УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2025 року

м. Київ

справа № 953/2669/24

провадження № 51-2171ск25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Київського районного суду м. Харкова від 10 лютого

2025 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 21 травня 2025 року

у кримінальному провадженні № 0000258 щодо

ОСОБА_5 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Кочеток Чугуївського району Харківської області, жителя АДРЕСА_1 , раніш не судимого,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого

ст. 336 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Київського районного суду м. Харкова від 10 лютого 2025 року

ОСОБА_5 визнано винуватим та засуджено за ст. 336 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Згідно з вироком суду ОСОБА_5 засуджено за те, що він, будучи відповідно

до ч. 9 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовозобов`язаним під час воєнного стану, отримавши 27 листопада 2023 року повістку для прибуття до ІНФОРМАЦІЯ_2 , до якого в цей же день з`явився та пройшов військово-лікарську комісію, будучи придатним згідно довідки ВЛК № 1/1180 від 27 листопада 2023 року до військової служби, отримав повістку для відправлення 28 листопада 2023 року до військової частини НОМЕР_1 та проходження військової служби, однак у вказаний день, маючи прямий умисел, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, не маючи правових підстав на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, з метою ухилення від мобілізації без поважних на те причин не прибув до ІНФОРМАЦІЯ_2 ,

а 08 лютого 2024 року надав письмову заяву про відмову від призову на військову службу у зв`язку із мобілізацією, чим вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ст. 336 КК, тобто ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

Харківський апеляційний суд ухвалою від 21 травня 2025 року вирок Київського районного суду м. Харкова від 10 лютого 2025 року щодо ОСОБА_5 залишив без змін.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

Захисник у касаційній скарзі, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить скасувати оскаржені судові рішення, на підставі ст. 47 КК звільнити його підзахисного від кримінальної відповідальності за ст. 336 КК

у зв`язку із передачею на поруки трудовому колективу АТ «Житлобуд-1»,

а кримінальне провадження закрити на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).

Свої вимоги мотивує тим, що суди повною мірою не врахували те, що ОСОБА_5 на час досудового розслідування та на момент судового розгляду не заперечував обставини справи, йому дійсно соромно за ситуацію, він розуміє суть висунутого йому у вину обвинувачення, визнає обставини його вчинення. Вважає, що суди невірно протрактували поведінку його підзахисного, адже він дійсно розкаявся. Також вказує на те, що поза увагою судів залишилось те, що ОСОБА_5 вперше притягується до кримінальної відповідальності, повністю визнає свою провину, усунув умови, що стали підставою для притягнення його до відповідальності, а саме оформлено його бронювання, з лютого 2022 року активно допомагає Збройним Силам України, донатить та поширює інформацію про силу ЗСУ, за місцем роботи характеризується позитивно, є кваліфікованим співробітником, сумлінно виконує свою роботу, має неповнолітню дитину, працює один в родині, оскільки дружина

з дитиною займаються на дистанційному навчанні. Стверджує, що судами не були дотримані вимоги закону при вирішенні питання щодо можливості звільнення ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності на підставі ст. 47 КК. Також зауважує, що проходження процедури ВЛК було порушено, оскільки не взято

до уваги медичну картку ОСОБА_5 , де чітко зазначено, що він перебуває

на обліку у кардіолога понад 6 років.

Мотиви суду

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку,

що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення

у межах касаційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК, і правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі захисника не оспорюються.

Доводи захисника щодо порушення вимог закону при вирішенні питання щодо можливості звільнення ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності

на підставі ст. 47 КК, наявності у нього щирого каяття, а також невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його особі через суворість та можливості застосування до нього положень ст. 47 КК колегія суддів вважає необґрунтованими.

Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару,

а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Відповідно

до принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і

не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання,

яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (наприклад, у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, належним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

У цьому кримінальному провадженні не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання винній особі призначено з порушенням указаних норм права.

Як убачається із копій судових рішень, суд першої інстанції під час призначення

ОСОБА_5 покарання, дотримуючись наведених вимог закону України

про кримінальну відповідальність, врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, дані про особу винного, який має середню спеціальну освіту, одружений, з його слів працевлаштований в АТ «Трест

Житлобуд-1» (однак до суду документальних даних не надано), має на утриманні неповнолітнього сина, не є особою з інвалідністю, не судимий, на обліку у психіатра та нарколога не перебуває, а також взяв до уваги відсутність обтяжуючих та пом`якшуючих покарання обставин.

Крім того, суд першої інстанції надав оцінку медичній документації, поданій ОСОБА_5 про стан його здоров`я, однак надані медичні дані, як вказав суд, не свідчать про поважність причин неявки ОСОБА_5 за бойовою повісткою саме 28 листопада 2023 року, оскільки таких даних обвинуваченим або його захисником не надано. Як зазначено у вироку, до суду не надані і належні дані

про неможливість станом на листопад 2023 року або станом на теперішній час ОСОБА_5 виконання військового обов`язку за мобілізацією в особливий період за станом його здоров`я, оскільки за результатами ВЛК від 27 листопада

2023 року він визнаний придатним до військової служби, а інших даних під час усього розгляду справи не представлено.

З урахуванням викладеного, беручи до уваги, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню інших кримінальних правопорушень, суд вважав, що виправлення та перевиховання обвинуваченого неможливе без ізоляції від суспільства, а тому обрав йому покарання у вигляді позбавлення волі в межах санкції.

Також суд зважив на можливість призначення винному покарання відповідно до статей 69, 75 КК, однак обґрунтованих підстав для того не встановив.

Апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду щодо ОСОБА_5

за апеляційною скаргою його захисника, доводи якої аналогічні доводам

у його касаційній скарзі, ствердив про правильність прийнятого рішення та обґрунтовано залишив вказаний вирок без змін, зазначивши в ухвалі мотиви ухваленого такого судового рішення.

При цьому колегія суддів зазначила, що призначене покарання за ст. 336 КК у виді позбавлення волі на строк 3 роки є необхідним для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень. Також колегія суддів зауважила, що ОСОБА_5 призначено мінімальне покарання, визначене санкцією інкримінованої йому статті, а тому підстав вважати призначене покарання вочевидь несправедливим немає.

Крім цього, як убачається з постановленої ухвали, апеляційний суд проаналізував доводи захисника щодо необхідності врахування такої пом`якшуючої обставини,

як щире каяття ОСОБА_5 .

Так, суд зазначив, що у судовому засіданні суду першої інстанції обвинувачений ОСОБА_5 хоча і визнав свою вину у вчиненому кримінальному правопорушенні, проте ані в його словах, ані в діях не вбачалося засудження ним своєї поведінки, враховуючи, що вчинивши, інкриміновані йому дії, він проігнорував свій конституційний обов`язок щодо захисту Батьківщини.

Також суд звернув увагу на твердження захисника про те, що ОСОБА_5

з 13 вересня 2024 року надано бронювання строком до 12 серпня 2025 року,

а 19 лютого 2025 року надано бронювання до 10 лютого 2026 року, та посилання

на те, що обвинувачений вважає за пріоритет виконувати обов`язки за місцем роботи. Така позиція обвинуваченого, як вказав суд, не може свідчити про повне визнання ним своєї вини у вчиненому, негативній оцінці вчиненого діяння, бажання виправити ситуацію та готовність понести заслужене покарання, що є характерними ознаками щирого каяття.

Крім того, наявність у ОСОБА_5 позитивної характеристики за місцем проживання і роботи, постійного місця проживання, міцних соціальних зв`язків, систематичне здійснення допомоги ЗСУ, на що захисник послався у апеляційній скарзі, як на підставу звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання саме

по собі, за відсутності інших суттєвих обставин, не є тими обставинами, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим умисного кримінального правопорушення та не можуть слугувати безумовними підставами для звільнення обвинуваченого від відбування покарання, враховуючи, що призначене покарання

є мінімальним, що передбачене санкцією інкримінованої обвинуваченому статті.

Що стосується апеляційної вимоги про звільнення ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності у зв`язку з передачею на поруки трудовому колективу, колегія суддів констатувала, що відповідно до ч. 1 ст. 47 КК особу, яка вперше вчинила кримінальне правопорушення невеликої або середньої тяжкості та щиро покаялася, може бути звільнено від кримінальної відповідальності з передачею її на поруки колективу підприємства, установи чи організації за їхнім клопотанням за умови,

що вона протягом року з дня передачі її на поруки виправдає довіру колективу,

не ухилятиметься від заходів виховного характеру та не порушуватиме громадського порядку. Однак, враховуючи, що факт щирого каяття ОСОБА_5 у вчиненому ним кримінальному правопорушенні матеріалами кримінального провадження не підтвердився, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що підстави для звільнення ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності

у зв`язку з передачею на поруки трудовому колективу у цьому провадженні відсутні.

З наведеними висновками погоджується і колегія суддів касаційного суду.

Постановлені у кримінальному провадженні судові рішення є належно вмотивованими та обґрунтованими, їх зміст відповідає вимогам статей 370, 374,

419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час їх постановлення.

Отже, Суд не вбачає підстав для скасування оскаржених судових рішень внаслідок істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість.

В касаційній скарзі захисника не наведено переконливих доводів на обґрунтування невиправданої суворості призначеного його підзахисному покарання та можливості застосування до нього положень ст. 47 КК.

Доводів щодо істотних порушень вимог кримінального процесуального закону,

які були би безумовними підставами для скасування оскаржених судових рішень, касаційна скарга не містить.

Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК

у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд,

постановив:

Відмовити захиснику ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Київського районного суду м. Харкова від 10 лютого 2025 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 21 травня 2025 року щодо засудженого ОСОБА_5 .

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3