Справа № 594/1605/24
Провадження №1-кп/594/59/2025
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2025 року

Борщівський районний суд Тернопільської області

в складі головуючого судді ОСОБА_1

за участі: секретаря ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3 ,

особи, щодо якої розглядається питання про

застосування примусових заходів медичного характеру ОСОБА_4 ,

законного представника ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Борщеві клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру в кримінальному провадженні № 0000422 стосовно:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки та жительки АДРЕСА_1 , громадянки України, раніше не судимої,

за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.332 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до змісту клопотання прокурора ОСОБА_4 , вчинила кримінальне правопорушення передбачене ч.2 ст. 332 КК України, тобто незаконне переправлення осіб через державний кордон України, вчинене за попередньою змовою групою осіб за таких обставин:

Згідност. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну.

Верховною Радою України 24.02.2022 прийнято Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №2102-ІХ, яким затверджено Указ Президента України №64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», відповідно до якого в Україні введено воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022, який продовжено до 05 год. 30 хв. 20.05.2023.

Крім цього, відповідно до Указу Президента України №65/2022 від 24.02.2022 «Про загальну мобілізацію» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань оголошено загальну мобілізацію на території України.

Згідно з ч.3 Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38. 39, 41-44, 53 Конституції України, а також вводяться тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12. 05.2015 (надалі - Закон України).

Відповідно до п. 6 ч.1 ст. 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх творення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування :спроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, передбачених указом Президента України про введення воєнного стану, такі заходи правового режиму воєнного стану: встановлювати у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, особливий режим в`їзду і виїзду, обмежувати свободу пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також рух транспортних засобів.

Згідно з ч.8 «Порядку встановлення особливого режиму в`їзду і виїзду, обмеження свободи пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, с також руху транспортних засобів в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан» затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.20221 №1455, перетинання державного кордону в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю на території, де введено воєнний стан, здійснюється з урахуванням обмежень, встановлених законодавством.

У зв`язку із введенням в Україні воєнного стану, тимчасово, заборонено виїзд за межі України громадян України чоловічої статі віком від 18 до 60 років на період правового режиму воєнного стану. В той же час, законодавством встановлено винятки для окремих категорій чоловіків щодо обмеження виїзду за межі України на період правового режиму воєнного стану.

Так згідно Постанови кабінету міністрів України №1044 від 10.09.2022 року про зміни що вносяться до Правил перетинання державного кордону громадянами України абзаці 8 п.2-1 «у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану перетинати державний кордон мають право» викладений у наступній редакції: особи, які потребують постійного догляду, - у супроводі одного із членів сім`ї першого ступеня споріднення (у значенні, наведеному у підпункті 14.1.263 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України) за наявності документів, що підтверджують родинні зв`язки та висновку лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я про потребу у постійному сторонньому догляді або у супроводі особи, яка здійснює постійний догляд за зазначеними особами, за наявності документів (посвідчення, довідки) про отримання компенсації (допомоги, надбавки) на догляд або висновку лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я про потребу у постійному сторонньому догляді та акта встановлення факту здійснення догляду. Акт встановлення факту здійснення догляду за іншою особою, яка потребує постійного догляду, складається на підставі звернення особи, яка здійснює догляд, до районної, районної у м. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу сільської, селищної, міської ради із заявою про здійснення особою такого догляду. У випадку, якщо особа, яка потребує постійного догляду, є взятою на облік внутрішньо переміщеною собою, звернення із заявою про здійснення догляду подається за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи. На підставі такого звернення особи, яка здійснює догляд, районною, районною м. Києві та Севастополі держадміністрацією, виконавчим органом сільської, селищної, міської ради не пізніше ніж протягом п`яти робочих днів після надходження заяви складається акт встановлення факту здійснення догляду в довільній формі. Зазначений акт надсилається заявнику або видається особисто за його бажанням;

ОСОБА_4 , знаючи про дію вказаних норм у лютому 2024 року (точної дати та обставин досудовим розслідуванням не встановлено) та яка усвідомлювала порядок та правила перетину державного кордону України зокрема положення вище вказаного абзацу 8 виник злочинний умисел направлений на незаконне переправлення осіб чоловічої статті віком від 18 до 60 років, через державний кордон України.

У невстановлений досудовим розслідуванням час та спосіб ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка є інвалідом II групи, вступила у злочинну змову із ОСОБА_7 , уродженкою та жителькою АДРЕСА_2 та організувала незаконний перетин Державного кордону України для громадянин України, які відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», підлягають призову та мобілізації для проходження військової служби у воєнний час.

