КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/824/1515/2025 Категорія: ч. 4 ст. 186 КК України
ЄУН: 753/7545/23 Суддя у суді І інстанції: ОСОБА_1
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 липня 2025 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3

ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження № 0000850за обвинуваченням

ОСОБА_6 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , з середньою освітою, неодруженого, непрацюючого, раніше судимого, останній раз вироком Дарницького районного суду м. Києва ввід 6 березня 2023 року за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді 2 років позбавлення волі, звільненого від відбування покарання з випробуванням на строк 1 рік,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186КК України,

за апеляційною скаргою зі змінами захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 21 березня 2024 року,

за участю сторін апеляційного провадження:

прокурора ОСОБА_8

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_6

В С Т А Н О В И Л А :

Вироком суду ОСОБА_6 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.

Вирок Дарницького районного суду м. Києва від 6 березня 2023 року за ч. 1 ст. 309 КК України, яким ОСОБА_6 призначено покарання у виді 2 років позбавлення волі, але зі звільненням від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК строком 1 рік - ухвалено виконувати самостійно.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_6 ухвалено обраховувати з дня його фактичного затримання, а саме, з 13 лютого 2024 року.

Зараховано в строк відбуття покарання термін попереднього ув`язнення з 13 лютого 2024 року до набрання вироком законної сили включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Цим же вироком вирішено питання щодо долі речових доказів.

Вироком суду ОСОБА_6 визнаний винуватим у тому, що він, діючи в умовах воєнного стану та повторно, 28 лютого 2023 року приблизно о 18.20 год., знаходячись у приміщенні магазину «Сільпо», що в м. Києві по вул. Вербицького, 30, побачив раніше незнайомого йому потерпілого ОСОБА_9 , який стояв біля камер-схову та складав грошові кошти до гаманця. У цей час ОСОБА_6 , реалізуючи свої злочинні наміри на викрадення чужого майна, прослідував за ОСОБА_9 , який попрямував до буд. 13 по вул. Вербицького в м. Києві, де, приблизно о 18.30 год. ОСОБА_6 підійшов ззаду до потерпілого, який вже знаходився біля входу вказаного будинку, та витягнув з кишені джинсів останнього гаманець, в якому знаходились грошові кошти в сумі близько 1500 грн. та 40 євро (згідно офіційного курсу НБУ становить 1620 грн.). Розуміючи, що його дії викриті потерпілим, ОСОБА_6 з місця вчинення кримінального правопорушення зник, розпоряджившись викраденим на власний розсуд.

Не погоджуючись з вироком суду, захисник ОСОБА_7 подала в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 апеляційну скаргу зі змінами, в якій просить вирок суду змінити в частині призначеного покарання, постановити у цій частині вирок та призначити обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років, застосовуючи ст. 71 КК України, за сукупністю вироків (вироку Київського апеляційного суду від 21 січня 2025 року) остаточно призначити ОСОБА_6 покарання у виді 7 років 1 місяця позбавлення волі.

Захисник в обґрунтування зміненої апеляційної скарги наголошує, що призначене ОСОБА_6 покарання є необґрунтовано суворим. З урахуванням поведінки ОСОБА_6 на досудовому слідстві, його співпрацю з органом розслідування, яке саме з його показань при проведенні слідчого експерименту дало можливість встановити правову кваліфікацію його діяння, вважає, що вирок винесений з порушенням як процесуального, так і матеріального права.

Потерпілий, повідомлявся про день, час та місце апеляційного розгляду у встановленому законом порядку, проте, до суду апеляційної інстанції не з`явився, будь-яких заяв та клопотань не подавав.

Враховуючи позицію учасників апеляційного розгляду, зважаючи на положення ч. 4 ст. 405 КПК України, колегія суддів вважає можливим проведення апеляційного розгляду за відсутності потерпілого.

Заслухавши доповідь судді, позицію захисника та обвинуваченого на підтримку доводів зміненої апеляційної скарги, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи вирок суду законним та обґрунтованим, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить такого висновку.

За змістом ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу

Згідно ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Частиною 2 статті 94 КПК України визначено, що жоден доказ не має наперед встановленої сили. При постановленні вироку суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин кримінального провадження в їх сукупності, керуючись законом, повинен оцінити кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення та для вирішення питань, зазначених у ст. 374 КПК України.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції дотримався наведених вимог закону.

