У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2025 року

м. Київ

справа №487/775/23

провадження № 51-1604ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду (далі - Суд):

головуюча ОСОБА_1 ,

судді: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 12 жовтня 2023 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 21 лютого 2024 року,

встановив:

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 12 жовтня 2023 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 Кримінального Кодексу України (далі - КК України) та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 5 місяців.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 21 лютого 2024 року апеляційні скарги засудженогоОСОБА_4 та захисника ОСОБА_5 залишені без задоволення, а вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 12 жовтня 2023 року - без зміни.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, 13 листопада 2022 року близько 19:00 на вул. Нікольській, 4, у м. Миколаєві, під час конфлікту між потерпілим ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , останній з неприязні, умисно, знаходячись напроти потерпілого, утримуючи в руці ніж, завдав ним ОСОБА_6 один удар у ділянку грудної клітки, спричинивши потерпілому тяжкі тілесні ушкодження.

Короткий зміст наведених у касаційній скарзі вимог та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 висуває вимогу про зміну судових рішень та перекваліфікацію його дій на ст. 128 КК України.

Суть доводів скарги засудженого зводиться до того, що його дії за ч. 1 ст. 121 КК України кваліфіковані неправильно, умислу на заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень не мав. Стверджує, що через фізичні вади (обмежені функції трьох пальців правої та двох пальців лівої рук) не міг тримати ніж у руці та завдати ним удар. При цьому, висуваючи свою версію подій, зазначає, що під час конфлікту та штовханини між ним та потерпілим вони обидва впали, після чого у ОСОБА_6 було тілесне ушкодження. Посилається також на фальсифікацію показань потерпілого під час досудового розслідування та на застосування працівниками поліції фізичного та психологічного тиску.

Окрім того, засуджений ОСОБА_4 заявив клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження вироку Заводського районного суду м. Миколаєва від 12 жовтня 2023 року та ухвали Миколаївського апеляційного суду від 21 лютого 2024 року.

Мотиви Суду

Перевіривши доводи, наведені засудженим у клопотанні, Суд уважає, що клопотання підлягає задоволенню, а пропущений засудженим строк на касаційне оскарження зазначених судових рішень - поновленню.

Колегія суддів, перевіривши доводи касаційної скарги, наявні в провадженні копії судових рішень, дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження належить відмовити на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) з огляду на таке.

Згідно зі ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

При цьому за правилами ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Отже, перевіряючи оспорювані судові рішення, Суд виходить із фактичних обставин, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій.

Так, як убачається з копій судових рішень, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого злочину, зокрема, на підставі: показань потерпілого ОСОБА_6 щодо обставин отримання ним тілесних ушкоджень під час конфлікту з ОСОБА_4 ; даних протоколів пред`явлення особи для впізнання за фотознімками за участю потерпілого, а також свідка ОСОБА_7 , які впізнали ОСОБА_4 як особу, яка завдала потерпілому ножове поранення; даних протоколу слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_7 ; даних висновку судово-медичної експертизи щодо часу, характеру, локалізації, механізму утворення та ступеню тяжкості тілесних ушкоджень у потерпілого, а також інших доказів, зміст яких детально відображено у вироку та ухвалі.

Дослідивши зазначені докази та надавши їм оцінку відповідно до приписів ст. 94 КПК України, як кожному окремо, так і в їх сукупності та взаємозв`язку, місцевий суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_4 під час конфлікту з ОСОБА_6 умисно заподіяв останньому тяжкі тілесні ушкодження, завдавши потерпілому ножове поранення.

Що стосується посилання засудженого в касаційній скарзі на фальсифікацію під час досудового розслідування показань потерпілого, то Суд зазначає, що обвинувальний вирок обґрунтовано показаннями ОСОБА_6 , які потерпілий надав безпосередньо в судовому засіданні місцевого суду, а також даними протоколу слідчої дії за його участю (впізнання за фотознімками), проведеної у присутності двох понятих. Ці докази визнані судовими інстанціями належними, допустимими та достовірними. З такою оцінкою погоджується і колегія суддів.

Доводи ОСОБА_4 щодо отримання поранення потерпілим внаслідок падіння з обвинуваченим та неможливості нанесення удару ножем з урахуванням обмежених функцій пальців рук, були предметом перевірки суду апеляційної інстанції і як такі, що не знайшли свого підтвердження, визнані безпідставними.

Так, на спростування цих тверджень, апеляційний суд, зокрема, послався на висновок експерта № 830 про те, що потерпілому ОСОБА_6 були заподіяні тілесні ушкодження у вигляді проникаючого поранення грудної клітки зліва із лівобічним гемопневмотораксом та підшкірною емфіземою, що відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя; утворилися в результаті одноразової дії колючо-ріжучого предмету, не виключно клинка ножа при зануренні у тіло людини; найвірогідніше, на момент травмування ОСОБА_6 був обернутий обличчям до нападника або лівою стороною тіла та утворення даного тілесного ушкодження у ОСОБА_6 в разі одноразового самовільного падіння із положення стоячи на площину можна виключити, як і падіння після надання тілу прискорення.

Крім того, враховані апеляційним судом і показання потерпілого, свідка ОСОБА_8 , а також ОСОБА_4 про те, що перед отриманням ОСОБА_6 тілесного ушкодження (поранення) між ним та ОСОБА_4 виник конфлікт на ґрунті особистих неприязних відносин та ОСОБА_4 не заперечував, що при собі мав ніж, коли зустрівся з потерпілим.

Також, як видно з копій вироку та ухвали, свідок ОСОБА_7 під час слідчого експерименту показав про те, що бачив в руках засудженого ніж, а згідно з висновком експерта № 180/ц на ножі, вилученому під час особистого обшуку ОСОБА_4 , знайдено сліди крові людини, які могли походити від потерпілого ОСОБА_6 .

Отже, враховуючи обставини цієї справи, завдання ОСОБА_4 потерпілому удару ножем із значною силою (про що свідчить характер ушкодження - проникаюче поранення грудної клітки), суди попередніх інстанцій надали правильну юридичну оцінку злочинним діям засудженого за ч. 1 ст. 121 КК України.

Що стосується твердження ОСОБА_4 про застосування до нього тиску з боку працівників поліції, то колегія суддів звертає увагу на таке.

Як вже зазначав у своїх рішеннях Суд, для того, щоб у компетентних органів виник обов`язок провести розслідування за заявою про застосування методів, які порушують ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, така заява має бути «небезпідставною». Тобто особа, яка заявляє про погане поводження з нею, має навести конкретні обставини такого поводження і надати певне підтвердження цим обставинам або, якщо це не можливо з об`єктивних причин, повідомити інформацію, яка дає можливість перевірити, чи має заява певні підстави. Хоча доведення обґрунтованості заяви про погане поводження не може покладати на заявника настільки надмірний тягар доведення, однак за відсутності інформації, яка дає можливість її перевірити, заява про погане поводження не може бути визнана «небезпідставною» і не створює обов`язку проведення розслідування такої заяви (зокрема, постанови від 26 травня 2020 року у справі № 234/9575/19; від 27 травня 2020 року у справі № 317/2389/17; від 02 березня 2021 року у справі № 737/641/17).

У своїй касаційній скарзі засуджений, крім загальних тверджень про тиск на нього, не повідомив будь-яких фактичних обставин поганого поводження з ним. Крім того, як убачається з копій вироку та ухвали, не заявляв він про це в судах попередніх інстанцій. Таким чином, ці заяви не містять достатньої інформації, яку можна було би перевірити, і посилання на можливі докази поганого поводження. За таких обставин Суд не може вважати, що засуджений достатньою мірою обґрунтував свою заяву про погане поводження з ним, щоб вважати її «небезпідставною».

Покарання засудженому ОСОБА_4 за вчинене кримінальне правопорушення призначено з дотриманням приписів статей 65, 50 КК України.

Переглянувши кримінальне провадження за апеляційними скаргами ОСОБА_4 та захисника ОСОБА_5 на вирок місцевого суду, суд апеляційної інстанції належним чином перевірив усі викладені у них доводи, визнав їх безпідставними, мотивувавши своє рішення та зазначивши підстави, з яких апеляційні скарги визнано необґрунтованими.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду, та вважає, що касаційна скарга засудженого не містить переконливих доводів, які б ставили під сумнів законність, обґрунтованість та вмотивованість оскаржуваних судових рішень.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи наведене, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Верховний Суд

п о с т а н о в и в:

Поновити засудженому ОСОБА_4 пропущений строк на касаційне оскарження.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргоюзасудженого ОСОБА_4 на вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 12 жовтня 2023 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 21 лютого 2024 року.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3