Так, ОСОБА_7 23 березня 2024 року сприяла оформленню фіктивного шлюбу ОСОБА_4 , яка є інвалідом II групи та потребує відповідного догляду, з ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що в свою чергу створило можливість безперешкодного виїзду ОСОБА_8 , за межі України.

Після чого, за невстановлених слідством обставин, ОСОБА_4 реалізовуючи свій злочинний умисел на організацію незаконного переправлення осіб через державний кордон, спільно із ОСОБА_7 , допомогли 30.04.2024 перетнути Державний кордон України через пункт пропуску «Дяківці» у напрямку «виїзд» ОСОБА_8 , як чоловіку ОСОБА_4 , яка є інвалідом II групи та потребує відповідного догляду. Після чого, ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , в той же день повернули на територію України, однак ОСОБА_8 , по даний час на територію України не повернувся.

Кваліфікація: ОСОБА_4 у стані неосудності вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 332 КК України, тобто незаконне переправлення осіб через державний кордон України, вчинене за попередньою змовою групою осіб.

Особа, стосовно якої вирішується питання про застосування примусових заходів медичного характеру ОСОБА_4 під час судового розгляду клопотання пояснила, що вона проживає в с. Бабинці Чортківського району разом з своїм співмешканцем ОСОБА_9 , однак в шлюбі не перебуває. До неї звернулася ОСОБА_7 і запропонувала зареєструвати шлюб з ОСОБА_10 , щоб його не мобілізували. В м. Тернополі вона, в присутності ОСОБА_7 , зареєструвала шлюб з ОСОБА_10 і ОСОБА_7 заплатила їй 17000 грн. Також ОСОБА_7 допомогла їй виготовити закордонний паспорт. Через деякий час ОСОБА_11 повезла її на кордон України, де вони разом ОСОБА_12 і ОСОБА_7 перейшли за прикордонний пост України, а потім вона і ОСОБА_13 повернулися в Україну, а ОСОБА_14 залишився. Про виїзд за кордон вона з ОСОБА_7 при укладенні шлюбу не домовлялася, а після того ОСОБА_7 її обманула і вони перейшли кордон. За це ОСОБА_13 їй передала ще деяку суму грошей і купляла продукти.

Відповідно до ст.2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод, законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

За ч.2 ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Згідно з положеннями ст.22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами цим Кодексом.

Кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру гарантує захист прав, свобод і законних інтересів осіб з психічними розладами, тому розгляд таких проваджень має спеціальну процедуру, яка урегульована спеціальними нормами закону.

Зокрема, ст. 505 КПК України передбачено, що обов`язковими обставинами, які підлягають доказуванню у такому кримінальному провадженні є: час, місце, спосіб вчинення суспільно небезпечного діяння та вчинення цього суспільно небезпечного діяння цією особою, при цьому враховуються і інші обставини (інформація про психічні розлади, поведінка, небезпечність особи, розмір завданої шкоди).

Відповідно до вказаної норми Закону обов`язок доказування обставин покладається на сторону обвинувачення безпосередньо у судовому засіданні. При цьому, у цій статті не ставиться питання про винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, а йдеться про вчинення певною особою суспільно небезпечного діяння.

Згідно клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру від 29 жовтня 2024 року, яке прокурором підтримано і не змінено в ході судового розгляду - ОСОБА_4 у стані неосудності вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 332 КК України, тобто незаконне переправлення осіб через державний кордон України, вчинене за попередньою змовою групою осіб.

На обґрунтування, що ОСОБА_4 вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 332 КК України, сторона обвинувачення посилається на фактичні дані, які досліджені судом безпосередньо в судовому засіданні та містяться:

- в протоколі про результати зняття інформації з електронних комунікаційних мереж від 05 червня 2024, у якому зафіксовані телефонні розмови ОСОБА_4 та інших осіб, щодо незаконного переправлення осіб через державний кордон України ;

- в повному витязі з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб №7 від 12.08.2024, з якаго вбачається, що ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 зареєстрували шлюб 23.03.2024, актовий запис №296;

- в інформації Адміністрації Державної прикордонної служби України, з якої вбачається, що ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 30.04.2024 виїхали з України, перетнувши кордон України в пункті пропуску Дяківці. Того ж дня ОСОБА_4 та ОСОБА_7 в`їхали на територію України через пункт пропуску Порубне;

- у висновку судово-психіатричного експерта №776 від 08.10.2024 року Тернопільської філії судових експертиз ДУ «ІСП МОЗ України», згідно якого ОСОБА_4 на період часу, до якого відносяться інкриміновані їй діяння тимчасовими розладами психічної діяльності не страждала, а виявляла ознаки легкої розумової відсталості (глибока дебільність), синдром емоційно-вольової нестійкості, що досягають рівня недоумства, тому вона не могла усвідомлювати своїх дій та керувати ними. ОСОБА_4 на даний час виявляє ознаки легкої розумової відсталості (глибока дебільність), синдром емоційно-вольової нестійкості, що досягають рівня недоумства, тому вона не може усвідомлювати своїх дій та керувати ними. ОСОБА_4 потребує застосування до неї примусових заходів медичного характеру у вигляді амбулаторної примусової психіатричної допомоги;

- на показання свідка ОСОБА_5 , який пояснив, що працює старостою с. Бабинці Борщівської ТГ, де проживає ОСОБА_4 разом з співмешканцем ОСОБА_9 , без реєстрації шлюбу та рідним братом ОСОБА_15 . ОСОБА_4 хворіє, є інвалідом 2 групи і перебуває на обліку у психіатра. Зі слів односельчан відомо що до них додому приїжджала ОСОБА_7 та вони про щось домовлялися. Про реєстрацію шлюбу ОСОБА_4 з ОСОБА_16 йому стало відомо, коли вирішували питання поміщення її малолітньої дитини в дитячий будинок;

- на показання свідка ОСОБА_17 , який пояснив, що ОСОБА_8 є його сином, який навесні 2024 року повідомив, що одружується. Приїхав до них додому разом з ОСОБА_4 , познайомив їх і сказав, що з цією жінкою він одружується. Син доросла людина і сам вирішує свої питання, він в його життя не втручається. Через деякий час син виїхав за кордон і в Україну не повернувся. З невісткою ОСОБА_4 відносини не підтримує;

- на показання свідків ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , які, кожен зокрема, пояснили, що проживають по сусідству з ОСОБА_4 , яка проживає разом з спів жителем ОСОБА_9 і рідним братом, ведуть спільне господарство;

Відповідно до ч. 1 ст. 11 КК кримінальним правопорушенням є передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом кримінального правопорушення.

Суб`єктом кримінального правопорушення є фізична осудна особа, яка вчинила кримінальне правопорушення у віці, з якого відповідно до КК може наставати кримінальна відповідальність (ч. 1 ст. 18 КК). Згідно зі ст. 19 КК осудною визнається особа, яка під час вчинення кримінального правопорушення могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і керувати ними.

Не підлягає кримінальній відповідальності особа, яка під час вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого цим Кодексом, перебувала в стані неосудності, тобто не могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними внаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки. До такої особи за рішенням суду можуть бути застосовані примусові заходи медичного характеру.

Виходячи з положень статей 23, 24 КК України умисел є однією з форм вини, яка включає в себе інтелектуальну та вольову ознаки: усвідомлення характеру свого діяння, передбачення його наслідків та бажання чи свідоме допускання їх настання.

Усвідомлення означає розуміння не лише фактичних обставин вчиненого діяння, які стосуються об`єкта, предмета, об`єктивної сторони складу конкретного злочину, а і його негативного соціального значення у виді суспільної небезпеки. Передбачення є адекватним розумовим уявленням особи про неминучість чи можливість конкретних результатів своєї дії (бездіяльності). Бажання полягає у прагненні досягти чітко визначеної мети і спрямованості волі на її досягнення.

Таким чином, умисна форма вини передбачає правильне відображення у свідомості суб`єкта як фактичних, так і юридичних ознак злочину, обов`язковою передумовою чого є осудність.

Мотив злочину - це усвідомлене особою внутрішнє спонукання, яке викликає намір діяти певним чином. Мету становить конкретно сформульоване уявлення про бажаний наслідок свого діяння та спрямованість на його досягнення в обраний спосіб.

Мотивованість та цілеспрямованість є ознаками усвідомленої вольової діяльності людини. Прояв таких ознак є неможливим у разі порушень психічних функцій, за яких особа нездатна усвідомлювати характер і значення своїх діянь та керувати ними.

