КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/824/1244/2025 Категорія: ч. 2 ст. 307, ч. 1 ст. 309 КК України
ЄУН: 753/26/24 Суддя у суді І інстанції: ОСОБА_1
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

4 червня 2025 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3

ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження № 0001797, внесеного до ЄРДР 19 травня 2023 року, за обвинуваченням

ОСОБА_6 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, особа з інвалідністю ІІ групи, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307, ч. 1 ст. 309 КК України, за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Дарницької окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_7 на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 17 січня 2024 року,

за участю сторін апеляційного провадження:

прокурора ОСОБА_8

в режимі відеоконференції

захисника ОСОБА_9

обвинуваченого ОСОБА_6

В С Т А Н О В И Л А :

Вироком суду ОСОБА_6 визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307, ч. 1 ст. 309 КК України, та призначено покарання:

- за ч. 2 ст. 307 КК України з застосуванням положень ст. 69 КК України, у виді позбавлення волі на строк п`ять років, без конфіскації майна.

- за ч. 1 ст. 309 КК України у виді арешту на строк один місяць.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, з урахуванням положень п. 1 (а) ч. 1 ст. 72 КК України щодо переведення покарань в один вид, остаточно ОСОБА_6 визначено покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнений від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком тривалістю три роки, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Цим же вироком вирішено питання судових витрат та доля речових доказів.

Не погоджуючись з вироком суду, прокурор ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок скасувати в частині застосування положень ст.ст. 69, 75 КК України, а саме призначення більш м`якого покарання ніж передбачено законом, звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням та незастосуванням до нього додаткового покарання у вигляді конфіскації майна; ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 307 КК України - 6 років позбавлення волі з конфіскацією майна; за ч. 1 ст. 309 КК України - 6 місяців арешту; на підставі ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим визначити остаточне покарання у вигляді 6 років позбавлення волі з конфіскацією майна, яке слід відбувати реально. В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги прокурор зазначає, що вирок підлягає скасуванню у частині застосування до обвинуваченого положень ст.ст. 69, 75 КК України у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що потягло за собою невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі обвинуваченого, а саме м`якість. Прокурор вказує про те, що вироком суду до обвинуваченого застосовано більш м`яке покарання, ніж передбачено законом, та обвинуваченого звільнено від відбування покарання з випробуванням з покладенням обов`язків, передбачених п.п. 2, 3, 4 ст. 76 КК України, керуючись тим, що останній визнав свою вину у повному обсязі, щиро розкаявся, активно сприяв органу досудового розслідування, є інвалідом 2-ї групи, характеризується виключно з позитивної сторони. Однак, на переконання прокурора, суд, приймаючи рішення про застосування ст.ст. 69, 75 КК України до обвинуваченого, належним чином не врахував суспільну небезпечність вчиненого злочину, який пов`язаний зі збутом наркотичних засобів та психотропних речовин. Прокурор наголошує, що небезпека вчинених діянь посягає не лише на здоров`я конкретної особи, а несе собою загрозу для здоров`я невизначеного кола людей, які за тих чи інших обставин придбавали заборонені речовини в обвинуваченого. Призначення судом іспитового строку створить хибне уявлення про те, що вчинення дій, які інкримінувались ОСОБА_6 , не призведе до невідворотного покарання, пов`язаного з тюремним ув`язненням, що у свою чергу може призвести до збільшення кількості випадків збуту наркотичних засобів та сильнодіючих лікарських засобів за аналогічних цій справі обставин.

Прокурор вказує, що вказані злочини є умисними злочинами, відповідно до ст. 12 КК України за ступенем тяжкості законодавцем віднесені до тяжких злочинів. Крім того, судом необґрунтовано не застосовано до обвинуваченого додаткове покарання у вигляді конфіскації майна. Прокурор вважає, що призначене вироком суду покарання є занадто м`яким, в результаті якого не буде досягнуто мети покарання, оскільки покарання полягає не тільки у виправленні засудженого, а й має на меті запобігання вчиненню нових злочинів ним в подальшому.