Як встановлено з матеріалів кримінального провадження, під час судового розгляду обвинувачений свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті, не визнав, вказавши, що ніякої крадіжки чи розбою він не вчиняв; що у той день він дійсно пішов до магазину «Сільпо», де купив продукти, потім пішов на базар, де купив мандарини, а потім зустрівся з наглядно знайомим ОСОБА_10 , з яким в під`їзді двічі вкололись. Коли його затримали, то сказали, щоб він визнав свою вину у крадіжці, тоді його не звинуватять у збуті наркотичних речовин, а тому на слідчому експерименті він говорив все під тиском.

З огляду на позицію обвинуваченого, яка спростовує доводи сторони захисту, викладені в апеляційній скарзі, суд першої інстанції дослідив та перевірив зібрані у кримінальному провадженні докази, та дійшов висновку про доведеність винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення за встановлених судом обставин, які викладені в оскаржуваному вироку, з наведенням таких доказів і наданням доказам оцінки.

Так, суд дійшов висновку, що винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення за встановлених судом обставин підтверджується даними, зафіксованими у:

- протоколі прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 28 лютого 2023 року на підтвердження вчинення відносно потерпілого 28 лютого 2023 року близько 18.50 год. невідомою особою грабежу за адресою: м. Київ, вул. Вербицького,13, біля 1 під`їзду, під час якого було викрадено 2000 грн. та 40 євро(ас. 45);

- протоколі огляду місця події від 28 лютого 2023 року з фототаблицями до нього, відповідно до яких об`єктом огляду є ділянка за адресою: м. Київ, вул. Вербицького,13, 1 під`їзд, де у потерпілого було викрадено гаманець з грошима (ас. 46-49),;

- протоколі огляду відеозапису та самим відеозаписом від 7 березня 2023 року, з яких встановлено, що 28 лютого 2023 року після 18.14 год. ОСОБА_6 , який одягнутий в куртку чорного кольору, прямує за потерпілим ОСОБА_9 в сторону базару, що розташований неподалік (ас. 51-54);

- протоколі огляду відеозапису та самим відеозаписом від 7 березня 2023 року, з яких вбачається, що 28 лютого 2023 року о 18.17 год. в магазині «Сільпо», що за адресою: м. Київ, вул. Вербицького, 30, знаходиться ОСОБА_6 , одягнутий в куртку чорного кольору, та складає якісь речі в камеру схову. У подальшому з`являється потерпілий, який в магазині обирає товар. У подальшому, після оплати товару, ОСОБА_9 підходить до камери схову та стає поряд з ОСОБА_6 , тримаючи у правій руці гаманець з грошима. У той момент, коли потерпілий складає гроші в гаманець, ОСОБА_6 дивиться на ОСОБА_9 , який кладе гаманець в праву кишеню своїх джинсів. Далі потерпілий направляється до виходу, а ОСОБА_6 направляється за ним (ас. 55-63),;

- протоколі огляду відеозапису та самим відеозаписом від 7 березня 2023 року, з яких вбачається, що ОСОБА_6 прямує за потерпілим весь час, коли той йде між рядами базару (ас. 66-69);

- протоколі огляду відеозапису та самим відеозаписом від 7 березня 2023 року, з яких вбачається, що ОСОБА_6 , знаходячись в приміщенні «Обмін валют», що в ТЦ: м. Київ, вул. Вербицького,32, крім іншого, обмінює купюру номіналом 20 євро (ас. 72-78);

- протоколі проведення слідчого експерименту та відеозапису до нього від 8 березня 2023 року, відповідно до яких потерпілий показав як він рухався від магазину до місця вчинення злочину, та механізм заволодіння його майном: він стоїть обличчям до вхідної двері, позаду підходить чоловік, штовхає, він падає на коліна, обертається і кричить щоб той зупинився, однак він не реагує і втікає (ас. 80-84);

- протоколі пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 15 березня 2023 року, згідно з яким свідок ОСОБА_10 серед пред`явлених фотознімків упізнав потерпілого, як особу, за якою йшов його знайомий ОСОБА_6 (ас. 85-87);

- протоколі проведення слідчого експерименту та відеозапису до нього від 15 вересня 2023 року, відповідно до яких свідок ОСОБА_10 показує, де він 18 лютого 2023 року зустрівся з ОСОБА_6 , який показав йому людину похилого віку, в якого хотів забрати кошти, а йому ( ОСОБА_10 ) сказав чекати його. Показав напрям руху потерпілого та ОСОБА_6 (ас. 88-91);

- протоколі проведення слідчого експерименту та відеозапису до нього від 18 травня 2023 року, відповідно до яких ОСОБА_6 показав, де він стояв, коли підійшов потерпілий, та у нього виник умисел на крадіжку; вказав напрямок, за яким рухався потерпілий, а він слідував за ним. По дорозі він зустрів знайомого ОСОБА_10 . Коли до під`їзду підійшов потерпілий та почав відчиняти двері, ОСОБА_6 витягнув з його кишені гаманець та почав бігти. В цей момент потерпілий йому крикнув: «парень, погоди, стой!», оскільки, напевно, відчув, що ОСОБА_6 у нього витягнув гаманець, однак ОСОБА_6 не зупинився, а побіг через дорогу(ас. 92-96).

Судом, з урахуванням позиції захисту, перевірялись доводи обвинуваченого та захисника щодо недопустимості доказів, надання показань обвинуваченим під час слідчого експерименту внаслідок тиску, тощо, та суд першої інстанції дійшов висновку, що у процесі дослідження і оцінки досліджених доказів не встановлено процесуальних порушень при їх збиранні, які б ставили під сумнів обґрунтованість доводів сторони обвинувачення про доведеність вини ОСОБА_6 .

Щодо показань обвинуваченого ОСОБА_6 у судовому засіданні, в яких він не визнав своєї винуватості, то суд визнав їх такими, що не відповідають дійсності і спрямовані на уникнення останнім кримінальної відповідальності. Також суд дійшов висновку, що про неузгодженість показань обвинуваченого свідчать результати проведеного за його участю слідчого експерименту, під час якого він на місцевості відтворив обстановку події, що відбулася, наглядно продемонстрував послідовність своїх дій та механізм заволодіння майном потерпілого. При цьому судом враховано, що ОСОБА_6 зазначив, що потерпілий його окликнув, коли він ( ОСОБА_6 ) тікав, оскільки, напевно, відчув, що витяг гаманець, однак він не зупинився.

Щодо доводів обвинуваченого про те, що він змушений був себе обмовити під тиском працівників поліції, то судом такі доводи визнані безпідставними, оскільки матеріали кримінального провадження, складені за результатами досудового розслідування, з якими захисник та обвинувачений ознайомлені в повному обсязі, не містять заяв чи повідомлень останнього про протиправні дії працівників поліції. Будь-якої інформації щодо оскарження стороною захисту у встановленому законом порядку дій службових осіб правоохоронних органів згадані матеріали не містять. Також судом першої інстанції враховано, що сам обвинувачений при розгляді даного кримінального провадження з самого початку визнавав свою вину частково, оспорюючи лише спосіб заволодіння майном потерпілого, при цьому не вказував про будь-який тиск, та лише після того, як йому було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою через перебування його в розшуку та ухилення явки до суду, обвинувачений змінив свою позицію та перед судовими дебатами вказав про тиск, при цьому не конкретизував, хто саме до нього його застосовував, не зміг пояснити, чому не звертався з відповідними скаргами до правоохоронних органів, враховуючи, що на той час він не утримувався під вартою.

Щодо доводів захисника про визнання слідчих експериментів недопустимим доказом, оскільки фактично відбувся допит потерпілого, свідка та обвинуваченого, то суд врахував, що невизнання своєї вини обвинуваченим в судовому засіданні, не є підставою для визнання протоколів слідчого експерименту недопустимими доказами, оскільки слідчий експеримент та показання є окремими процесуальними джерелами доказів. Також суд звернув увагу, що у даному випадку під час слідчого експерименту потерпілий, обвинувачений, свідок на місцевості відтворили обстановку події, що відбулася та наглядно демонстрували свої дії. Щодо пояснень, які останні давали при проведенні слідчих експериментів за їх участі, то суд наголосив, що свої висновки обгрунтовує лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання. Окрім того, суд у вироку послався на протоколи цієї слідчої дії та відеозаписи як на цілісний документ, що є джерелом доказів, а не на показання обвинуваченого, потерпілого, свідка.

Встановлені в суді першої інстанції обставини спростовують доводи апеляційної скарги захисника про визнання обвинуваченим винуватості у вчиненому кримінальному правопорушення.

Окрім того, колегія суддів приймає до уваги, що судом першої інстанції з обвинувачення ОСОБА_6 виключено як недоведену вказівку про застосування ОСОБА_6 до потерпілого хустини, яку він накинув на шию потерпілому. При цьому суд вказав про те, що виключення з формулювання обвинувачення посилання на застосування ОСОБА_6 до потерпілого хустки, жодним чином не впливає на кваліфікацію дій ОСОБА_6 , оскільки останньому не пред`явлено обвинувачення у вчиненні ним кримінального правопорушення, поєднаному з насильством.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції повно і всебічно розглянув кримінальне провадження, проаналізував та оцінив кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, у тому числі перевіривши і оцінивши доводи обвинуваченого ОСОБА_6 про невинуватість, доводи захисника щодо недопустимості доказів, та дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення за встановлених судом обставин, правильно кваліфікувавши його дії за ч. 4 ст. 186 КК України як відкрите викрадення чужого майна, вчинене повторно та в умовах воєнного стану.

Що стосується доводів сторони захисту про призначення обвинуваченому суворого покарання, то колегія суддів вважає їх непереконливими.

Згідно з положенням и ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й повинно досягти мети виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

За змістом ч. 1 ст. 65 КК України суд призначає покарання:

1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу;

2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу;

3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до ч. 2 вказаної статті особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

При цьому відповідно до роз`яснень, які містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди зобов`язані врахувати ступінь тяжкості злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а згідно з п. 3, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити із особливостей конкретного злочину й його обставин. Виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції дотримався наведених вимог закону.

За змістом вироку встановлено, що вирішуючи питання про призначення обвинуваченому виду та розміру покарання, судом врахував, що відповідно до вимог ст. 12 КК України обвинуваченим вчинений тяжкий злочин, обставини вчинення правопорушення, дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий, належних висновків для себе не зробив та вчинив новий умисний корисливий злочин, що дало підстави суду першої інстанції дійти висновку, що обвинувачений вперто не бажає стати на шлях виправлення; враховані дані про особу обвинуваченого, а саме, що за даними облікової документації не перебуває на обліку у лікарів психіатра та нарколога, наявність обставини, що обтяжує покарання, - вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку, відсутність обставин, що пом`якшують покарання, не відшкодування потерпілому завданих збитків, процесуальну поведінку обвинуваченого під час судового розгляду, а саме те, що він уникав явки до суду, у зв`язку з чим перебував у розшуку, а тому суд дійшов висновку про призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі, але не в максимальних межах, передбачених санкцією ч. 4 ст. 186 КК України.

Саме таке покарання, на думку суду, буде справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових правопорушень.

При цьому судом не встановлено підстав для застосування до обвинуваченого ст. 75 КК України, оскільки його виправлення, ураховуючи наведені обставини, а також те, що він продовжує вчиняти правопорушення, можливо лише за умови його ізоляції від суспільства.

З огляду на викладене, враховуючи принцип індивідуалізації та співмірності заходу примусу характеру вчинених дій, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що строк, призначеного судом обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі строком на 8 років є справедливим, необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого і запобігання вчинення нових злочинів як ним, так і іншими особами.

При цьому колегія суддів враховує, що доводи захисника про скасування оскаржуваного вироку в частині призначеного покарання та ухвалення нового вироку у цій частині з призначенням обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років, застосувати положення ст. 71 КК України, та призначити за сукупністю вироків (вироку Київського апеляційного суду від 21 січня 2025 року) остаточне покарання ОСОБА_6 у виді 7 років 1 місяця позбавлення волі, є непереконливими.

Більш того, питання про застосування покарання за наявності кількох вироків може бути вирішено під час виконання вироків відповідно до положень ст. 537,539 КПК України.

При перевірці законності вироку суду першої інстанції колегія суддів дійшла висновку, що місцевим судом були встановлені дійсні обставини справи та надана належна оцінка зібраним доказам, правильно застосовані норми матеріального права та не допущено порушень норм процесуального права, у зв`язку з чим підстав для зміни або скасування вироку колегія суддів не вбачає, а тому апеляційна скарга захисника не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу зі змінами захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Дарницького районного суду м. Києва від 21 березня 2024 року щодо ОСОБА_6 за ч. 4 ст. 186 КК України - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення, обвинуваченим ОСОБА_6 , який утримується під вартою, - у той же строк з дня вручення копії ухвали.

Судді:

____________________ _______________ _______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4