, що фактично ОСОБА_10 у судовому засіданні не оспорював вказаний факт, оскільки підтвердив перебування в зазначеному місці у вказану дату та час, перебування в стані алкогольного сп`яніння, а також виникнення конфлікту з потерпілим з малозначних підстав та учинення наведених дій щодо потерпілого.

2.6.4. Ураховуючи вказані висновки, як і висновки, які наведені в пункті 2.5., на думку суду в судовому засіданні було поза розумним сумнівом доведено винуватість обвинуваченого ОСОБА_33 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

2.7. Висновки суду на підставі оцінки доказів щодо винуватості за ч. 3 ст. 289 КК України.

2.7.1. Як установлено в судовому засіданні, ОСОБА_10 було оголошено обвинувачення за фактом того, що 11.01.2023 ОСОБА_10 , шляхом відкриття водійських дверцят транспортного засобу - легкового автомобіля марки «Volkswagen», моделі «Passat B 8», реєстраційний номер НОМЕР_1 , сів за водійське крісло і за допомогою ключів, що перебували в замку запалювання, привів транспортний засіб в робочий стан. Після чого, ОСОБА_10 почав керувати вказаним транспортним засобом, зокрема виконував рухи вперед та назад, допоки володілець транспортного засобу ОСОБА_13 не висмикнув ключ з замка запалювання.

При цьому, вартість вказаного транспортного засобу складає 838 573,19 грн.

2.7.2. Органом досудового розслідування дії ОСОБА_10 було кваліфіковано за ч. 3 ст. 289 КК України, а саме незаконне заволодіння транспортним засобом, вартість якого перевищує понад двісті п`ятдесят неоподатковуваних мінімум доходів громадян.

2.7.3. Як видно з наданих суду та досліджених під час судового провадження доказів, зокрема показань, які надані потерпілим (п. 2.2.1), показань, які надані свідком (п. 2.2.7.), а також відеозапису з камер спостереження (п. 2.2.32), 11.01.2023 ОСОБА_10 , шляхом відкриття водійських дверцят проник до транспортного засобу - легкового автомобіля марки «Volkswagen», моделі «Passat B 8», реєстраційний номер НОМЕР_1 , сів на місце водія за кермо та після чого почав керувати вказаним транспортним засобом, зокрема виконував рухи вперед та назад, допоки володілець транспортного засобу ОСОБА_13 не висмикнув ключ з замка запалювання.

Відповідно до висновку експерта (п. 2.2.35.) вартість вказаного транспортного засобу складає 838 573,19 грн, що відповідно перевищує двісті п`ятдесят неоподатковуваних мінімум доходів громадян.

Указані докази є достовірними та в цілому достатніми для таких висновків.

Слід також зауважити, що ці обставини в цілому не оспорювались стороною захисту, як і визначена вартість транспортного засобу. Між тим, сторона захисту вважала лише неправильно кваліфікованими дії обвинуваченого за ч. 3 ст. 289 КК України, оскільки на думку захисника, дії обвинуваченого мали бути кваліфікованими за ч. 1 ст. 296 КК України.

2.7.4. Як на підставу своїх заперечень захисник посилався на практику Верховного Суду, а саме на постанову від 13 січня 2022 року в справі № 521/10497/20.

Відповідно судом було здійснено аналіз вказаної постанови та зроблено висновок, що вона не є релевантною до обставин, які є предметом дослідження суду, оскільки в провадженні № 521/10497/20 особа здійснила переміщення транспортного засобу з інших підставою, тобто ні ту, на яку посилалась сторона захисту, і особа не була в цьому випадку виправданою, як і не було змінено правову кваліфікацію.

Навпаки, Верховний Суд констатував, що диспозицією ч. 1 ст. 289 КК України встановлено, що особа підлягає притягненню до кримінальної відповідальності за незаконне заволодіння транспортним засобом.

Системне тлумачення норм кримінального закону свідчить про те, що під незаконним заволодінням транспортним засобом слід розуміти вчинене умисно, з будь-якою метою протиправне вилучення будь-яким способом транспортного засобу у власника чи користувача всупереч їх волі шляхом запуску двигуна, буксирування, завантаження на інший транспортний засіб, примусового відсторонення зазначених осіб від керування тощо.

При цьому закінченим злочин, передбачений ст. 289 КК України, вважається з моменту, коли транспортний засіб почав рухатися внаслідок запуску двигуна, буксирування або ж перевезення на іншому транспортному засобі.

Об`єктивна сторона злочину полягає у вчиненні відповідних дій, направлених на незаконне заволодіння транспортного засобу. При цьому воля потерпілого або ігнорується (при таємному заволодінні транспортним засобом), або подавляється (при застосування насильства або погрози його застосування), або фальсифікується (при заволодінні шляхом обману).

Із суб`єктивної сторони кримінальне правопорушення, передбачене ст. 289 КК України, характеризується умислом. Обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони вказаного злочину є мета.

Разом з тим правовий аналіз Особливої частини КК України свідчить про те, що мета незаконного заволодіння транспортним засобом законодавцем не конкретизована, а тому намір особи, яка незаконно заволоділа чужим транспортним засобом, може бути направлений на отримання грошової вигоди.

2.7.5. З такими висновками Верховного Суду слід погодитися, оскільки відповідно до примітки до ст. 289 КК України - під незаконним заволодінням транспортним засобом у цій статті слід розуміти вчинене умисно, з будь-якою метою протиправне вилучення будь-яким способом транспортного засобу у власника чи користувача всупереч їх волі.

2.7.6. Ураховуючи наведені висновки, на думку суду, під незаконним заволодінням транспортним слід розуміти будь-які умисні дії особи, яка розуміючи, що транспортний засіб не належіть їй, без отримання дозволу (схвалення попередньо чи після їх учинення), за відсутності будь-яких договірних відносин щодо права користування, будь-яким шляхом заволодіває таким транспортним засобом та діючи з прямим умислом вчиняє дії щодо приведення його в рух, незалежно від мети (хуліганство чи корисний мотив), та тривалості керування, оскільки злочин є закінченим з моменту при ведення в рух транспортного засобу.

2.7.7. У цьому кримінальному провадженні було встановлено, що обвинувачений учинив саме такі дії - проник в транспортний засіб, сів на місце водія, привів двигун транспортного засобу в дію та почав керувати транспортним засобом, зокрема виконувати рухи вперед назад. При цьому, такі дії обвинуваченим могли бути вчиненими лише з прямим умислом, а останньому було достеменно відомо, що дозволу на керування транспортним засобом він не отримував і відповідно такий транспортний засіб йому не належіть (не перебуває в користуванні), як і наявність конфлікту з особовою володільцем.

Узагалі, досліджені судом докази доводять (показання потерпілого п. 2.2.1., які сторона захисту не ставила під сумнів та не оспорювала ) - заволодіння транспортним засобом мало на меті форму погроз за конфлікт учинений з малозначних підстав - щодо розбіжності в оплаті послуги з перевезення (послуги таксі).

2.7.8. Ураховуючи вказані висновку, як і висновки, які наведені в пункті 2.5., на думку суду в судовому засіданні було поза розумним сумнівом доведено винуватість обвинуваченого ОСОБА_33 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 289 КК України - незаконне заволодіння транспортним засобом, вартість якого перевищує понад двісті п`ятдесят неоподатковуваних мінімум доходів громадян.

2.8. Висновки суду на підставі оцінки доказів щодо винуватості за ч. 1 ст. 121 КК України.

2.8.1. Як установлено в судовому засіданні, ОСОБА_10 було повідомлено про підозру та оголошено обвинувачення за фактом того, що 08.07.2023, близько о 17 год. 20 хв., ОСОБА_10 і ОСОБА_14 перебували у лісовій зоні, що за адресою: АДРЕСА_4 , у стані алкогольного сп`яніння де між останніми раптово виник конфлікт. Під час конфлікту у ОСОБА_10 виник умисел на заподіяння смерті ОСОБА_14 .

Реалізуючи вказаний умисел ОСОБА_10 наніс множинні удари руками та ногами ОСОБА_14 , чим спричинив останньому тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості та тяжкі тілесні ушкодження. Між тим, ОСОБА_10 не зміг довести свій умисел до кінця з причин, що не залежали від його волі.

2.8.2. Органом досудового розслідування дії ОСОБА_10 було кваліфіковано за ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, а саме незакінчений замах на вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, який не було закінчено, оскільки обвинувачений не виконав усіх дій, які вважав необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця.

2.8.3. У даному кримінальному провадженні основними (безпосередніми) доказами є показання осіб, які бачили, могли бачити чи отримали інформацію щодо подій з інших джерел, а саме: обвинувачений ОСОБА_10 , потерпілий ОСОБА_14 , а також свідки ОСОБА_20 , ОСОБА_22 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 .

Під час розгляду кримінального провадження встановлено, що свідок ОСОБА_22 (п. 2.2.5.) була співмешканкою обвинуваченого, потерпілий ОСОБА_14 (п. 2.2.2.) унаслідок отриманих тілесних ушкоджень не пам`ятає взагалі подій, які мали місце 08.07.2023, свідок ОСОБА_20 була перехожа людина і побачила ОСОБА_10 та потерпілого ОСОБА_14 уже після подій (п. 2.2.3.), а свідкам ОСОБА_24 та ОСОБА_25 про обставини подій відомо зі слів ОСОБА_22 (пункти 2.2.8., 2.2.9.).

Варто також урахувати, що обвинувачений ОСОБА_10 не заперечував в цілому обставини подій, що описані в обвинувальному акті, але заперечував кваліфікацію та деякі обставини, які викладені в обвинуваченні (п. 2.8.1).

2.8.4. Тож, як видно з показань обвинуваченого, останній 08.07.2023, разом з ОСОБА_14 , а також ОСОБА_22 , точного часу не пам`ятає, перебували у лісовій зоні, що за адресою: АДРЕСА_4 , у стані алкогольного сп`яніння де між ОСОБА_10 та ОСОБА_14 виник конфлікт з малозначного приводу.

За версією ОСОБА_10 , під час конфлікту, ОСОБА_14 перший наніс йому удар в обличчя, від чого ОСОБА_10 впав. Після чого, ОСОБА_10 підняв скляну пляшку, що лежала поруч, кинув в ОСОБА_14 , від чого пляшка, потрапивши в голову ОСОБА_14 розбилась. Після цього ОСОБА_10 та ОСОБА_14 почали завдавати один одному удари руками. Під час обопільного нанесення ударів ОСОБА_14 та ОСОБА_10 разом впали, де ще нанесли один одному декілька ударів. Після того, як ОСОБА_10 відчув, що ОСОБА_14 перестав чинити супротив, зупинився та побачив, що обличчя ОСОБА_14 у крові, запанікував та пізніше вирішив викликати швидку, але не мав мобільного телефону. І коли побачив перехожу людину попросив викликати швидку, а потім, коли приїхала швидка - допоміг ОСОБА_14 дійти до швидкої.

2.8.5. Отже, у цілому, як вже наведено судом, надані показання обвинуваченим збігаються з версією, яка вказані в обвинувальному акті. Однак, за версією сторони обвинувачення - ОСОБА_10 бажав настання смерті ОСОБА_14 , але не зміг довести до кінця свій умисел, з причин, що не залежали від його волі, а з показань обвинуваченого ОСОБА_10 вбачається, що він перебував в приятельських відносинах з потерпілим ОСОБА_14 та не мав будь-яких підстав умислу на вбивство приятеля, хоча і був ображений під час сварки на поведінку останнього.

2.8.6. Слід одразу зауважити, що показання обвинуваченого є доказом, а обставини зазначені в обвинувальному акті - лише версією, яка має бути доведеною поза розумним сумнівом в порядку, який вказано в розділі 2.5. зібраними під час досудового розслідування доказами.

При цьому, показання обвинуваченого є доказом сторони захисту, які не можуть бути відкинуті виключно на тій підставі, що вони спростовуються доказами обвинувачення. Оскільки у цьому випадку однаково правильним є висновок, що докази обвинувачення спростовуються доказами захисту. Отже, якщо суд без достатнього обґрунтування відкидає докази, що свідчать на користь обвинуваченого, це суперечить основоположній вимозі, що сторона обвинувачення має довести висунуте обвинувачення, і одному з фундаментальних принципів кримінального права, а саме in dubio pro reo. З цих підстав, суд ретельно має перевірити та надати оцінку доказам сторін обвинувачення та захисту (постанова Верховного Суду від 12.03.2023 справа № 191/4689/19).

Також варто урахувати, що поняття достовірності КПК України - не містить. Між тим, беручи до уваги сталу судову практику, зокрема Верховного Суду, а також роботи провідних науковців ( ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , ОСОБА_38 , ОСОБА_39 , ОСОБА_40 , ОСОБА_41 , ОСОБА_42 , ОСОБА_43 , ОСОБА_44 , ОСОБА_45 , ОСОБА_46 , ОСОБА_47 ), під достовірністю слід вважати - процесуальну властивість, яка відображає безсумнівність їх змісту, встановлену суб`єктом доказування в ході здійснення перевірки та оцінки доказів, і придатність на її основі використовуватися для встановлення фактів й обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні. Отже, іншими словами, щодо конкретних обставин цього провадження, - докази, які створені за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для кримінального провадження.

2.8.7. Таким доказом, як вже наведено, є показання свідка ОСОБА_22 , тобто, хоча остання і була співмешканкою ОСОБА_10 , але її показання є доказом сторони обвинувачення.

Під час допиту свідка ОСОБА_22 в судовому засіданні остання підтвердила певні обставини, зокрема те, що 08.07.2023 була із ОСОБА_10 на святкуванні дня народження знайомого. Коли повертались в трьох: вона, ОСОБА_10 та ОСОБА_14 між останніми стався словесний конфлікт через те, що вона не захотіла продовжувати вживати алкогольні напої. Під час суперечки ОСОБА_14 зробив зауваження ОСОБА_10 . Після чого, ОСОБА_10 віддав їй свою сумку із речами, відправив додому, а отже бійку між ОСОБА_10 та ОСОБА_14 не бачила, жодних криків та ударів не чула.

Між тим, ОСОБА_22 додатково пояснила, що на час допиту в суді, обставин справи не пам`ятає, краще пам`ятала на стадії досудового розслідування, оскільки під час подій, що мали місце 08.07.2023 лежала в психіатричній лікарні 4 місяці.

2.8.8. Одночасно з цим, серед наданих стороною обвинувачення доказів є протокол слідчого експерименту, який проведено саме зі свідком ОСОБА_22 , який містить більше інформації щодо обставин та подій, які мали місце 08.07.2023 між ОСОБА_10 та ОСОБА_14 (п. 2.2.12). Звісно, за своїм змістом протокол слідчого експерименту не є допитом, однак звісно під час слідчого експерименту особа повідомляє обставини та демонструє їх.

Так, окрім обставин, які ОСОБА_22 надала в показаннях суду, остання повідомила під час слідчого експерименту та продемонструвала на місцевості, що саме в неї починався конфлікт з ОСОБА_10 з приводу того, що останньому вже необхідно було повертатись додому, ураховуючи й те, що іменинник вже спав.

У подальшому, коли вона йшла попереду, а ОСОБА_10 разом із ОСОБА_14 йшли позаду, почула, що між ОСОБА_10 та ОСОБА_14 виник словесних конфлікт, однак точно повідомити не може через що саме. Озирнувшись назад, ОСОБА_22 побачила, як ОСОБА_10 наніс один удар правою рукою в ділянку обличчя ОСОБА_14 , а саме щелепи, та після чого його штовхнув, від чого ОСОБА_14 впав на землю. Ці події дуже злякали ОСОБА_22 , унаслідок чого, остання почала кричати та прохати ОСОБА_10 не чіпати ОСОБА_14 .

Після цього, ОСОБА_10 підійшов до ОСОБА_22 та відштовхнув останню від себе, від чого остання впала та вирішила бігти від нього, а ОСОБА_10 та ОСОБА_14 залишались разом. Оскільки ОСОБА_22 відходила від місця події, остання вже не бачила як наносились удари, проте чула, що бійка продовжувалась, а всього ударів було близько трьох-чотирьох, які на слух були глухими.

Через певний проміжок часу (близько п`яти хвилин), ОСОБА_10 наздогнав ОСОБА_22 та на виході з лісової смуги віддав свій мобільний телефон та сумку. ОСОБА_10 сказав ОСОБА_22 , щоб остання поверталась додому, а сам піде до ОСОБА_14 та поведе його вмитися, однак подробиць не розповідав. У цей момент, ОСОБА_10 мав трохи розбиту губу та садно під оком. Після цього, ОСОБА_22 попрямувала до себе та подзвонила по допомогу своєму куму - ОСОБА_24 , якому розповіла про обставини події, а ОСОБА_10 вже побачила у той момент, коли останнього звільнили з відділу поліції.

Слід зауважити, що цей доказ також є доказом сторони обвинувачення, та жодна зі сторін не посилалась на недопустимість чи недостовірність цього доказу з будь-яких підстав.

2.8.9. Окрім того, відомості, які вказані свідком ОСОБА_22 під час слідчого експерименту підтверджуються показаннями свідків ОСОБА_24 та ОСОБА_25 , яким свідок ОСОБА_22 , відповідно до наданих ними показань, розповіла про бійку між ОСОБА_10 та ОСОБА_14 , як і про заподіяння удару скляною пляшкою, зокрема яку обвинувачений, відповідно до його показань, жбурнув у бік ОСОБА_14 .

2.8.10. Тож, у цілому, як вже суд зазначив, показання ОСОБА_22 , які надані під час слідчого експерименту та в судовому засіданні, а також показання свідків ОСОБА_24 та ОСОБА_25 , чиї показання є показаннями з чужих слів, але судом допитано і особу, якою вони надавались, збігаються з показаннями, що надані обвинуваченим ОСОБА_10 .

Варто також урахувати, що показання обвинуваченого також підтверджуються і показаннями, які надані свідком ОСОБА_20 , яка проходячи стежкою в лісі 08.07.2023 побачила, як ОСОБА_14 лежить на землі, а ОСОБА_10 стоїть поряд, і яка викликала швидку, а по приїзду обвинувачений допоміг потерпілому дійти до швидкої допомоги, бо потерпілий не міг самостійно йти. Також свідок повідомила, що потерпілий не реагував на слова, обличчя було в крові, але на обвинуваченому теж були ознаки побоїв.

2.8.11. Деталізуючи показання та встановлені судом обставини, суд констатує, що жоден зі свідків не повідомив про те, що ОСОБА_10 висловлював буд-які погрози на адресу ОСОБА_14 як до, під час так чи після, зокрема свідок ОСОБА_22 та ОСОБА_20 . При цьому, свідок ОСОБА_20 не повідомляла, що вона бачила як ОСОБА_10 бив ОСОБА_14 , чи намагався вчинити якісь дії щодо останнього, або ж вона припинила дії, які вчинялись ОСОБА_10 , чи ОСОБА_10 побачивши свідка зупинив свої дії чи в інший спосіб відмовився від реалізації свого умислу.

Варто зауважити, що зміст оголошеного обвинувачення не містить опису обставин, які орган досудового розслідування вважає такими, що перешкодили ОСОБА_10 довести свій умисел на вбивство до кінця, а тому суд і позбавлений можливостей надати їм оцінку.

За встановлених обставин, на думку суду, у ОСОБА_10 , при наявності умислу на вбивство ОСОБА_14 , було достатньо часу та можливостей довести свій умисел до кінця, бо будь-які особи чи перешкоди були відсутні значний проміжок часу. Тим більше, ураховуючи показання свідка ОСОБА_22 , що ОСОБА_10 догнав її, віддав речі та повернувся до ОСОБА_14 , з метою надання йому допомоги.

2.8.12. У судових дебатах, прокурор, обґрунтовуючи версію сторони обвинувачення, зазначив, що вважає ознакою наявності умислу ОСОБА_10 на заподіяння смерті ОСОБА_14 , множинність нанесених ударів руками та ногами, як і кількість та тяжкість тілесних ушкоджень, виявлених в потерпілого.

Оцінюючи такі міркування сторони обвинувачення, варто звісно узяти до уваги показання свідка ОСОБА_21 (п. 2.2.4.), який є лікарем, що надавав першу медичну допомога, та експерта ОСОБА_27 (п. 2.3.11) у судовому засіданні, якою проводилась експертиза.

Зокрема, у цілому свідок та експерт лише підтвердили той факт, що потерпілий дійсно отримав тяжкі тілесні ушкодження, які могли спричинити його смерть.

2.8.13.Оцінюючи такі міркування з точку зору впливу на кваліфікацію, зокрема на підтвердження умислу на вбивство, слід урахувати, що тяжким тілесним ушкодженням - є тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, чи таке, що спричинило втрату будь-якого органу або його функцій, каліцтво статевих органів, психічну хворобу або інший розлад здоров`я, поєднаний зі стійкою втратою працездатності не менш як на одну третину, або переривання.

Отже, суворість санкції за спричинення тяжкого тілесного ушкодження обумовлена як раз тим, що внаслідок такого ушкодження може настати смерть особи. А отже, спричинення особі певної кількості тяжких тілесних ушкоджень не утворює ще підстав для того, аби такі тілесні ушкодження вказували на умисел на вбивство. Бо тяжкість тілесних ушкоджень та їх кількість лише вказують на наявність певних ознак, але не на наявність, тим більше - доведеність умислу на вбивство.

2.8.14. Варто також урахувати, що під час судового розгляду прокурор та представник потерпілого посилались на те, що обвинуваченим було заподіяно потерпілому множинні удари руками та ногами, а отже кількість заподіяних ударів та їх сила вказує на наявність умислу на вбивство.

Саме така версія сторони обвинувачення зазначена і в обвинувальному акті, зокрема - множинні удари руками та ногами.

Між тим, як вже наводилось судом, безпосередніми учасниками подій були ОСОБА_10 , потерпілий ОСОБА_14 , свідок ОСОБА_22 , а також свідок ОСОБА_20 (2.8.3.). При цьому, потерпілий ОСОБА_14 не пам`ятає обставин подій, ОСОБА_10 не надавав показань щодо ударів ногами, вказуючи лише не незначну кількість нанесених ударів, на кидання скляної пляшки, ОСОБА_22 щодо скляної пляшки та декількох ударів, які бачила, та декількох - які чула, а свідок ОСОБА_20 не бачила жодних дій.

Але, стороною обвинувачення суду надано в якості доказів висновок експерта (п. 2.2.16), відповідно до якого експертом при оцінці виявлених тілесних ушкоджено зроблено висновок, що всі тілесні ушкодження могли утворитися від ударів тупим предметом в кількості не менше 6 - 7. Варто також при цьому урахувати, що окрім тяжких тілесних ушкоджень, експертом виявлені і тілесні ушкодження середньої тяжкості.

Отже, за вказаних обставин суд не може погодитися з формулюванням обвинувачення про множинність ударів, оскільки кількість ударів визначена експертом не менше 6 - 7, а урахування можливості заподіяння обвинуваченим більшої кількості ударів за таких обставин - лише припущення, яке не узгоджується з вимогою доведеності обвинувачення поза розумним сумнівом на підставі зібраних та досліджених судом доказів.

За вказаних обставин суд виключив посилання на множинність ударів, як і спричинення їх ногами зі змісту обвинувачення, як такі - що не доводяться наданими та дослідженими під час судового провадження доказами, замінивши висновком, до якого прийшов експерт, який так само ніхто не ставив під сумнів зі сторін кримінального провадження.

2.8.15. При оцінці доказів за цим обвинуваченням, судом не отримано від сторін міркувань, що будь-які докази є недостовірними, а суд теж не встановив таких обставин, а також, на думку суду, вони є достатніми для доведення винуватості обвинуваченого поза розумним сумнівом.

Між тим, сукупність оцінених доказів не дає підстав для кваліфікації дії обвинуваченого за ч. 3 ст. 15 ч.1 ст. 115 КК України як незакінчений замах на вбивство, а лише за ч. 1 ст. 121 КК України - як спричинення умисного тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, оскільки суду стороною обвинувачення не надано доказів того, що ОСОБА_10 мав саме прямий умисел на заподіяння смерті.

На думку суду, надані докази лише доводять невизначений умисел ОСОБА_10 , який одночасно передбачав різні за характером і тяжкістю наслідки, але фактично реалізувався лише один з них - заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, кримінальна відповідальність за який настає за наслідки, що настали фактично.

2.8.16. Такі висновки суду ґрунтуються на тому, що за змістом ст. 24 КК України наявність вини у формі умислу передбачає, що особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала або свідомо припускала їх настання.

Умисел має дві характерні ознаки - інтелектуальну і вольову. Інтелектуальна - це усвідомлення особою суспільно небезпечного характеру своєї дії чи бездіяльності та передбачення її суспільно небезпечних наслідків. Вольова - наявність у суб`єкта бажання настання суспільно небезпечних наслідків від вчиненого ним діяння чи свідоме їх допущення.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 КК України замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі. Тобто із суб`єктивної сторони замах на злочин можливий лише з прямим умислом.

Визначальним для відмежування замаху на умисне вбивство від умисного завдання тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження умислом винного охоплюється лише заподіяння таких ушкоджень за відсутності прямого наміру на вбивство. Наслідки, які не настали, інкримінуються особі у тому разі, якщо вони передбачалися ціллю його діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків. Якщо ж винний діяв з непрямим умислом, він не може нести відповідальності за замах на вбивство. У випадку, коли особа, завдаючи іншій особі тілесні ушкодження, свідомо припускає настання будь-яких наслідків, у тому числі смерті, вона також не може бути притягнута до кримінальної відповідальності за замах на вбивство. Крім того, злочин не може бути кваліфікований як замах на вбивство і у випадках, коли винний діє з неконкретизованим умислом, допускаючи можливість як заподіяння будь-якої шкоди здоров`ю, так і настання смерті. Відповідальність у цих випадках настає лише за наслідки, які фактично настали.

Заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому характеризується у цьому випадку не лише непрямим, а ще й неконкретизованим (невизначеним) умислом. За неконкретизованого умислу винний, вчиняючи злочин, хоча і передбачає можливість настання різних шкідливих наслідків, але до кінця не усвідомлює їх характеру і тяжкості. А оскільки особа за невизначеного умислу одночасно передбачає різні за характером і тяжкістю наслідки, але фактично реалізується лише один з них, кримінальна відповідальність настає за наслідки, що настали фактично.

На необхідності врахування суб`єктивного ставлення винного до наслідків своїх дій неодноразово звертав увагу Верховний Суд у своїх постановах від 09 жовтня 2018 року у справі № 760/4968/15-к, від 18 жовтня 2018 року у справі № 348/1153/17, від 08 листопада 2018 року у справі № 360/718/16-к, від 18 грудня 2018 року у справі № 569/2944/16-к тощо.

Визначити, які конкретні злочинні наслідки своїх дій передбачав винуватий і бажав їх настання, можна лише за ретельного аналізу складу вчиненого злочину і виявлення його елементів та всіх обставин справи. Порушення цієї вимоги породжує серйозні помилки щодо кваліфікації злочину.

Аналогічні за змістом висновки наведені в постанові Верховного Суду від 17 вересня 2020 року у справі № 286/4163/19

2.8.17. Ураховуючи наведене, на думку суду, поза розумним сумнівом, було доведено, що ОСОБА_10 учинив злочин, передбачений ч. 1 ст. 121 Кримінального кодексу України, - умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

2.8.18. Здійснюючи такі висновки суд звісно урахував посилання сторони обвинувачення на те, що ОСОБА_10 першим почав бійку, а за версією сторони захисту - першим задав удари потерпілий. Між тим, у цьому кримінальному провадженні, ураховуючи досліджені докази, ця обставина не впливає на наявність умислу на вбивство як самостійно та і в цілому з іншими обставинами.

Так само, на думку суду, не є визначальним спосіб заподіяння удару пляшкою (шляхом удару чи кидання), тим більше, під час досудового розслідування сторона обвинувачення не перевіряла ступень тілесних ушкоджень, які могли бути отримані потерпілим від таких дій обвинуваченого чи були отримані (ураховуючи наявність як тяжких тілесних ушкоджень так і середньої тяжкості), і що так само не впливає на висновки суду щодо відсутності умислу на вбивство.

Не вважає суд також обставиною, яка вказує на умисел на вбивство, показання свідка ОСОБА_20 (п. 2.2.3) щодо повідомлення останній ОСОБА_10 про заподіяння ушкоджень потерпілому невідомими чоловіками. Оскільки незважаючи на це, ОСОБА_10 допомагав потерпілому, просив свідка викликати швидку та не вчиняв дій з метою, аби остання залишила місце події.

При цьому, як встановлено в судовому засіданні, між заподіянням тілесних ушкоджень потерпілому та до приходу свідка на місце подій, пройшов значний час, якого було достатньо до доведення умислу на вбивство. Бо відповідно до слідчого експерименту (2.2.12), обвинувачений залишив місце пригоди, а потім повернувся для надання допомоги потерпілому.

2.8.19. Суд звісно ураховував, що ОСОБА_10 було висунуте обвинувачення за ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, яке наведене в пункті 2.8.1., 2.8.2.

2.8.20. Але судом ураховано висновки, які ним зроблено в розділі 2.8, зокрема в пунктах 2.8.1. - 2.8.17, а саме, що суду не було доведено стороною обвинувачення дій, які би вказували саме на наявність умислу на вбивство, у діях ОСОБА_10 . Але було достеменно доведено наявність умислу на заподіяння тяжкого тілесного ушкодження в діях обвинуваченого, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.

2.8.21. З цих підстав, суд керуючись положеннями частини 3 статті 337 КПК України, шляхом складення відповідного формулювання обвинувачення у кримінальному провадженні, яке визнане судом доведеним, тобто відповідно до вимог п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, змінив правову кваліфікацію кримінального правопорушення з ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України на ч. 1 ст. 121 КК України, що покращує становище обвинуваченого.

2.9. Підстави для закриття кримінального провадження в порядку п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України.

2.9.1. Окрім висунутого обвинувачення за ч. 1 ст.125, ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України ОСОБА_10 було висунуто обвинувачення також і за ч. 4 ст. 185 КК України, зокрема з підстав того, що 11.01.2023, приблизно о 22 годині 30 хвилин ОСОБА_10 , після незаконного заволодіння транспортним засобом - автомобілем марки «Volkswagen», моделі «Passat B 8», реєстраційний номер НОМЕР_1 , у кузові чорного кольору, 2017 року випуску, перебуваючи за адресою м. Київ, вул. Калнишевського, 16, скориставшись відсутністю потерпілого ОСОБА_48 вирішив заволодіти майном останнього, яке знаходилось в салоні вказаного автомобіля.

Зокрема, перебуваючи на місці водія, ОСОБА_10 побачив майно, яке належить потерпілому ОСОБА_49 , а саме сумку торгової марки «NAPAPIJRI», моделі «geographic», вартістю 435 гривень, усередині якої знаходились грошові кошти в сумі 600 грн, документи на ім`я ОСОБА_13 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу - легкового автомобіля марки «Volkswagen», моделі «Passat B8», реєстраційний номер НОМЕР_1 , USB-кабель марки «hoco», довжиною 2 метри, вартістю 94 грн. Указані речі ОСОБА_10 узяв та залишив транспортний засіб, а в подальшому розпорядився ними на власний розсуд. Під час судового розгляду встановлено, що вартість викраденого майна, яке належало ОСОБА_13 , становить 1129 грн.

Дії ОСОБА_10 органом досудового розслідування було кваліфіковано за ч. 4 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка) поєднане з проникненням у сховище, учинене повторно, в умовах воєнного стану.

2.9.2. 09.08.2024 набув сили Закон України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів». Зокрема, указаним законом викладено нову редакцію статті 51 КУпАП, де частинами 1, 2 визначено, що дрібним викраденням чужого майна шляхом крадіжки є викрадення майна, вартість якого на момент вчинення правопорушення не перевищує двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до пункту 5 підрозділу ХХ Податкового кодексу України якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 гривень, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації злочинів або порушень, для яких сума неоподаткованого мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 ПКУ для відповідного року.

При цьому, підпунктом 169.1.1 статті 169 розділу IV Податкового кодексу України визначено, що податкова соціальна пільга дорівнює 50% розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), установленому законом на 1 січня звітного податкового року.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік» прожитковий мінімум для працездатної особи на 1 січня 2025 складає 3 028 грн 00 коп., а згідно з Закону України «Про державний бюджет України на 2023 рік» прожитковий мінімум для працездатної особи на 1 січня 2023 складав 2684 грн 00 коп. А отже, сума соціальної пільги у 2024 році становила 1342 грн 00 коп. (2684 грн : 50% = 1342 грн 00 коп.).

Отже, два неоподатковуваних мінімумів доходів громадян в розумінні ст. 51 КУпАП станом на 01.01.2023 складає 2684 грн 00 коп., а розмір дрібної крадіжки у 2023 році складав 0,2 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що відповідно складало 268 грн 40 коп. (0,2 х (50% : 2684)).

2.9.3. Статтею 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Згідно з частинами 1, 3 ст. 479-2 КПК України суд здійснює судове провадження щодо діяння, кримінальна протиправність якого була встановлена законом, що втратив чинність, у загальному порядку, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння, суд зупиняє судовий розгляд і запитує згоду обвинуваченого на закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої пунктом 4-1 частини першої статті 284 цього Кодексу. Суд закриває кримінальне провадження на цій підставі, якщо обвинувачений проти цього не заперечує. За відсутності згоди обвинуваченого та в разі, якщо судом встановлено вчинення ним діяння, кримінальна протиправність якого була встановлена законом, що втратив чинність, суд постановляє ухвалу про закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої пунктом 1-2 частини другої статті 284 цього Кодексу. Якщо судом не встановлено, що обвинуваченим вчинено діяння, кримінальна протиправність якого була встановлена законом, що втратив чинність, суд ухвалює виправдувальний вирок.

Відповідно до п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

2.9.4. Під час судового розгляду сторона захисту заявила клопотання про закриття кримінального провадження зі вказаних підстав. Між тим, приймаючи рішення судом встановлено, що кваліфікація дій ОСОБА_10 мала додаткову кваліфікаційну ознаку «проникнення у сховище», яка охоплюється, за відсутності кваліфікації за ч. 4 ст. 185 КК України окремим складом кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України. За цих підстав суд не міг прийняти рішення про закриття кримінального провадження без зміни правової кваліфікації прокурором, або ж надання оцінці наявності в діях обвинуваченого ОСОБА_10 проникнення до сховища як складової злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, що не можливо без надання оцінки доказам, тобто лише в порядку ст. 374 КПК України (постанова ОП Верховного Суду від 07.10.2024 у справі № 278/1566/21).

2.9.5. При цьому, після установлених в судовому засіданні обставин на підставі наданих суду доказів (розділи 2.2, 2.3.), а також наданої їм оцінки (розділи 2.4., 2.5., 2.7, 2.8.), інкримінована крадіжка, відповідно до обвинувального акту, мала місце після того, як ОСОБА_10 учинив злочин, передбачений ч. 3 ст. 289 КК України, тобто після незаконного заволодіння транспортним засобом. Зокрема, ОСОБА_10 перебуваючи в середині транспортного засобу, в який проник з метою його заволодіння, побачив майно, що належіть потерпілому, яке пізніше узяв.

Тим більше, обвинувачений ОСОБА_10 мав вільний доступ до транспортного засобу, оскільки був пасажиром і в якому перебували речі останнього відповідно до наданих ним показань в судовому засіданні, які не спростовані стороною обвинувачення.

З цих підстав, на думку суду, відсутня кваліфікуюча ознака за ч. 4 ст. 185 КК України як проникнення до сховища в діях ОСОБА_10 , що виключає можливість перекваліфікації дій ОСОБА_10 на інший склад злочину.

2.9.6. Окрім того, під час розгляду судового провадження ОСОБА_10 та захисник надали суду дозвіл на закриття кримінального провадження в порядку, передбаченому п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КК України, якщо суд дійде висновку про відсутність в його діях кваліфікуючої ознаки «проникнення до сховища».

2.9.7. З цих підстав, ураховуючи положення статті 5 КК України, судом має прийняти рішення в порядку, передбаченому п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КК України, бо вартість викраденого майна відповідно до обвинувального акту менша, ніж верхня межа для притягнення особи до адміністративної відповідальності.

А отже, ураховуючи наявність згоди обвинуваченого, клопотання захисника підлягає задоволенню, а кримінальне провадження закриттю через втрату чинності закону, яким встановлювалась кримінальна протиправність діяння за ч. 4 ст. 185 КК України.

3. Обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання.

3.1. У судовому засіданні було встановлено, що обвинувачений ОСОБА_10 визнав винуватість за учинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 125, ч. 1 ст. 121 КК України. Зокрема, ОСОБА_10 не визнавав кваліфікацію його дій за ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, які судом перекваліфіковані на ч. 1 ст. 121 КК України, але визнавав фактичні обставини та каявся в заподіянні тілесних ушкоджень потерпілому. Зокрема, просив вибачення в батька потерпілого в судовому засіданні - ОСОБА_26 та відчував щирий жаль з приводу учиненого. За цих обставин, на думку суду, існують підстави вважати щирим каяттям дії обвинуваченого за ч. 1 ст. 125, ч. 1 ст. 121 КК України, оскільки такі дії є справжніми, щирими, а в обвинуваченого є дійсне бажання залагодити свою провину перед потерпілим - ОСОБА_14 .

Також у судовому засіданні встановлено обставини, які відповідають вимогам ст.67 КК України, зокрема учинення кримінальних правопорушень в стані алкогольного сп`яніння, що вказано в обвинувальному акті, а також підтверджено обвинуваченим в судовому засіданні та свідками ОСОБА_22 , ОСОБА_19 та потерпілим ОСОБА_13 .

3.2. У зв`язку з чим, на думку суду, обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_10 за ч. 1 ст. 125, ч. 1 ст. 121 КК України є щире каяття, а обставиною, яка обтяжує покарання обвинуваченого - за ч. 1 ст. 125, ч. 1 ст. 121, ч. 3 ст. 289 КК України є учинення кримінальних правопорушень в стані алкогольного сп`яніння.

4. Мотиви призначення покарання.

4.1. Суд, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_10 покарання, ураховує, що покарання, як захід державного реагування на осіб, котрі вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності, роль і значення якого багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації. Застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому суд вирішує питання, визначені ч. 1 ст. 368 КПК України, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила. Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винуватою у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства.

За змістом статей 50, 65 КК України, особі, яка скоїла злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження скоєння нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам законності, обґрунтованості, справедливості, співмірності та індивідуалізації, що є системою найбільш істотних правил і критеріїв, які визначають порядок та межі діяльності суду під час обрання покарання. Суд повинен ураховувати ступінь тяжкості злочину, конкретні обставини його скоєння, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення особи до своїх дій, інші особливості справи, які мають значення для забезпечення відповідності покарання характеру та тяжкості злочину. Індивідуалізація покарання ґрунтується на прогностичній діяльності суду. Оптимальним орієнтиром якої є визначення покарання в тому обсязі, який був би достатнім для досягнення найближчої мети покарання - виправлення засудженого.

4.2. При цьому, суд уважає, що підстави застосування статей 69, 69-1, 75 КК України при призначенні покарання - відсутні, як і підстави для застосування покарання з іспитовим строком. Оскільки судом прийнято рішення про винуватість обвинуваченого в учиненні особливо тяжкому злочині (ч. 3 ст. 289 КК України).

4.3. Призначаючи покарання суд має урахувати характер та вид кримінальних правопорушень, їх наслідки, особу обвинуваченого, ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень (кримінального проступку, тяжкого злочину та особливо тяжкого злочину), наявності обставин, що пом`якшує та обтяжує покарання обвинуваченого. Зокрема, у наслідок учинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України потерпілий отримав 2 групу інвалідності, а злочин, передбачений ч. 3 ст. 296 КК України учинено не з корисливих мотивів, а фактично з хуліганських. При цьому, потерпілими були заявлені цивільні позови, які частково визнані обвинуваченим, але завдана обвинуваченим матеріальна шкода не була добровільно відшкодована, як і моральна.

Також суд ураховує особу обвинуваченого, який раніше не судимий, має освіту, але офіційно не був працевлаштованим, не одружений, не має на утриманні неповнолітніх дітей чи непрацездатних батьків, фактично визнав винуватість у вчиненні дій, що судом було визнано доведеними за ч. 1 ст. 125, ч. 1 ст. 121 КК України.

Суд також оцінює і поведінку обвинуваченого в рамках кримінальних проваджень, бо злочин, передбачений ч. 1 ст. 121 КК України, обвинуваченим було учинено під час перебування останнього під дією запобіжного заходу в виді домашнього арешту за учинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 125, ч. 4 ст. 185, ч. 3 ст. 289 КК України.

4.4. За вказаних обставин, суд уважає, що відповідно до вимог ст. 50 КК України, виправлення обвинуваченого не можливе без ізоляції від суспільства, а також запобіганню вчиненню нових кримінальних правопорушень, у зв`язку з чим вважає за необхідне призначити йому покарання за ч. 1 ст. 125 КК України у виді громадських робіт строком на 200 годин, за ч. 3 ст. 289 КК України у виді позбавлення волі строком на 9 років 6 місяців без конфіскації майна, за ч. 1 ст. 121 КК України в виді позбавлення волі строком на 7 років 6 місяців.

При цьому, ураховуючи учинення декількох кримінальних правопорушень, на підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинання більш суворим покаранням менш суворого, остаточно слід призначити ОСОБА_10 покарання в виді позбавлення волі строком на строк 9 років 6 місяців без конфіскації майна.

4.5. Вирішуючи питання про призначення покарання без додаткового покарання у виді конфіскації майна, суд ураховує положення ч. 2 ст. 59 КК України, відповідно до яких, такий додатковий вид покарання допускається лише у разі, якщо особа вчинила кримінальне правопорушення з корисливим мотивом.

Тож, оцінюючи висунуте ОСОБА_10 обвинувачення, слід констатувати, що сторона обвинувачення не інкримінувала обвинуваченому вчинення злочину, передбаченому ч. 3 ст. 289 КК України з корисного мотиву, а суд позбавлений самостійно змінювати обвинувачення, тим більш - у сторону погіршення становища обвинуваченого (посилення відповідальності).

За наведених підстав, оскільки ОСОБА_10 не інкриміновано корисливий мотив, суд не вбачає підстав для застосування додаткового виду покарання, як конфіскація майна, що відповідає положенням ч. 2 ст. 59 КК України. Аналогічна позиція наведена у Постанові Касаційного кримінального суду ВС від 21.02.2024 (справа № 686/11385/21, провадження № 51-6471 км23).

4.6. Призначення ОСОБА_10 саме такого покарання буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого, випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду». Оскільки тривалий нагляд за ОСОБА_10 у кримінально-виконавчій установі буде дієвим механізмом досягнення мети визначеної ст. 50 КК України, тобто не лише покарати за вчинення правопорушення, а й здійснити виправлення особистості, а також запобігти вчиненню ним так і іншими особами злочинів.

5.Підстави для задоволення цивільного позову, відмови у ньому, залишення його без розгляду.

5.1. Цивільна позовна заява ОСОБА_14 до ОСОБА_10 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої кримінальним правопорушенням.

5.1.1. У рамках кримінального провадження заявлено цивільний позов ОСОБА_14 , який подано представником позивача ОСОБА_15 , до ОСОБА_10 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої кримінальним правопорушенням, зокрема про відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 53 549,57 грн та моральної шкоди в розмірі 700 000,00 грн, а також процесуальних витрат на правничу допомогу у розмірі 37 000,00 грн.

5.1.2. 04.10.2023 позовну заяву прийнято до розгляду в рамках судового провадження у кримінальному провадженні.

Під час судового розгляду представником позивача (представником потерпілого) було подано заяву про збільшення позовних вимог в частині відшкодування матеріальної шкоди, а саме до 121 128,90 грн.

5.1.3. Як убачається з позовної заяви, підставою пред`явлення позову є те, що ОСОБА_14 понесені витрати матеріального характеру через проходження лікування внаслідок отриманих середньої тяжкості та тяжких тілесних ушкоджень, які заподіяні ОСОБА_10 потерпілому ОСОБА_14 .

5.1.4. Позивач в обґрунтування вимог посилається на положення статей 127, 128 КПК України.

5.1.5. Відповідачем та його представником відзиви на позов не надавались суду.

5.1.6. Під час судового розгляду, поза розумним сумнівом, було встановлено, що і зазначено в розділі 2.8. рішення, винуватість ОСОБА_10 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, а саме умисне заподіяння тяжкого тілесного ушкодження доведена поза розумним сумнівом.

5.1.7. Указане, на думку суду, доводить обґрунтованість підстав задля подання ОСОБА_14 цивільного позову до ОСОБА_10 щодо відшкодування завданої потерпілому матеріальної та моральної шкоди.

5.1.8. Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

5.1.9. Відповідно до статей 1166, 1177 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

5.1.10. Як видно з позиції відповідача (обвинуваченого ОСОБА_10 та його представника - захисника ОСОБА_12 ) ним не оспорюється заподіяння позивачу (потерпілому ОСОБА_14 ) матеріальної шкоди, а отже повністю визнається розмір цієї шкоди. При цьому суд не вбачає сумніву щодо достовірності цієї позиції.

За вказаних обставин, суд уважає доведеними вимоги ОСОБА_14 до ОСОБА_10 щодо задання останнім матеріальної шкоди як і наявність підстав для її відшкодування в сумі 121 128,90 грн, а отже позовні вимоги ОСОБА_14 до ОСОБА_10 в цій частині підлягають задоволенню.

5.1.11. Відповідно до положень статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

У силу положень частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно із ч. 1 ст. 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

5.1.12. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Розмір моральної шкоди визначається судом залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 у справі 752/17832/14-ц).

5.1.13. Розглядаючи позовні вимоги ОСОБА_14 щодо відшкодування моральної шкоди суд, ураховуючи вже ним наведе, уважає, що в судовому засіданні було достеменно доведено наявність підстав вважати, що позивачу спричинено моральну шкоду. Такі висновки суду ґрунтується на тому, що позивач отримав тілесні ушкодження, проходив та продовжує проходити лікування та реабілітацію, має не відновлюванний стан здоров`я та отримав ІІ групу інвалідності з цих підстав.

При цьому, слід урахувати, що отримання тілесних ушкоджень, супроводжується відчуттям відповідного болю та стражданнями як фізичного так і психологічного характеру, ступень яких залежіть виду ушкодження, способу завдання та його наслідків і тривалості лікування (відновлення). А отже, на думку суду, позивач має право на отримання за рахунок відповідача компенсації за отриману моральну шкоду.

Суд також узяв до уваги, що і відповідач не заперечував того факту, що він своїми діями завдав позивачу моральної шкоди, та така шкода ним має бути відшкодована. Однак відповідач, як і його представник, не визнавали розмір відшкодування в 700 000 грн.

5.1.14. Як вже судом наведено (розділ 2.8.) діями відповідача ОСОБА_10 позивачу ОСОБА_14 умисно заподіяно тяжкі та середньої тяжкості тілесні ушкодження, що зазначені в пункті 2.2.16.

5.1.15. Як видно з наданих показань свідка ОСОБА_26 , який є батьком ОСОБА_14 , показання якого сторонами не оспорювались, потерпілому потрібен сторонній догляд, з 08.07.2023 ОСОБА_14 , через характер отриманих травм та посттравматичний стан, переніс багато операційних втручань (установлено пластину в черепну коробку), має порушення координації рухів та мовлення, втратив пам`ять та фактичне не зможе повернутися до усталеного повсякденного самостійного активного життя та повернутися працювати на посаду в Бучанській районній державній адміністрації Київської області.

Пройшовши довгострокове та складне лікування, яке продовжується, ОСОБА_14 змушений знову й знову згадувати обставини тієї ночі, оскільки майже кожного дня вимушений заново не тільки ходити, а й розмовляти, виконувати елементарні рухи. Він, молодий хлопець, який внаслідок протиправних дій ОСОБА_10 отримав понівечення обличчя, голови, яке залишиться на все життя та яке усунути вже неможливо.

5.1.16. Суд зауважує, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу фізичного та душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз, хоча у будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді.

Виходячи з наведених висновків, та розглядаючи заявлені позовні вимоги, ураховуючи встановлені у судовому засіданні обставини, а також майновий стан обвинуваченого, виходячи з принципу зваженості та справедливості, суд доходить висновку про те, що наведена судом оцінка рівня втручання та вимушених змін, судом оцінюється в сумі 700 000 грн 00 коп., яка, на думку суду, є цілком рівнозначна та достатня, ураховуючи та співставляючи цю суму з прожитковим мінімумом для непрацездатної особи та мінімальною заробітною платою, тобто рівнем соціального захисту населення в Україні в 2025 році. А отже, позовні вимоги ОСОБА_14 до ОСОБА_10 щодо відшкодування моральної шкоди підлягають задоволенню у вказаному розмірі.

5.1.17. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, з урахуванням положень статей 133, 137 ЦПК України, вбачається, що ОСОБА_14 понесено витрати на правову допомогу, а саме за послуги надані адвокатом ОСОБА_15 . Зокрема, відповідно до договору про надання правової допомоги № 1 від 18.07.2023 сплачено гонорар у загальній сумі 37 000 грн, що складається з юридичних послуг (акт надання послуг № 1 від 31.07.2023 у сумі 18 500,00 грн, консультаційних послуг та представництва в кримінальному провадженні (акт надання послуг № 7 від 27.09.2023 у сумі 18 500,00 грн.

На думку суду, об`єм наданої правової допомоги ОСОБА_14 адвокатом ОСОБА_15 відповідає вартості наданих останньою послуг та є підтвердженим, а отже відповідно до вимог статей 133, 137 ЦПК України, процесуальні витрати, понесені ОСОБА_14 , у виді отримання професійної правничої допомоги пов`язаної із розглядом вказаного кримінального провадження мають бути стягнуті з відповідача на користь позивача. Тим більше, вони повністю визнані цивільним відповідачем.

5.1.18. Ураховуючи вказані висновки, з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_14 підлягає стягненню: в якості відшкодування завданої кримінальним правопорушенням матеріальної шкоди 121 128,90 грн, в якості відшкодування моральної шкоди 700 000,00 грн, а в якості понесених процесуальних витрат на правову допомогу 37 000,00 грн, що в сумі складає 858 128,90 грн.

5.2. Цивільна позовна заява ОСОБА_13 та ОСОБА_18 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої кримінальним правопорушенням.

5.2.1. У рамках кримінального провадження заявлено цивільний позов ОСОБА_13 та ОСОБА_18 , який подано до ОСОБА_10 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої кримінальним правопорушенням.

Зокрема ОСОБА_13 про відшкодування моральної шкоди в розмірі 100 000 грн, а ОСОБА_18 про відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 78 763,45 грн та моральної шкоди в розмірі 100 000 грн.

5.2.2. 30.08.2023 позовну заяву прийнято до розгляду в рамках судового провадження у кримінальному провадженні.

5.2.3. Як убачається з позовної заяви, підставою пред`явлення позову є те, що ОСОБА_13 зазнав моральних страждань внаслідок отриманих тілесних ушкоджень, які були заподіяні ОСОБА_10 , а саме нанесення удару правою рукою в ділянку обличчя. На думку ОСОБА_13 вказані дії є підставою для стягнення з ОСОБА_10 моральної шкоди на вказану суму.

В обґрунтування витрат матеріального характеру ОСОБА_18 покликається на те, що ОСОБА_10 пошкодив транспортний засіб, легковий автомобіль марки «Volkswagen», моделі «Passat B8», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить їй на праві власності, а саме ліве дзеркало, ліві передні двері, а також монітор системи мультимедіа. Указані дії, на думку позивача - ОСОБА_18 , понесені витрати на ремонт транспортного засобу доводять матеріальну шкоду у розмірі 78 763,45 грн, яку остання просить стягнути з відповідача - ОСОБА_10 .

Крім того, у зв`язку з пошкодженням наведеного транспортного засобу та перебуванням його в ремонті, ОСОБА_18 зазнала моральних страждань, які на її думку доводять розмір моральної шкоди, яку слід стягнути з відповідача - ОСОБА_10 .

5.2.4. Позивачі в обґрунтування вимог посилаються на положення статей 127, 128 КПК України, ст. 1166 ЦК України.

5.2.5. Відповідачем та його представником відзиви на позов не надавались суду.

5.2.6. Під час судового розгляду, як і зазначено в розділах 1.1., 1.3. рішення, що винуватість ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 125, ч. 3 ст. 289 КК України, а саме умисне заподіяння легкого тілесного ушкодження та незаконне заволодіння транспортним засобом, вартість якого у двісті п`ятдесят і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян доведена поза розумним сумнівом.

5.2.7. Указане, на думку суду, доводить обґрунтованість підстав задля подання ОСОБА_13 та ОСОБА_18 цивільного позову до ОСОБА_10 щодо відшкодування завданої матеріальної та моральної шкоди.

5.2.8. Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

5.2.9. При наданні оцінці підстав обґрунтування вимог цивільного позову ОСОБА_13 та ОСОБА_18 до ОСОБА_10 , суд керується положеннями, які були наведені в п. 5.1.9, 5.1.11., 5.1.12. рішення.

5.2.10. Як видно з позиції відповідача (обвинуваченого ОСОБА_10 та його представника - захисника ОСОБА_12 ) ним не оспорюється факту заподіяння позивачу (потерпілому ОСОБА_13 ) тілесного ушкодження, однак уважає, що розмір моральної шкоди не є пропорційним внутрішнім стражданнями ОСОБА_13 , а отже частково визнають цивільний позов в цій частині.

Крім того, як убачається з позиції відповідача ним не оспорюються факт спричинення пошкоджень транспортного засобу, однак уважає, що ОСОБА_10 не пошкоджував магнітолу (радіо) в салоні транспортного засобу, легкового автомобіля марки «Volkswagen», моделі «Passat B8», бо матеріали справи не містять таких доказів, а отже, вказані позивачем ( ОСОБА_18 ) пошкодження імовірно були утворені за інших обставин. За наведених підстав, відповідач уважав, що частково визнав матеріальну шкоду завдану вказаному транспортному засобу, однак за виключенням вартості магнітоли (радіо) та робіт з її демонтажу та встановлення.

Одночасно з цим, відповідач частково визнав позовні вимоги ОСОБА_18 в частині стягнення моральної шкоди, бо розмір таких витрат є недоведеним, а моральні страждання ОСОБА_18 є непропорційними такому розміру.

5.2.11. Як убачається з позовної заяви, а також надані на підтвердження до неї матеріалів, після подій, наведених в п. 1.3. рішення, ОСОБА_10 на ґрунті сформованих неприязних відносин з ОСОБА_13 пошкодив ліве дзеркало в зборі та передні ліві двері.

5.2.12. Суд, заслухавши думку учасників (сторони відповідача та позивача) уважає доведеним часткове заподіяння матеріальної шкоди, оскільки не заперечувалось відповідачем, а отже у суду відсутні підстави для відмови в задоволенні позовних вимог позивача в частині стягнення з відповідача понесених витрат на здійснення ремонту транспортного засобу.

Між тим, суд ураховує заперечення відповідача та не погоджується із витратами, які пов`язані з придбанням та встановлення магнітоли (радіо), оскільки під час дослідження доказів та надання їм оцінки (п. 2..2 2.3., 2.7.) не було доведено факт пошкодження магнітоли саме діями ОСОБА_10 , на яку покликалася позивач ОСОБА_18 в цивільному позові.

Такі висновки ґрунтуються на тому, що під час проведення огляду місця події (п. 2.2.28), не було виявлено та зафіксовані пошкодження магнітоли в середині транспортного засобу, зокрема від дій ОСОБА_10 , а під час надання показань потерпілий ОСОБА_13 (п. 2.2.1) не вказував на наявність таких пошкоджень. Крім того, свідок ОСОБА_19 (п. 2.2.7) надаючи показання не підтвердив, що на час інкримінованих подій магнітола в середині транспортного засобу була зламана (пошкоджено монітор), бо не бачив, щоб ОСОБА_10 робив будь-які дії спрямовані на її пошкодження. Також, з дослідженого відеозапису (п. 2.2.31) з камер відеоспостереження встановлених на території ГБК «Мінський» також не видно, що ОСОБА_10 під час знаходження в середині вказаного транспортного засобу якимось чином пошкоджував передні панелі салону, у тому числі в місці розташування магнітоли, а лише здійснював керування, хоча нетривале.

При цьому, у цивільному процесі кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 81 КПК України). Між тим, позивач суду не надав доказі заподіяння шкоди - пошкодження магнітоли ОСОБА_10 .

5.2.13. Ураховуючи викладене, витрати понесені на придбання магнітоли (42137,52 грн) та робіт, пов`язаних з її демонтажу та встановлення (360,00 грн) у загальній сумі 42497,52 грн не підлягають задоволенню, бо вказаний розмір матеріальної шкоди не був доведений у судовому засіданні, оскільки не перебувають у причинно-наслідковому зв`язку з діями ОСОБА_10 .

У зв`язку з чим, суд уважає доведеними вимоги ОСОБА_18 до ОСОБА_10 щодо завдання останнім матеріальної шкоди на суму в відшкодування завданої матеріальної шкоди, а саме 36265,93 грн, а отже позовні вимоги ОСОБА_18 до ОСОБА_10 в цій частині підлягають частковому задоволенню.

5.2.14. Розглядаючи позовні вимоги ОСОБА_18 щодо відшкодування моральної шкоди суд, ураховує, що як вже було встановлено в судовому засіданні та наведено п. 5.2.12., належний потерпілій транспортний засіб дійсно зазнав механічних пошкоджень унаслідок протиправних дій обвинуваченого. Між тим, як свідчать показання потерпілого ОСОБА_13 (п. 2.2.1.) та обвинуваченого ОСОБА_10 (п. 2.3.1.), потерпіла не користувалась транспортним засобом, а лише була його власником. При цьому, в суду відсутні відомості про особу, яка зверталась для відновлення пошкоджень транспортного засобу та у зв`язку з чим, така особа зазнала втрату можливості користуватись таким транспортним засобом.

На внутрішнє переконання суду, через пошкодження транспортного засобу саме власник - ОСОБА_18 , не втрачала можливість ним користуватись, а отже саме через це і не було порушено укладу в її житті, бо як було встановлено судом, вказаний транспортний засіб перебуває у користуванні іншої особи - ОСОБА_13 , а напередодні інкримінованих подій, саме ОСОБА_13 здійснював керування транспортним засобом.

5.2.15. Однак, ураховуючи позицію відповідача, а також факт заподіяння незначної шкоди майну ОСОБА_18 , суд погоджується із тим, що внаслідок дій обвинуваченого, проведення досудового розслідування, дій, які ОСОБА_18 вчиняла задля участі в кримінальному провадженні, хвилювання з приводу стану належного їй майна, остання могла зазнати моральної шкоди, а отже позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди, завданої ОСОБА_18 , підлягають частковому задоволенню.

5.2.16. Суд зауважує, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз, хоча у будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді.

Виходячи з наведених висновків, та розглядаючи заявлені ОСОБА_18 вимоги, при цьому враховуючи встановлені у судовому засіданні обставини, а також майновий стан обвинуваченого, виходячи з принципу зваженості та справедливості, суд доходить висновку про те, що наведена судом оцінка рівня втручання та вимушених змін, судом оцінюється в сумі 5 000,00 грн, та яка визнавалась відповідачем. На переконання суду, вказаний розмір є цілком рівнозначний та достатній, ураховуючи та співставляючи цю суму з прожитковим мінімумом для працездатної особи та мінімальною заробітною платою, тобто рівнем соціального захисту населення в Україні в 2025 році.

А отже, слід стягнути з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_18 в якості відшкодування моральної шкоди завданої кримінальним правопорушенням 5 000,00 грн.

5.2.17. Оцінюючи вимоги позивача ОСОБА_13 про стягнення з обвинуваченого моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, слід виходити з того, що в судовому засіданні було встановлено факт заподіяння обвинуваченим потерпілому ОСОБА_13 легкого тілесного ушкодження (п. 1.1.)

Під час судового провадження встановлено, що потерпілий ОСОБА_13 придбав ліки, проходив лікування, хоча і нетривале, вчиняв дії задля участі в кримінальному провадженні - проходив огляд, надавав показання слідчому так і у суді, під час судового розгляду, наявності хвилювань з приводу подій, а отже на переконання суду останній міг зазнати моральної шкоди.

При цьому, слід урахувати, що отримання тілесних ушкоджень, супроводжується відчуттям відповідного болю та стражданнями як фізичного так і психологічного характеру, ступень яких залежіть виду ушкодження, способу завдання та його наслідків і тривалості лікування (відновлення). А отже, на думку суду, позивач ОСОБА_13 має право на отримання за рахунок відповідача компенсації за отриману моральну шкоду.

Суд також узяв до уваги, що і відповідач не заперечував того факту, що він своїми діями завдав позивачу моральної шкоди, та така шкода ним має бути відшкодована. Однак відповідач, як і його представник, не визнавали розмір відшкодування в 100 000,00 грн.

5.2.18. Виходячи з наведених висновків та розглядаючи заявлені потерпілим вимоги, ураховуючи встановлені у судовому засіданні обставини, а також майновий стан обвинуваченого, виходячи з принципу зваженості та справедливості, оцінки рівня втручання та вимушених змін, оскільки позивач зазнав тілесних ушкоджень, на думку суду сума в 20000,00 грн буде цілком рівнозначною та достатньою, ураховуючи та співставляючи цю суму з прожитковим мінімумом для працездатної особи та мінімальною заробітною платою, тобто рівнем соціального захисту населення в Україні наразі, а отже цивільний позов в частині вимог ОСОБА_13 до ОСОБА_10 про відшкодування моральної шкоди, слід задовольнити частково.

6. Мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.

6.1. Вирішуючи питання щодо заходу забезпечення кримінального провадження у виді запобіжного заходу, суд наголошує, що до обвинуваченого ОСОБА_10 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. При цьому, ОСОБА_10 було затримано 12.01.2023 та 09.07.2023 у порядку ст. 208 КПК України, та останній з 09.07.2023 перебуває під вартою.

Ураховуючи наведене, відповідно до вимог ст. 377 КПК України, запобіжний захід ОСОБА_10 у вигляді тримання під вартою слід залишити до набуття вироком законної сили без змін, бо окрім цього наразі, на думку суду, продовжують існувати ризики, передбачені пунктами 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, як то можливість переховуватися від суду, а також можливість учинення іншого кримінального правопорушення.

6.2. Крім того, оскільки обвинувачений перебував під вартою з 12.01.2023 до 09.03.2023, а також з 09.07.2023 і до теперішнього часу, слід зарахувати в якості відбутого покарання за цим вироком строк попереднього ув`язнення ОСОБА_10 починаючи з 12.01.2023 до 09.03.2023, а також з 09.07.2023 до набуття вироком законної сили виходячи з того, що відповідно до ст. 72 КК України одному дню попереднього ув`язнення відповідає один день позбавлення волі, а строк відбуття покарання обвинуваченому слід рахувати з дня набуття вироком законної сили.

Суд також урахував, що 09.03.2023 ОСОБА_10 змінено запобіжний захід з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт із забороною залишати житло за місцем проживання, а саме за адресою АДРЕСА_1 , який діяв до 24.04.2023, тобто до дня, коли домашній арешт почав полягати у забороні залишати вказане місце проживання у нічний час - з 23:00 год. до 06:00 год. З цих підстав, у порядку ст. 72 КК України слід зарахувати в якості відбутого покарання за цим вироком, строк дії запобіжного заходу в виді цілодобового домашнього арешту, а саме з 10.03.2023 до 24.04.2023 (оскільки 09.03.2023 зараховується в строк тримання під вартою), відповідно до положень ст. 72 КК України, що трьом дням цілодобового домашнього арешту відповідає один день позбавлення волі.

6.3 Процесуальні витрати в провадженні, що містяться у матеріалах судового провадження, які складаються з витрат на проведення експертиз: № СЕ-19/111-23/23/3473-АВ від 12.01.2023 у розмірі 1887 грн 80 коп., № 042-1379-2023 від 14.09.2023 у розмірі 6013 грн 00 коп., № 042-196-2023 від 10.02.2023 у розмірі 1998 грн 00 коп., слід стягнути з ОСОБА_50 на користь держави в сумі 9 898 грн 80 коп.

6.4. Речові докази відповідно до ст. 100 КПК України, зокрема:

- пара кросівок біло-сірого кольору з написом «NIKE SHIELD», спортивні штани чорного кольору, футболку чорного кольору із візерунком жовто-білого кольору, мобільний телефон марки «Meizu» у корпусі чорного кольору в силіконовому чохлі прозорого кольору IMEI 1: НОМЕР_2 , IMEI 2: НОМЕР_3 , із сім-карткою «Київстар» НОМЕР_4 та мобільний телефон марки «Redmi» у корпусі чорного кольору у силіконовому чохлі чорного кольору IMEI 1: НОМЕР_5 ,IMEI 2: НОМЕР_6 із сім-карткою «Київстар» та «Лайф», що перебувають в камері зберігання речових доказів Оболонського УП ГУНП в місті Києві, слід повернути ОСОБА_10 ;

- фрагмент кори дерева з РБК, балончик з-під аерозолю з залишками речовини, ніж у вигляді клинка, 3 змиви з сидінь, що перебувають в камері зберігання речових доказів Оболонського УП ГУНП в місті Києві, слід знищити;

- посвідчення водія на ім`я ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , серії НОМЕР_8 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, а саме транспортного засобу - легкового автомобіля марки «Volkswagen», моделі Passat B8», реєстраційний номер НОМЕР_1 , у кузові чорного кольору, 2017 року випуску, серія НОМЕР_9 ; грошові кошти в сумі 600 грн - купюрами номіналом 4х100 з номерами: УР8643275, УУ2330783, КИ8140497, УС5626418 та одна купюра номіналом 200 гривень № УК1115575, в`язана шапка чорного кольору «NORD», страховий поліс № AP /5795836 на автомобіль державний номер НОМЕР_1 , сумка чоловіча темно-синього кольору з написом NAPAPIJRI, зв`язка ключів; акумуляторна батарея WALKER PROFESSIONAL, передня панель від мобільного телефону з механічними пошкодженнями, одна чорна трикотажні рукавичка з написом «adidas», які передані на зберігання ОСОБА_13 , слід залишити в володінні останнього;

- транспортний засіб - легковий автомобіль марки «Volkswagen», моделі Passat», реєстраційний номер НОМЕР_1 , у кузові чорного кольору, номер шасі НОМЕР_7 , паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , № НОМЕР_10 , який передані на зберігання ОСОБА_18 , слід залишити в володінні останньої;

- диск для систем лазерного зчитування формату «DVD-R» та - флеш накопичувач формату «microSD» з відеозаписами з камер спостереження, що перебувають в матеріалах судового провадження, слід залишити в матеріалах судового провадження протягом всього строку їх зберігання.

Керуючись статтями 7, 100, 124, 128-129, 368-370, 373, 374, 376, 395, 615 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

Кримінальне провадження, внесене 12.01.2023 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000062, за обвинуваченням ОСОБА_10 у частині пред`явленого обвинувачення за ч. 4 ст. 185 КК України - закрити на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України з підстав втрати чинності закону, яким встановлена кримінальна протиправність діяння.

ОСОБА_10 визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 125, ч. 3 ст. ст. 289, ч. 1 ст. 121 КК України, та призначити йому покарання:

- за ч. 1 ст. 125 КК України у виді громадських робіт строком на 200 (двісті) годин;

- за ч. 3 ст. 289 КК України, з урахуванням ч. 2 ст. 59 КК України, у виді позбавлення волі строком на 9 (дев`ять) років 6 (шість) місяців без конфіскації майна;

- за ч. 1 ст. 121 КК України в виді позбавлення волі строком на 7 (сім) років 6 (шість) місяців.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинання більш суворим покаранням менш суворого, остаточно призначити ОСОБА_10 покарання в виді позбавлення волі строком на строк 9 (дев`ять) років 6 (шість) місяців без конфіскації майна відповідно до ч. 2 ст. 59 КК України.

Строк покарання ОСОБА_10 рахувати з дня набуття вироком законної сили.

Зарахувати в якості відбутого за цим вироком покарання, строк попереднього ув`язнення ОСОБА_10 , починаючи з 12.01.2023 до 09.03.2023, а також з 09.07.2023 до дня набуття вироком законної сили, виходячи з положень ст. 72 КК України, що 1 (одному) дню попереднього ув`язнення відповідає 1 (один) день позбавлення волі, а також строк цілодобового домашнього арешту, починаючи з 10.03.2023 до 24.04.2023, виходячи з положень ст. 72 КК України, що 3 (трьом) дням цілодобового домашнього арешту відповідає 1 (один) день позбавлення волі.

Запобіжний захід ОСОБА_10 в виді триманні під вартою - залишити без змін до набуття вироком законної сили.

Цивільну позовну заяву ОСОБА_14 до ОСОБА_10 про відшкодування завданої кримінальним правопорушенням матеріальної та моральної шкоди, а також стягнення понесених процесуальних витрат - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_14 в якості відшкодування завданої кримінальним правопорушенням матеріальної шкоди в сумі 121 128 (сто двадцять одна тисяча сто двадцять вісім) грн 90 коп., в якості відшкодування моральної шкоди 700 000 (сімсот тисяч) гривень 00 коп., а в якості понесених процесуальних витрат на правову допомогу в сумі 37 000 (тридцять сім тисяч) грн 00 коп., що в сумі складає 858 128 (вісімсот п`ятдесят вісім тисяча сто двадцять вісім) грн 90 коп.

Цивільну позовну заяву ОСОБА_18 та ОСОБА_13 до ОСОБА_10 про відшкодування завданої кримінальним правопорушенням матеріальної та моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_18 в якості відшкодування завданої кримінальним правопорушенням матеріальної шкоди в сумі 36265 (тридцять шість двісті шістдесят п`ять) грн 93 коп., а в якості відшкодування моральної шкоди 5 000 (п`ять тисяч) гривень 00 коп., що в сумі складає 41 265 (сорок одна тисяча двісті шістдесят п`ять) грн 93 коп.

Стягнути з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_13 в якості відшкодування завданої кримінальним правопорушенням моральної шкоди 20 000 (двадцять тисяч) гривень 00 коп.

Процесуальні витрати, які складаються з витрат на проведення експертиз: № СЕ-19/111-23/23/3473-АВ від 12.01.2023 у розмірі 1887 грн 80 коп., № 042-1379-2023 від 14.09.2023 у розмірі 6013 грн 00 коп., № 042-196-2023 від 10.02.2023 у розмірі 1998 грн 00 коп. - стягнути з ОСОБА_51 на користь держави в сумі 9 898 грн 80 коп.

Речові докази, а саме:

- пара кросівок біло-сірого кольору з написом «NIKE SHIELD», спортивні штани чорного кольору, футболку чорного кольору із візерунком жовто-білого кольору, мобільний телефон марки «Meizu» у корпусі чорного кольору в силіконовому чохлі прозорого кольору IMEI 1: НОМЕР_2 , IMEI 2: НОМЕР_3 , із сім-карткою «Київстар» НОМЕР_4 та мобільний телефон марки «Redmi» у корпусі чорного кольору у силіконовому чохлі чорного кольору IMEI 1: НОМЕР_5 ,IMEI 2: НОМЕР_6 із сім-карткою «Київстар» та «Лайф», що перебувають в камері зберігання речових доказів Оболонського УП ГУНП в місті Києві - повернути ОСОБА_10 ;

- фрагмент кори дерева з речовинами бурого кольору, балончик з-під аерозолю з залишками речовини, ніж у вигляді клинка, три змиви з сидінь, що перебувають в камері зберігання речових доказів Оболонського УП ГУНП в місті Києві - знищити;

- посвідчення водія на ім`я ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , серії НОМЕР_8 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_9 , а саме на транспортний засіб - легковий автомобіль марки «Volkswagen», моделі «Passat B8», реєстраційний номер НОМЕР_1 , у кузові чорного кольору, 2017 року випуску, грошові кошти в сумі 600 грн - купюрами у кількості 4 (чотири) штуки номіналом 100 (сто) гривень з номерами: УР8643275, УУ2330783, КИ8140497, УС5626418 та одна купюра номіналом 200 (двісті) гривень № УК1115575, в`язана шапка чорного кольору «NORD», страховий поліс № AP /5795836, сумка чоловіча темно-синього кольору з написом «NAPAPIJRI», зв`язка ключів, акумуляторна батарея марки «WALKER PROFESSIONAL», передня панель від мобільного телефону з механічними пошкодженнями, одна чорна трикотажні рукавичка з написом «adidas», які передані на відповідальне зберігання ОСОБА_13 - залишити у володінні останнього;

- транспортний засіб - легковий автомобіль марки «Volkswagen», моделі «Passat», реєстраційний номер НОМЕР_1 , у кузові чорного кольору, номер шасі НОМЕР_7 , паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , № НОМЕР_10 , які передані на відповідальне зберігання ОСОБА_18 - залишити у володінні останньої;

- диск для систем лазерного зчитування формату «DVD-R» та флеш накопичувач формату «microSD» з відеозаписами з камер спостереження, що перебувають в матеріалах судового провадження - залишити в матеріалах судового провадження протягом всього строку їх зберігання.

Вирок може бути оскаржений до Київського апеляційного суду через Оболонський районний суд міста Києва протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення, а обвинуваченим - з моменту отримання копії вироку.

Вирок набирає законної сили після спливу закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого ч. 2 ст. 395 КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Строк апеляційного оскарження для осіб, які не були під час оголошення вироку обчислюється з дня отримання ними його копії.

Копію вироку суду негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, прокурору в порядку, визначеному статтями 376, 615 КПК України, а особам, які не були присутніми під час його проголошення - спрямувати не пізніше наступного дня.

Суддя ОСОБА_1