Прокурор вважає, що факт збуту наркотичних речовин та сильнодіючих лікарських речовин виключає можливість застосування до обвинуваченого іспитового строку. Судом в якості обставин, що дозволяють застосувати положення ст.ст. 69, 75 КК України, вказано одні і ті ж пом`якшуючі покарання обставини, що виключає можливість їх одночасного застосування. Наведене вище, на думку прокурора, свідчить про необхідність призначення покарання у вигляді позбавлення волі, яке слід відбувати реально, що унеможливить вчинення нових злочинів у майбутньому. Застосування положень ст. 69, 75 КК України є неправильним та неспівмірним з вчиненими кримінальними правопорушеннями.

На апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_6 подані заперечення, в яких останній просить апеляційну скаргу прокурора відхилити.

Заслухавши доповідь судді, позицію прокурора на підтримку доводів апеляційної скарги, захисника та обвинуваченого, які, вважаючи вирок суду законним та обґрунтованим, просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, дослідивши матеріали кримінального провадження та долучені стороною захисту додаткові документи, які містять дані, що характеризують особу обвинуваченого, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить такого висновку.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції станом на час ухвалення оскаржуваного вироку дотримався вказаних вимог закону.

Вироком суду обвинувачений визнаний винуватим у тому, що у невстановлені органом досудового розслідування день, час, місці та спосіб ОСОБА_6 придбав психотропну речовину амфетамін з метою подальшого збуту та особистого вживання, яку став зберігати за місцем свого проживання, а саме за адресою: АДРЕСА_1 . У подальшому, 4 серпня 2022 року співробітниками ГВ «Д» ГУ СБ України у м. Києві та Київській області, в рамках здійснення контролю за вчиненням злочину, проведено оперативну закупку психотропної речовини, обіг якої обмежено - амфетамін, під час якої, приблизно о 16.40 год., ОСОБА_6 в ході телефонної розмови з ОСОБА_10 (анкетні дані змінено) домовився щодо збуту психотропної речовини, обіг якої обмежено, - амфетамін за грошові кошти в сумі 4000 грн. У подальшому, того ж дня, приблизно о 17.02 год. ОСОБА_10 (анкетні дані змінено) прибув за місцем проживання ОСОБА_6 , а саме за адресою: АДРЕСА_1 , де передав ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 4000 грн. та, у свою чергу, отримав від останнього частину замовленої психотропної речовини, обіг якої обмежено, - амфетамін, після чого покинув приміщення квартири, очікуючи на решту замовленої психотропної речовини. Надалі, того ж дня, приблизно о 18.51 год., ОСОБА_10 (анкетні дані змінено) повернувся за місцем проживання ОСОБА_6 , а саме за адресою: АДРЕСА_1 , де у подальшому отримав від ОСОБА_6 решту замовленої психотропної речовини, після чого залишив приміщення квартири. Після цього, 4 серпня 2022 року, у період часу з 19:48 до 20.17 год., ОСОБА_10 (анкетні дані змінено), перебуваючи за адресою: м. Київ, пр-т М. Бажана, 26, у присутності двох понятих добровільно видав працівникам поліції три полімерні пакети з пазовими замками, всередині кожного з яких знаходилася пастоподібна речовина, що містить психотропну речовину, обіг якої обмежено, - амфетамін, загальною масою 5,430 г., що є великим розміром, яку ОСОБА_6 умисно, незаконно придбав, зберігав та збув.

Крім того, ОСОБА_6 1 березня 2023 року у невстановлений органом досудового розслідування час перебував за адресою: м. Київ, пр-т М. Бажана, 28-В, поряд зі сміттєвими баками, та побачив картонну коробку, в якій виявив речовину зеленого кольору рослинного походження. Зрозумівши, що вказана речовина є особливо небезпечним наркотичним засобом, обіг якого заборонено, - канабіс, у ОСОБА_6 виник протиправний умисел, направлений на незаконне придбання та зберігання наркотичного засобу без мети збуту. Надалі, ОСОБА_6 переніс виявлену ним речовину зеленого кольору рослинного походження, що є особливо небезпечним наркотичним засобом, обіг якого заборонено - канабіс за місцем свого проживання, а саме за адресою: АДРЕСА_1 , тим самим ОСОБА_6 придбав та розпочав зберігати особливо небезпечний наркотичний засіб, обіг якого заборонено, - канабіс для власного вживання, без мети збуту. У період часу з 23.06 год. 2 березня 2023 року до 00.12 год. 3 березня 2023 року в ході проведення санкціонованого обшуку за місцем проживання ОСОБА_6 , а саме за адресою: АДРЕСА_1 , працівниками поліції виявлено та вилучено речовину зеленого кольору рослинного походження, що є особливо небезпечним наркотичним засобом, обіг якого заборонено, - канабіс, загальною масою 22,29 г., який ОСОБА_6 умисно, незаконно придбав та зберігав для власного вживання, без мети збуту.

Дії ОСОБА_6 кваліфіковані:

- за ч. 2 ст. 307 КК України як незаконне придбання, зберігання психотропної речовини з метою збуту та у збуті психотропної речовини у великих розмірах;

- за ч. 1 ст. 309 КК України як незаконне придбання та зберігання наркотичного засобу без мети збуту.

Перевіркою матеріалів судового провадження встановлено, що фактичні обставини кримінального правопорушення під час судового розгляду ніким не оспорювалися і докази відносно них відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК Українине досліджувалися. Фактичні обставини кримінального правопорушення не оспорюються як в апеляційній скарзі, так і ніким з учасників апеляційного розгляду кримінального провадження, а тому висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин згідно з ч. 2 ст. 394 КПК України перевірці апеляційним судом не підлягають.

Дії обвинуваченого за встановлених судом обставин правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 307, ч. 1 ст. 309 КК України.

Прокурором в апеляційній скарзі та під час апеляційного розгляду не оспорюються фактичні обставини кримінальних правопорушень та кваліфікація дій обвинуваченого. Однак, прокурор не погоджується з призначеним обвинуваченому покаранням, вважаючи, що призначене покарання є м`яким.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги прокурора, колегія суддів вважає їх непереконливими, з огляду на таке.

Так, за змістом оскаржуваного вироку, вирішуючи питання про призначення обвинуваченому виду та розміру покарання, суд першої інстанції врахував характер і ступінь суспільної небезпечності вчинених ним кримінальних правопорушень, які відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжкого злочину та кримінального проступку, конкретні обставини кримінального провадження, ставлення обвинуваченого до вчиненого (вину визнав, розкаявся), особу обвинуваченого, а саме: зрілого віку, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, не працює, оскільки є особою з інвалідністю ІІ групи, з середньо-спеціальною освітою, раніше не судимий; обставини, що пом`якшують покарання, - визнання вини, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину; відсутність обставин, що обтяжують покарання.

З урахуванням ступеня тяжкості кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, особи ОСОБА_6 , який раніше не судимий та якому на момент вчинення цього злочину було 48 роки, який має постійне місце проживання, повнолітню доньку, не працює, оскільки є особою з інвалідністю ІІ групи з 2007 року, а також страждає на тяжку невиліковну хворобу (онкозахворювання, з поступовою зміною її стадії через погіршення стану здоров`я), суд дійшов висновку про можливість застосування положень ст. 69 КК України.

Вказані обставини, які пом`якшують покарання, у своїй сукупності, а саме повного визнання вини, що дало суду підстави до проведення судового розгляду у порядку ч. 3 ст. 349 КК України, щирого розкаяння у вчиненому, активного сприяння розкриттю кримінальних правопорушень, що підтвердила сторона обвинувачення під час судового розгляду та про що вказано в обвинувальному акті, та водночас відсутність обставин, які обтяжують покарання, на переконання суду, є тими обставинами, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним злочину і є достатніми для застосування положень ст. 69 КК України при призначенні покарання за злочин, передбачений ч. 2 ст. 307 КК України.

Водночас, суд, оцінюючи дані про особу обвинуваченого, який є особою зрілого віку, раніше не судимий, з урахуванням тяжкого стану здоров`я, що знайшло своє підтвердження і під час апеляційного розгляду, дійшов висновку, що останній не є таким, що не зможе виправитися без ізоляції від суспільства, не є небезпечним для суспільства та потребує певного прощення державою без реального відбування покарання, тому суд дійшов висновку про застосування положень статей 75, 76 КК України, а також незастосування додаткового покарання у виді конфіскації майна.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та враховує, що згідно зі ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й повинно досягти мети виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

За змістом ч. 1 ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Згідно з ч. 2 вказаної статті особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди зобов`язані врахувати ступінь тяжкості злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а згідно з п. 3, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити із особливостей конкретного злочину й його обставин. Виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання. Суди, зокрема, можуть не визнати окремі з них такими, що пом`якшують чи обтяжують покарання, а також визнати такими обставинами ті, які не зазначено в обвинувальному висновку.

Водночас колегія суддів враховує, що згідно з положеннями ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Визначення ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК полягає у з`ясуванні судом насамперед питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що відображається у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання, на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак.

Особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК слід розуміти сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду на мету і засади його призначення.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено з урахуванням обставин, які підлягають доказуванню, зокрема тих, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

Окрім того, колегія суддів приймає до уваги, що частиною 1 статті 69 КК України визначено, що за наявності кількох обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

На переконання колегії суддів, з огляду на наведені вимоги закону, на встановлені обставини, дані про особу обвинуваченого, враховуючи положення ст. 69 КК України, правові висновки, викладені у постанові колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду України № 51-2132 км 18 від 1 березня 2018 року у частині, що стосується дискреційних повноважень суду при призначенні обвинуваченим покарання, суд першої інстанції, всупереч доводів апеляційної скарги прокурора, врахував обставини справи, особу обвинуваченого, його спосіб життя, характер і ступінь тяжкості наслідків та тяжкість скоєного кримінального правопорушення, кількість вилученої в обвинуваченого психотропної речовини, наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, його відношення до скоєного, застосовуючи принцип індивідуалізації та співмірності покарання, з урахуванням всіх встановлених під час судового розгляду обставин кримінального провадження, позиції сторін під час судового розгляду, дійшов обґрунтованого висновку, що мірою виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню ним та іншими особами нових злочинів має бути кримінальне покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією ч. 2 ст. 307 КК України, у виді позбавлення волі на строк п`ять років, що не є м`яким покаранням.

Що стосується, на думку прокурора, неврахування у повній мірі обставин вчиненого обвинуваченим злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, то колегія суддів вважає такі доводи апелянта необґрунтованими, оскільки вони спростовуються змістом оскаржуваного вироку, а, окрім того, враховані при кваліфікації дій обвинуваченого.

Також колегія суддів враховує, що відповідно до вимог ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429

цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться в абзаці 2 пункту 9 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 23 жовтня 2003 року, із змінами та доповненнями, рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.

Таким чином, підставою звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є переконання суду, виявлене у мотивованому висновку, про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання.

На думку колегії суддів, висновок суду про можливість виправлення та перевиховання обвинуваченого без ізоляції від суспільства, проте, в умовах контролю уповноваженим органом пробації за його поведінкою, способом життя та роботи, з можливістю визначення рівня ресоціалізації (виправлення) обвинуваченого протягом всього строку відбуття покарання з випробуванням, встановленого на 3 роки, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, всупереч доводів апеляційної скарги прокурора, належним чином мотивований в оскаржуваному вироку.

З огляду на встановлені під час апеляційного розгляду обставини, колегія суддів вважає, що як при визначенні виду та розміру покарання, яке слід призначити обвинуваченому за вчинені кримінальні правопорушення, так і при прийнятті рішення про можливість звільнення обвинуваченого від покарання з іспитовим строком, судом першої інстанції враховані обставини кримінального провадження, дані про особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують покарання, відсутність обставин, що обтяжують покарання, тобто, судом враховані всі обставини у кримінальному провадженні та дані про особу обвинуваченого в їх сукупності, на неврахування яких, у т.ч., посилався прокурор в апеляційній скарзі, та які дали суду підстави призначити обвинуваченому покарання за застосуванням положень ст. 69 КК України у виді 5 років позбавлення волі з встановленням іспитового строку - 3 роки, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Водночас колегія суддів враховує, що згідно з положеннями ч. 2, ч. 3 ст. 78 КК України, якщо засуджений не виконує покладені на нього обов`язки або систематично вчинює правопорушення, що потягли за собою адміністративні стягнення і свідчать про його небажання стати на шлях виправлення, суд направляє засудженого для відбування призначеного покарання, а у разі вчинення засудженим протягом іспитового строку нового кримінального правопорушення суд призначає йому покарання за правилами, передбаченими в статтях 71, 72 цього Кодексу, що, на думку колегії суддів, є стримуючим фактором вчинення правопорушень і мотивує обвинуваченого на дотримання встановлених законодавством норм, порушення яких тягне за собою для обвинуваченого настання негативних наслідків.

Таким чином колегія суддів доходить висновку, що призначене судом першої інстанції обвинуваченому покарання відповідає вимогам ст. 65 КК України та є необхідним для досягнення його мети, тобто, необхідним й достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню нових злочинів як ним, так і іншими особами.

При перевірці законності вироку суду першої інстанції колегія суддів дійшла висновку, що місцевим судом були встановлені дійсні обставини справи та надана належна оцінка зібраним доказам, правильно застосовані норми матеріального права та не допущено порушень норм процесуального права, у зв`язку з чим приводів для скасування вироку в частині призначеного обвинуваченому покарання з зазначених прокурором підстав колегія суддів не вбачає, а тому апеляційна скарга прокурора не підлягає до задоволення.

Разом з тим, колегія суддів приймає до уваги, що станом на час ухвалення вироку санкція ч. 1 ст. 309 КК України передбачала покарання у виді штрафу від однієї тисячі до трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправні роботи на строк до двох років, або арешт на строк до шести місяців, або обмеженням волі на строк до п`яти років.

Законом України № 3342-IX від 23 серпня 2023 року, який набрав чинності 28 березня 2024 року, внесені зміни у ст. 60 КК України, якою регламентується порядок і строки призначення покарання у виді арешту, та абзац другий ч. 1 ст. 309 КК України викладено у наступній редакції: «караються штрафом від однієї тисячі до трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, або пробаційним наглядом на строк до п`яти років, або обмеженням волі на той самий строк».

Таким чином станом на час апеляційного розгляду покарання у виді арешту за вчинення кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 309 КК України не передбачено.

За встановлених обставин, колегія суддів вважає необхідним в порядку ст. 404 КПК України змінити вирок суду в частині призначеного за ч. 1 ст. 309 КК України покарання, призначивши обвинуваченому за вказане кримінальне правопорушення покарання у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 грн.

При визначенні остаточного покарання за сукупністю кримінальних правопорушень на підставі ст. 70 КК України колегія суддів вважає необхідним застосувати той же принцип, який був застосований судом першої інстанції при призначенні остаточного покарання обвинуваченому.

За встановлених обставин колегія суддів доходить висновку про зміну в порядку ст. 404 КПК України вироку суду першої інстанції в частині призначеного обвинуваченому покарання, а в іншій частині - вирок суду слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

В порядку ст. 404 КПК України вирок Дарницького районного суду м. Києва від 17 січня 2024 року щодо ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 307, ч. 1 ст. 309 КК України- змінити в частині призначеного покарання за ч. 1 ст. 309 КК України, визначивши за ч. 1 ст. 309 КК України покарання у виді 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 грн.

Вважати ОСОБА_6 засудженим:

- за ч. 2 ст. 307 КК України, з застосуванням положень ст. 69 КК України, до покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років, без конфіскації майна;

- за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 грн.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років.

На підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком тривалістю три роки, з покладенням на підставі пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України обов`язків: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи.

Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Судді:

____________________ ________________ _________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4