КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участі секретаря ОСОБА_4

представника ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 в інтересах власника майна ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 25 квітня 2025 року,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 25.04.2025 задоволено клопотання прокурора відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_7 та накладено арешт на майно, яке вилучене 22.04.2025 під час проведення обшуку будинку за місцем проживання засновника ТОВ «Аметрін ФК» () ОСОБА_6 , що знаходиться за адресою: Харківська обл., м. Харків, вул. Дерев`янка, буд. 2, а саме на: жорсткий диск на 256 ГБ №TS256GSSD230S WWN57C3548110AD4F6D; жорсткий диск на 256 ГБ №TS256GSSD230S WWN57C35481A234BC86; жорсткий диск 3.0 ТВ WWN50014EE207C494B2.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, представник ОСОБА_5 в інтересах власника майна ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора та повернути вилучене майно.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, апелянт зазначав, що ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 15.04.2025 було надано дозвіл лише на відшукання, вилучення документів та інформації, які мають значення для досудового розслідування, та відмовлено у задоволенні клопотання слідчого щодо вилучення комп`ютерної техніки, мобільних телефонів та електронних носіїв інформації.

_____________________________________________________________________________

Справа № 752/4080/25 Слідчий суддя - ОСОБА_8

Апеляційне провадження № 11-сс/824/3803/2025 Суддя-доповідач - ОСОБА_1

Таким чином, вилучення в ході обшуку 22.04.2025 жорстких дисків, на які накладено арешт, здійснено поза межами ухвали слідчого судді від 15.04.2025 про надання дозволу на проведення обшуку.

У клопотанні прокурора жодним чином не обґрунтовано, яке відношення до кримінального провадження має вилучене майно, не надано постанови про призначення будь яких експертиз щодо дослідження цього майна з метою виявлення на них ознак причетності до кримінального провадження.

Ні в клопотанні, ні в ухвалі слідчого судді не вказано, які конкретно відомості або сліди містять вищенаведене майно, а також яким чином це майно могло бути використані як знаряддя вчинення злочину.

На думку апелянта, стороною обвинувачення не наведено доказів того, що дане майно має ознаки речових доказів.

Також апелянт вказував, що під час проведення обшуку слідчим були допущені численні процесуальні порушення, які є підставою вважати вилучене майно неналежним доказом.

Обшук житла ОСОБА_6 було проведено слідчим, не надавши часу для прибуття адвоката, частина процесуальної дії проведена за відсутності самого ОСОБА_6 .

Слідчим було самовільно увімкнено комп`ютер ОСОБА_6 до його прибуття, що є порушенням гарантій недоторканості особистої інформації та вимог ст. ст. 93, 107, 233 КПК України.

Вилучення жорстких дисків здійснено без фіксації змісту та без доступу до інформації в присутності власника, що є порушенням ч. 6 ст. 236 КПК України.

Відеофіксація проводилася переривчасто, що не забезпечує вимоги щодо безперервної відео фіксації слідчої дії. При цьому, вказані обставини не відображені у протоколі обшуку.

Незаконно, без дозволу слідчого судді до приміщення проникли співробітники СБ України, яким не було надано дозвіл на проведення обшуку.

У кримінальному провадженні відсутня необхідність накладати арешт на жорсткі диски, оскільки слідчий мав можливість здійснити копіювання всієї інформації, яка міститься на них та є необхідною слідству.

Крім того, захисник зазначав, що в запереченні на клопотання прокурора власник майна просив провести розгляд за присутності свого представника, однак слідчий суддя розглянув клопотання за відсутністю власника майна чи його представника, при цьому жодним чином не обґрунтував необхідність у недотриманні вимог ч. 1 ст. 192 КПК України та позбавленні права власника майна бути присутнім при розгляді справи.

Прокурор у судове засідання повторно не прибув, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлений належним чином, про причини неприбуття суду не повідомив та клопотань про відкладення судового засідання не подавав.

З урахуванням положень ч. 1 ст. 172, ч. 4 ст. 405 КПК України, заслухавши думку представника ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 , який не заперечував проти здійснення судового розгляду без участі прокурора, колегія суддів вважає за можливе проводити апеляційний розгляд у відсутності прокурора.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши доводи представника ОСОБА_5 в інтересах власника майна ОСОБА_6 , який підтримав подану апеляційну скаргу, вивчивши матеріали судового провадження та апеляційні доводи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як убачається із наданих до суду апеляційної інстанції матеріалів судового провадження, у провадженні відділу розслідування особливо тяжких злочинів слідчого управління Головного управління Національної поліції у м. Києві перебувають матеріали кримінального провадження № 0000001, відомості щодо якого внесені 03.01.2024 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України.

Згідно даних клопотання, досудовим розслідуванням встановлено, що посадові особи ряду фармацевтичних дистриб`юторів, а саме: ТОВ «Аметрін ФК» (), ТОВ «Укрера» (), ТОВ «Авентусфарм» (), ТОВ «Модерн-фарм» () та ТОВ «Дія фарм» (), вступили у злочинну змову з посадовими особами ряду вітчизняних фармацевтичних виробників, зокрема ПРАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» () та АТ «Фармак» (), які, зловживаючи своїм службовим становищем, налагодили протиправний механізм зі збуту лікарських засобів до закладів охорони здоров`я (лікарень) за завищеними цінами, в результаті чого заволоділи бюджетними коштами у великих розмірах під час дії воєнного стану.

Згідно наявної інформації, органом досудового розслідування установлено, що протиправний механізм злочинних дій реалізується шляхом надання знижок заводом виробником на лікарські засоби, які реалізуються за бюджетні кошти, використовуючи «акти зменшення вартості раніше поставленого товару», зокрема фармацевтичні дистриб`ютори ТОВ «Аметрін ФК» (), ТОВ «Укрера» (), ТОВ «Авентусфарм» (), ТОВ «Модерн-фарм» () та ТОВ «Дія фарм» () після реалізації лікарських засобів до закладів охорони здоров`я підписують із заводами виробниками ліків ПРАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» () та АТ «Фармак» () «акти зменшення вартості раніше поставленого товару», тим самим зменшуючи вартість лікарських засобів, які фактично були реалізовані заводами-виробниками.

У результаті таких дій, після коригування вартості вже поставленого товару, прибуток дистриб`юторів складає від 25% до 70%, що перевищує закононодавчо визначену граничну надбавку в 10%, що призводить до заволодіння державними коштами під час дії воєнного стану.

Крім того, органом досудового розслідування у межах вказаного кримінального провадження встановлюються обставини заволодіння посадовими особами КП "Кременчуцький обласний онкологічний диспансер Полтавської обласної ради", шляхом зловживання своїм службовим становищем спільно з уповноваженими особами ТОВ «Аметрін ФК» та ТОВ «Модерн-фарм», бюджетними коштами, виділеними на закупівлю фармацевтичної продукції, для потреб закладу охорони здоров`я, у великих розмірах під час дії воєнного стану.

Ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 15.04.2025 надано дозвіл на проведення обшуку за місцем проживання засновника ТОВ «Аметрін ФК» () ОСОБА_6 , за адресою: Харківська обл., м. Харків, вул. Дерев`янка, буд. 2.

Згідно даних протоколу обшуку від 22.04.2025, цього ж дня проведено обшук приміщення за місцем проживання засновника ТОВ «Аметрін ФК» () ОСОБА_6 , за адресою: Харківська обл., м. Харків, вул. Дерев`янка, буд. 2, під час якого було виявлено та вилучено жорсткий диск на 256 ГБ №TS256GSSD230S WWN57C3548110AD4F6D; жорсткий диск на 256 ГБ №TS256GSSD230S WWN57C35481A234BC86; жорсткий диск 3.0 ТВ WWN50014EE207C494B2.

Постановою слідчого відділу розслідування особливо тяжких злочинів Головного управління Національної поліції у місті Києві ОСОБА_9 від 22.04.2025 виявлені жорсткі диски визнано речовими доказами у кримінальному провадженні №0000001.

23.04.2025 прокурор відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_7 звернувся до слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва із клопотанням про накладення арешту на майно, яке вилучене під час обшуку за місцем проживання ОСОБА_6 , за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: жорсткий диск на 256 ГБ №TS256GSSD230S WWN57C3548110AD4F6D; жорсткий диск на 256 ГБ №TS256GSSD230S WWN57C35481A234BC86; жорсткий диск 3.0 ТВ WWN50014EE207C494B2.

Ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 25.04.2025 задоволено клопотання прокурора та накладено арешт на вищевказане майно.

З такими висновками слідчого судді суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

За правилами ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Предметом апеляційного оскарження є ухвала слідчого судді, яка переглядається, виходячи з тих обставин кримінального провадження, які існували на день її постановлення.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 131-132, 170-173 КПК України, задовольнив клопотання прокурора про накладення арешту на жорсткі диски, вилучені за місцем проживання засновника ТОВ «Аметрін ФК» ОСОБА_6 , з тих підстав, що вказане майно має суттєве значення для встановлення фактичних обставин у кримінальному провадженні, у встановленому законом порядку визнане речовим доказом у межах кримінального провадження № 0000001, та відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.

Матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою збереження речових доказів.

З огляду на наведене та враховуючи, що слідчим суддею першої інстанції ретельно перевірено майно, на яке прокурор просив накласти арешт і його відношення до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання та накладення арешту на майно, вилучене під час проведення обшуку за місцем фактичного проживання ОСОБА_6 , оскільки у даному кримінальному провадженні є всі підстави вважати, що вказане майно може бути пошкоджене, втрачене, знищене, відчужене чи передане.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя наклав арешт на жорсткі диски ОСОБА_6 з дотриманням вимог закону, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Викладені в апеляційній скарзі доводи про те, що вилучені жорсткі диски не відповідають критеріям речових доказів та не мають жодного значення для досудового розслідування у даному кримінальному провадженні, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки встановлені органом досудового розслідування фактичні обставини у даному кримінальному провадженні, містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що вказані жорсткі диски можуть містити на собі відомості, які мають значення для кримінального провадження та можуть бути використані як доказ факту та обставин вчинення кримінального правопорушення, що згідно ч. 3 ст. 173 КПК України дає підстави для їх арешту як речового доказу з метою збереження.

Як зазначено в клопотанні прокурора, на даний час є необхідність у проведенні експертного дослідження вилучених жорстких дисків.

При цьому, та обставина, що прокурор при зверненні на наступний день після проведеного обшуку із клопотанням про арешт майна не долучив постанову про призначення експертиз вилученого майна, не може свідчити про відсутність необхідності у органу досудового розслідування проведення експертного дослідження жорстких дисків, та не може бути підставою для відмови у задоволенні такого клопотання, а тому доводи апелянта в цій частині є безпідставними.

Досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000001 триває, органом досудового розслідування здійснюється збирання доказів та встановлення усіх обставин кримінального правопорушення.

З огляду на положення КПК України, майно, яке має ознаки речового доказу, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Будь-яких негативних наслідків від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження, які можуть суттєво позначитися на інтересах інших осіб, колегією суддів не встановлено.

Незастосування в даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до знищення доказів у провадженні і таким чином позбавить реалізацію мети досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбаченого ч. 1 ст. 170 КПК України.

Крім того, накладення арешту на майно не є припиненням права власності на нього або позбавленням таких прав, а носить тимчасовий характер застосування цього заходу забезпечення кримінального провадження, тому відповідні обмеження є розумними і співмірними з огляду на завдання кримінального провадження.

Доводи апелянта про допущені органом досудового розслідування процесуальні порушення під час проведення обшуку, які, на переконання захисника, є підставою вважати вилучене майно неналежним доказом, а також посилання на незаконність дій в ході обшуку, під час якого слідчим було самовільно увімкнено комп`ютер ОСОБА_6 до його прибуття, вилучено жорсткі диски без фіксації змісту та без доступу до інформації в присутності власника, переривчастість відеофіксації, здійснення обшуку без участі захисника, а також перебування у приміщенні співробітників СБУ, яким не було надано дозволу на обшук, фактично зведені до оскарження законності проведеного обшуку, дій органу досудового розслідування в ході обшуку та належності отриманих унаслідок цієї слідчої дії доказів, що не є предметом даного апеляційного розгляду.

Натомість оцінка відповідності вимогам закону проведеної слідчої (процесуальної) дії - обшуку, а також належності та допустимості отриманих унаслідок такої слідчої дії відомостей, може бути надана під час розгляду кримінального провадження по суті, а дії органу досудового розслідування в ході проведення обшуку можуть бути оскарженні у встановленому законом порядку.

Доводи апелянта про те, що ухвалою слідчого судді про надання дозволу на обшук за місцем проживання ОСОБА_6 не було надано дозвіл на відшукання жорстких дисків, не є підставою для відмови у задоволенні клопотання слідчого про арешт такого майна, оскільки положеннями ч. 7 ст. 236 КПК України передбачено можливість тимчасового вилучення речей, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та подальшого арешту майна за умови дотримання вимог ч. 5 ст. 171 КПК України.

При цьому, у даному випадку прокурором дотримано вимоги абзацу 2 ч. 5 ст. 171 КПК України, оскільки клопотання про арешт майна подано до суду 23.04.2025, тобто на наступний день після тимчасового вилучення майна.

Посилання апелянта на те, що слідчим суддею, в порушення вимог ч. 1 ст. 172 КПК України, розглянуто клопотання про арешт майна без повідомлення власника майна та без обгрунтування висновку про можливість розгляду клопотання без участі власника майна, не можуть бути безумною підставою для скасування правильної по суті ухвали слідчого судді.

Колегією суддів не встановлено недотримання прокурором вимог ст.ст. 171, 172 КПК України при зверненні із клопотанням про арешт майна, які б слугували підставою для відмови у його задоволенні.

Інші зазначені в апеляційній скарзі доводи не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали слідчого судді.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, колегією не встановлено.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що слідчим суддею рішення прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Ураховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 170, 171, 173, 376, 395, 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 в інтересах власника майна ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 25 квітня 2025 року, - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:

____________ ___________ ___________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3