Згідно висновку судово-психіатричного експерта №776 від 08.10.2024 року ОСОБА_4 на період часу, до якого відносяться інкриміновані їй діяння і на теперішній час виявлялє ознаки легкої розумової відсталості (глибока дебільність), синдром емоційно-вольової нестійкості, що досягають рівня недоумства, тому вона не могла і не може усвідомлювати свої дії та керувати ними. Потребує застосування до неї примусових заходів медичного характеру у вигляді амбулаторної примусової психіатричної допомоги.

Тобто, ОСОБА_4 станом на час до якого відносяться інкриміновані їй діяння перебувала в стані неосудності.

В клопотанні про застосування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_4 описано умисну форму її вини, однак враховуючи, що ОСОБА_4 не могла і не може усвідомлювати свої дії та керувати ними суд вважає, що вона не знала про дію норм законодавства описаних в клопотанні, не усвідомлювала порядок та правила перетину державного кордону України і в неї, у зв`язку з її станом здоровя, не міг виникнути злочинний умисел направлений на незаконне переправлення осіб чоловічої статті віком від 18 до 60 років, через державний кордон України.

Відповідно ОСОБА_4 не могла вступити в злочинну змову із ОСОБА_7 , організувати та реалізувати злочинний умисел на незаконний перетин Державного кордону України для громадян України, які підлягають призову та мобілізації для проходження військової служби у воєнний час в тому числі щодо переправлення через кордон 30.04.2024 ОСОБА_8 .

Дії неосудної особи ОСОБА_4 з іншою осудною особою, як зазначено в клопотанні, не може кваліфікуватися, як вчинене за попередньою змовою групою осіб, оскільки відповідно до ст. 26 КК України співучастю у кримінальному правопорушенні є умисна спільна участь декількох суб`єктів кримінального правопорушення у вчиненні умисного кримінального правопорушення.

Також дії неосудної особи ОСОБА_4 не можуть кваліфікуватися як вчинення кримінального правопорушення, а тільки як вчинення суспільно небезпечного діяння, однак прокурором в ході судового розгляду не внесено зміни в клопотання, а суд не вправі самостійно перекваліфіковувати дії неосудної особи.

Крім того, суд вважає, що докази надані стороною обвинувачення не підтверджують факт незаконного переправлення осіб через державний кордон України, а тільки доведено факт реєстрації ОСОБА_4 шлюбу з ОСОБА_8 , спільного виїзду за кордон та не повернення ОСОБА_8 в Україну.

Дані факти не підтверджують, яким саме правом скористався ОСОБА_8 для перетину кордону 30.04.2024, так як в інформації Адміністрації Державної прикордонної служби України, яка надана стороною обвинувачення, підтверджено тільки його виїзд з України 30.04.2024 о 12:25 через пункт пропуску Дяківці.

Інформацію про перетин кордону ОСОБА_8 у зв`язку з перебуванням у шлюбі з ОСОБА_4 , інвалідом ІІ групи, яка потребує відповідного догляду, не надано.

Таким чином, з урахуванням викладеного вище, в ході судового розгляду за наслідками всебічного, повного й неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, оцінивши кожний доказ, наданий учасниками судового розгляду з точку зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд приходить до висновку, що обставини, які підлягають встановленню під час судового розгляду у кримінальному провадженні щодо застосування примусових заходів медичного характеру до ОСОБА_4 не доведені , оскільки достатніх та допустимих доказів на доведення у вчиненні кримінального правопорушення (суспільно небезпечного діяння), стороною обвинувачення не надано і судом не виявлено, в зв`язку з чим суд відмовляє в застосуванні примусових медичних заходів до ОСОБА_4 та закриває кримінальне провадження.

На підставі викладеного та керуючись ст. 19 КК України, ст. ст. 369-372, 392, 395, 513 КПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

В застосуванні примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_4 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 332 КК України відмовити, а кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000422 від 17.10.2024 відносно ОСОБА_4 закрити.

Ухвала суду про застосування чи відмову в застосуванні примусових заходів медичного характеру, продовження, зміну, припинення застосування примусових заходів медичного характеру або відмова у цьому може бути оскаржена в порядку, передбаченому КПК України.

На ухвалу суду про закриття кримінального провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру у такому разі можуть бути внесені заперечення, які викладаються в апеляційній скарзі, що подається за наслідками судового розгляду в загальному порядку, передбаченому КПК України.

Ухвала може бути оскаржена до Тернопільського апеляційного суду через Борщівський районний суд Тернопільської області протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Головуючий: