ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2025 року м. Рівне

Рівненський міський суд в особі судді ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у закритому судовому засіданні в залі суду обвинувальний акт по кримінальному провадженні № 0000102 від 28.05.2025, відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки та мешканки АДРЕСА_1 , незаміжньої, раніше не судимої, учениці другого курсу Рівненського аграрного коледжу,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_4 , психолога ОСОБА_5 , представника ювенальної превенції ОСОБА_6 , обвинуваченої ОСОБА_3 , захисника-адвоката ОСОБА_7 , законного представника ОСОБА_8 , працівника служби у справаї дітей ОСОБА_9 , -

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_3 , 20.03.2025 близько 12 год 00 хв, перебуваючи поблизу магазину «Дворецький», що за адресою: м. Рівне, вул. Дворецька, 134а, забрала прихований у сумці із тканини пакунок з невідомим змістом, у якому, через деякий час, виявила саморобний вибуховий пристрій, що складався з корпусу оборонної осколкової гранати Ф-1, підривача типу УЗРГМ (УЗРГМ-2), імовірно з засобу маскування (коробка з-під алкогольного напою «Jack Daniels») та імовірно датчика цілі (мобільного телефона), та, діючи умисно, без передбаченого законом дозволу, у порушення постанови Верховної Ради України «Про право власності на окремі види майна» від 24.01.1995, також «Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної, холодної і охолощеної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та патронів до них, а також боєприпасів до зброї, основних частин зброї та вибухових матеріалів», затвердженої наказом МВС України № 622 від 21.08.1998 та «Положення про дозвільну систему», затвердженого постановою КМУ № 576 від 12.10.1992, залишила його при собі, тим самим незаконно придбавши його.

Продовжуючи свою протиправну діяльність, ОСОБА_3 , діючи умисно, того ж дня, в період часу з 12 год 00 хв до 13 год 40 хв, незаконно носила та зберігала зазначений саморобний вибуховий пристрій при собі, без передбаченого на те дозволу.

У подальшому, того ж дня, близько 13 год 40 хв, ОСОБА_3 , перебуваючи поблизу будинку за адресою: м. Рівне, вул. Вишиванка, 46, діючи умисно, незаконно передала пакунок, в якому знаходився зазначений саморобний вибуховий пристрій, що складався з корпусу оборонної осколкової гранати Ф-1, підривача типу УЗРГМ (УЗРГМ-2), імовірно з засобу маскування (коробка з-під алкогольного напою «Jack Daniels») та імовірно датчика цілі (мобільного телефона), іншій особі, без передбаченого на те дозволу.

Таким чином, ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 263 КК України, як своїми умисними діями, що виразились у незаконному придбанні, зберіганні, носінні та передачі вибухового пристрою без передбаченого законом дозволу.

Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України суд за клопотанням учасників судового розгляду, визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин кримінального провадження, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченої, та дослідженням характеризуючих даних на обвинувачену.

Судом з`ясовано, що обвинувачена та інші учасники судового розгляду правильно розуміють зміст цих обставин та наслідки їх не оспорювання. Сумнівів у добровільності та істинності їх позиції у суду немає. Крім того суд роз`яснив, що учасники судового розгляду будуть позбавлені права оспорювати у апеляційному порядку ті фактичні обставини справи, які в судовому засіданні не досліджувались, і які ніким не оспорюються.

Так, допитана в судовому засіданні ОСОБА_3 , свою вину у вчиненні інкримінованого правопорушенні визнала повністю, щиро розкаялася, кваліфікацію правопорушення не оспорювала та показала, що дійсно 20.03.2025 близько 12 год 00 хв, перебуваючи поблизу магазину «Дворецький», що за адресою: м. Рівне, вул. Дворецька, 134а, забрала прихований у сумці пакунок з невідомим змістом, у якому, через деякий час, виявила саморобний вибуховий пристрій, та залишила його при собі та зберігала. Того ж дня, близько 13 год 40 хв, перебуваючи поблизу будинку за адресою: м. Рівне, вул. Вишиванка, 46, передала пакунок, в якому знаходився вказаний саморобний вибуховий пристрій, іншій особі, без будь-якого на те дозволу. Просиь суд суворо її не карати.

Постановою старшого слідчого в ОВС СВ УСБУ в Рівненській області ОСОБА_10 від 21.03.2025 визнано та приєднано до матеріалів кримінального провадження в якості речового доказу термінал мобільного зв`язку Iphone13, ІМЕІ 1: НОМЕР_1 , ІМЕІ 2: НОМЕР_2 , SIM картка з номером НОМЕР_3 , термінал мобільного зв`язку Xiaomi Redmi 9a, ІМЕІ 1: НОМЕР_4 , ІМЕІ2: НОМЕР_5 , SIM карка з номером НОМЕР_6 , що були вилучені 21.03.2025 під час обшуку за адресою: АДРЕСА_2 . Речові докази, після проведення необхідних слідчих та процесуальних дій, передано на відповідальне зберігання до камери зберігання речових доказів УСБУ в Рівненській області. (т. 2 а.к.п. 43-44).

Ухвалою слідчого судді Рівненського міського суду Рівненської області від 09.04.2025 накладено арешт на термінал мобільного зв`язку Iphone13, ІМЕІ 1: НОМЕР_1 , ІМЕІ 2: НОМЕР_2 . (т. 2 а.к.п. 50-51).

Постановою старшого слідчого в ОВС СВ УСБУ в Рівненській області ОСОБА_11 від 21.03.2025 визнано та приєднано до матеріалів кримінального провадження в якості речового доказу термінал мобільного зв`язку марки IPhone 13 IMEI: « НОМЕР_7 », з сім- картою за номером НОМЕР_8 ; термінал мобільного зв`язку марки Xiaomi Redmi M2003J6A1G IMEI 1: НОМЕР_9 , термінал мобільного зв`язку марки Samsung Galaxy J7 Neo IMEI: НОМЕР_10 , з сім карткою за номером НОМЕР_11 ; банківську картку «Для виплат» «Приват банк» з номером НОМЕР_12 ; Ноутбук чорний марки Lenovo із зарядним пристроєм, що були вилучені за місцем проживання ОСОБА_3 в ході обшуку. Речові докази, після проведення необхідних слідчих та процесуальних дій, передано на відповідальне зберігання до камери зберігання речових доказів УСБУ в Рівненській області. (т. 2 а.к.п. 59-60).

Ухвалою слідчого судді Рівненського міського суду Рівненської області від 08.04.2025 накладено арешт на термінал мобільного зв`язку марки IPhone 13 IMEI: « НОМЕР_7 », банківську картку «Для виплат» «Приват банк» з номером НОМЕР_12 ; Ноутбук чорний марки Lenovo із зарядним пристроєм. (т. 2 а.к.п. 66-68).

Згідно з ч. 1 ст. 22 КПК кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 КПК сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Частиною 6 ст. 22 КПК встановлено, що суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Статтею 62 Конституції України гарантовано, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Зазначені права і свободи мають своє відображення у загальних засадах кримінального провадження, а саме у презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка відповідно до ст. 17 ч. 1 КПК України полягає у тому, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Конституційний Суд України у рішенні від 26 лютого 2019 року № 1-р/2019 у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) ст. 368-2 КК України зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Ірландія проти Сполученого Королівства», «Яременко проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Кобець проти України»).

Розумний сумнів - це такий непереборний сумнів, який залишається у слідчого, прокурора, слідчого судді, суду щодо винуватості обвинуваченого чи підсудного після всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи. Наявність розумного сумніву щодо обґрунтованості обвинувачення не дозволяє будь-якій неупередженій людині, яка міркує з належним розумом і сумлінням, визнати обвинуваченого винним.

Виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Таким чином, за результатами судового розгляду, суд дійшов висновку, що діяння, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_3 мало місце та містить склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, та остання у його вчиненні винна.

При призначенні покарання обвинуваченій суд враховує, що вказане правопорушення, відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до тяжких злочинів.

Що стосується особи обвинуваченої, то суд враховує, що вона має постійне місце проживання, де характеризується позитивно, на обліку лікарів нарколога, психіатра не перебуває, раніше не судима, виховується без батьків, навчається в навчальному закладі, до кримінальної чи адміністративної відповідальності раніше не притягувалась.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченої суд вважає щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, вчинення кримінального правопорушення неповнолітнім.

Обтяжуючих обставин суд не встановив.

Витрати на залучення експертів відсутні.

Міра запобіжного заходу відносно обвинуваченої не обиралась.

Згідно Постанови Верховного Суду від 18.09.2019 - каяттям є негативно забарвлене почуття, що поєднує в собі співчуття або жаль з приводу свого вчинку і почуття провини за його наслідки.

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочинних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд поведінки, що насамперед повинно виражатися в визнанні негативних наслідків злочину. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Обвинувачена ОСОБА_3 щиро покаялася з приводу вчиненого як під час досудового розслідування так і під час судового розгляду, висловила жаль з приводу свого вчинку та вказала, що в подальшому таких протиправних діянь не вчинятиме.

Відповідно до досудової доповіді сектору ювенальної пробації від 19.06.2025, орган пробації вважає за можливе виправлення обвинуваченої без ізоляції від суспільства за умови здійснення нагляду та застосування соціально-виховних заходів спільно з Службою у справах дітей.

Згідно п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2013 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного обвинуваченого, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватися вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. У кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Як слідує з п. 3 даної Постанови, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст.12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину його обставини його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчиненого групою осіб і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Статтею 17 Закону України від 23.02.2016 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справи суди застосовують Конвенцію та практику суду, як джерело права.

У справі «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005, так і в справі «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005, Європейський суд з прав людини зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» п. 38 рішення від 16.10.2008 ЄСПЛ вказав, що для того, щоб втручання вважалось пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий тягар для особи».

Згідно зі статтями 50,65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Відповідно до ст. 69 КК України за наявності декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може за особливо тяжкий, тяжкий злочин або злочин середньої тяжкості призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті за цей злочин. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для даного виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

Як встановлено в ході судового розгляду, обвинувачена ОСОБА_3 щиро покаялася у вчиненому діянні, активно сприяла розслідуванню кримінального правопорушення, а також враховуючи дані про її особу, її молодий вік, раніше не судима, та доповіді сектору ювенальної пробації а обтяжуючих обставин в ході судового розгляду не встановлено, то суд приходить до переконання про призначення обвинуваченій покарання більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті встановленої ч. 1 ст. 263 КК України із застосуванням ст. 69 КК України, шляхом переходу до іншого, більш м`якого виду покарання, не зазначеного в санкції статті (частини) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення, а саме пробаційного нагляду.

Водночас при призначенні покарання суд враховує всі інші фактори, що мають місце як у момент вчинення обвинуваченою кримінального правопорушення, так і після них. Ці фактори мають стати показником позитивних чи негативних тенденцій виправлення винної, зниження її рівня деліктоздатності й засвідчити своєрідний процес декриміналізації ОСОБА_3 , тобто буде підставою призначення менш суворого покарання, ніж передбачено законом.

Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступені тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування того чи іншого покарання

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Враховуючи характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого правопорушення, обставини його вчинення, особу винної і обставини, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого, а обтяжуючих обставин не встановлено, тому суд прийшов до переконання, що обвинуваченій має бути призначене покарання без ізоляції від суспільства у виді пробаційного нагляду, оскільки саме такий вид покарання є адекватний характеру вчинення обвинуваченою кримінально-караного діяння, та буде необхідний і достатній для її виправлення, попередження нових правопорушень.

Суд також вважає, що таке покарання відповідатиме тяжкості правопорушення, та не буде становити «особистий надмірний тягар для обвинуваченої та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства вимогам захисту основоположних прав особи". За цих же обставин, суд не вбачає підстав для призначення обвинуваченій покарання більш м`якого, ніж передбачено законом. Крім того, призначене покарання буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченої, та воно випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположених свобод» 1950 року.

Призначаючи вищевказане покарання ОСОБА_3 , суд виходить з принципу справедливості і вважає, що такий менш суворий вид покарання буде достатній для виправлення останньої та попередження вчинення нею нових правопорушень.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 370,374 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ :

ОСОБА_3 визнати винною та призначити покарання у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України із застосуванням ст. 69 КК України у виді 1 (одного) року пробаційного нагляду.

На підставі ч. ч. 2, 3 ст. 59-1 КК України покласти на ОСОБА_3 такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання, не виїзжати за межі України без погодження з уповноваженим органом питань пробації; виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.

Строк покарання у виді пробаційного нагляду ОСОБА_3 обчислювати з дня постановки засудженої на облік уповноваженим органом з питань пробації.

Запобіжний захід ОСОБА_3 до набрання вироком законної сили не обирати.

Скасувати арешт накладений ухвалами слідчого судді Рівненського міського суду від 08 квітня 2025 року.

Речові докази, а саме: термінал мобільного зв"язку Iphonе 13, сім карту з номером НОМЕР_3 , термінал мобільного зв"язку Xiaomi Redmi 9a, сім карту з номером НОМЕР_6 , термінал мобільного зв"язку Iphonе 13, сім карту з номером НОМЕР_13 , банківську карту для виплат "Приватбанк" з номером НОМЕР_12 , ноутбук чорний марки " Леново" із зарядним пристроєм , що зберігаються в кімнаті зберігання речових доказів УСБУ в Рівненській області по акту прийому-передачі від 29.05.2025, після набрання вироком законної сили повернути ОСОБА_3 .

Термінали мобільного зв"язку Xiaomi Redmi, Samsung Galaxy J7 Neo, сім карту з номером НОМЕР_8 вважати повернутими ОСОБА_3 .

Вирок може бути оскаржений обвинуваченою, прокурором шляхом подачі апеляційної скарги до Рівненського апеляційного суду через Рівненський міський суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок суду набирає законної сили, якщо інше не передбачене цим Кодексом після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок, який набрав законної сили, обов`язковий для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для всіх фізичних чи юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, і підлягає виконанню на всій території України.

Копія вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченій та прокурору. Інші учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя -