Справа № 461/805/25
Провадження № 1-кс/461/3821/25
УХВАЛА

10.07.2025 року суддя Галицького районного суду м.Львова ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , обвинуваченого ОСОБА_3 , розглянувши заяву про відвід судді,

в с т а н о в и в :

обвинувачена ОСОБА_4 звернулася із заявою про відвід судді Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_5 від участі у розгляді заяви про відвід судді Галицького районного суду ОСОБА_6 у розгляді обвинувального акту у кримінальному провадженні №00000265 від 12.03.2024 за обвинуваченням ОСОБА_3 , ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 332 КК України, ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 332 КК України.

В обґрунтування відводу заявник вказує, що суддя ОСОБА_5 приймав участь у кримінальному провадженні на стадії досудового розслідування, а тому в силу положень ч. 1 ст. 76 КПК України не може розглядати відвід головуючому судді у суді першої інстанції. З огляду на наведені обставини, за твердженням ОСОБА_4 , суддя ОСОБА_5 зобов`язаний був заявити собі самовідвід від участі у розгляді відповідної заяви. Натомість, наведених дій суддею зроблено не було, а тому зазначене викликає у заявниці сумніви в неупередженості судді.

З огляду на наведене, посилаючись на положення Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, КПК України, а також практику Верховного Суду та Європейського суду з прав людини, ОСОБА_4 просить заяву про відвід задовольнити.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 заяву про відвід підтримав.

Заявник та інші учасники провадження в судове засідання не з`явились, про дату час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, зокрема судом були вжиті заходи передбачені ст. 135 КПК України.

ОСОБА_4 повторно подала клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку із неможливістю прибути в судове засідання за станом здоров`я.

Обвинувачений ОСОБА_3 не заперечив проти проведення слухання справи за відсутності його захисника, який повідомлений про дату, час та місце розгляду справи.

Від адвоката ОСОБА_8 надійшло клопотання про слухання справи за його відсутності та відсутності обвинуваченої ОСОБА_7 .

Оцінюючи питання можливості розгляду справи за відсутності осіб, які не прибули у судове засідання, зокрема ОСОБА_4 та її захисника, виходжу з наступного.

Розгляд заяви про відвід тричі переносився. Підставами відкладення розгляду заяви слугували наступні обставини та факти:

- перше судове засідання відкладено за клопотання ОСОБА_4 та її захисника, у зв`язку із неможливістю прибути у судове засідання останнього;

- у другому судовому засіданні, дата і час проведення якого було, серед іншого, погоджено безпосередньо в судовому засіданні з усіма присутніми учасниками процесу, зокрема з ОСОБА_4 (з врахуванням інформації щодо зайнятості її захисника), судді ОСОБА_1 обвинуваченою ОСОБА_4 було заявлено відвід, що зумовило неможливість подальшого проведення розгляду заяви;

- третє судове засідання повторно відкладено за клопотанням ОСОБА_4 та її захисника, у зв`язку із неможливістю їх прибуття у судове засідання через перебування у відпустці захисника та лікування обвинуваченої.

Наведене свідчить про те, що суддею уповноваженим на розгляд заяви про відвід були створені належні умови та надано достатньо часу кожному з учасників провадження для забезпечення практичної та реальної можливості реалізувати права передбачені у ст. 81 КПК України, зокрема бути вислуханою особі, якій заявлено відвід, якщо вона бажає дати пояснення, а також висловити думку особам, які беруть участь у кримінальному провадженні. Натомість, незважаючи на те, що ОСОБА_4 , яка окрім процесуального статусу обвинуваченої у кримінальному провадженні, має статус адвоката, та яка двічі була безпосередньо присутня у судових засіданнях в залі судового засідання, та її захисник, який був присутній у засіданні в режимі відеоконференції, вказані учасники провадження жодного разу не заявили суду про бажання скористатись наведеним правом з огляду на безпосередню присутність у судовому засіданні, а лише заявляли клопотання та подавали заяви наслідком яких було перенесення розгляду справи або зумовлювало неможливість такого розгляду. Більше того, згідно наявної у матеріалах провадження ухвали судді Галицького районного суду міста Львова від 17.06.2025, заява про відвід судді ОСОБА_1 від участі у розгляді заяви про відвід судді ОСОБА_5 залишено без розгляду, оскільки така містить ознаки зловживання правом на відвід з метою затягування кримінального провадження.

Право на відвід безумовно є важливим аспектом з точки зору забезпечення гарантій на справедливий судовий розгляд. Водночас, можливість заявляти відвід певним учасником провадження не повинно бути істотною перешкодою для дотримання права на справедливий судовий розгляд судом у розумні строки, що вочевидь впливає на інтереси інших учасників даного провадження. Отже, суд повинен дотримуватись справедливого балансу при вирішенні питань пов`язаних з реалізацією та забезпеченням прав усіх учасників провадження та не повинен надавати безпідставних преференцій жодному з них, тим більше у ситуації коли законодавець не встановив перешкод для вирішення відповідного питання у разі неявки певного учасника провадження. Окрім того, положення ст. 81 КПК України не містять норм щодо обов`язку судді, який здійснює розгляд заяви про відвід перевіряти поважність причини неявки того чи іншого учасника справи.

В цьому контексті, слід також відзначити, що ні ОСОБА_4 , ні її захисник, ні жоден інший учасник кримінального провадження, не мали обмежень подати будь-які додаткові пояснення судді для обґрунтування чи заперечення письмової заяви про відвід вже поданої у цій справі.

Також враховую, що у своїй практиці Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у ст.6 Розділу 1 Конвенції, не є абсолютним, воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду.

Як наведено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 09.04.2019 у справі №306/1602/16-к, процесуальний закон забезпечує дотримання прав осіб, а не використання їх для зловживання.

У свою чергу, право на правову допомогу вказує на необхідність створення судом достатніх умов для можливості реалізації своїх функцій кожним із захисників в міру необхідності забезпечення права обвинуваченого на ефективний правовий захист за обставин конкретного провадження, а не зумовлює обов`язку суду безальтернативно вирішувати питання про чергове відкладення розгляду справи внаслідок неявки захисника для участі у вирішенні питання, де його присутність процесуальним законом не визначена як обов`язкова.

Згідно положень параграфу 6 глави 3 розділу 1 КПК України, неявка учасників процесу на розгляд заяви про відвід не є перешкодою для її розгляду.

Згідно статті 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Згідно положень статті 28 КПК України, під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Розумні строки не можуть перевищувати передбачені цим Кодексом строки виконання окремих процесуальних дій або прийняття окремих процесуальних рішень.

Проведення досудового розслідування у розумні строки забезпечує прокурор, слідчий суддя (в частині строків розгляду питань, віднесених до його компетенції), а судового провадження - суд.

Крім того, як наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 березня 2024 року (Справа № 990SCGC/4/23, провадження № 11-202сап23), згідно з положеннями частини другої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є, зокрема, розумні строки розгляду справи судом.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону № 1402-VIII кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом.

Суддя зобов`язаний справедливо, безсторонньо та своєчасно розглядати і вирішувати судові справи відповідно до закону з дотриманням засад і правил судочинства (пункт 1 частини сьомої статті 56 Закону № 1402-VIII).

У своїй практиці ЄСПЛ виходить з того, що розумність тривалості судового провадження необхідно оцінювати у світлі обставин конкретної справи та враховуючи критерії, вироблені судом. Такими критеріями є: 1) складність справи, тобто обставини і факти, що ґрунтуються на праві (законі) і зумовлюють певні юридичні наслідки; 2) поведінка заявника; 3) поведінка державних органів; 4) перевантаження судової системи; 5) значущість для заявника питання, яке знаходиться на розгляді суду, або особливе становище сторони у процесі (рішення «Бараона проти Португалії», 1987 рік, «Хосце проти Нідерландів», 1998 рік; «Бухкольц проти Німеччини», 1981 рік; «Бочан проти України», 2007 рік).

Вирішуючи питання щодо можливості розгляду справи за відсутності осіб які не прибули в судове засідання, а також оцінюючи клопотання ОСОБА_4 про відкладення розгляду справи, враховую також наступні наведені нижче критерії та фактори.

Складність справи, тобто обставини і факти, що ґрунтуються на праві (законі) і зумовлюють певні юридичні наслідки, а саме те, що вирішується питання про відвід, при розгляді якого участь особи яка заявила відвід чи будь-якого учасника провадження не є обов`язковою. Поведінка заявника, зокрема те, що ОСОБА_4 підстави заявленого відводу висловила у письмовій заяві, яка може бути оцінена суддею, у минулих судових засіданнях ОСОБА_4 , незважаючи на безпосередню присутність у судовому засіданні, не ініціювала питання про надання додаткових (в тому числі усних) пояснень судді, зверталася до суду із заявою про відвід судді який проводить розгляд цієї справи, яка залишена без розгляду внаслідок наявності ознак зловживання процесуальним правом. Дії суду, а саме забезпечення кожному з учасників провадження можливості реалізувати свої процесуальні права під час розгляду заяви про відвід, зокрема надати пояснення. Значущість для заявника питання, яке знаходиться на розгляді суду, зокрема те, що питання яке вирішується не стосується ухвалення остаточного рішення у провадженні, натомість його невирішення є перешкодою для подальшого розгляду обвинувального акту, що безумовно має істотний вплив на дотримання прав інших учасників процесу.

Виходячи з наведеного, підстав для чергового відкладення розгляду справи або обставин які зумовлюють неможливість його проведення, внаслідок неявки учасників провадження не встановлено. Відтак, законних підстав для задоволення клопотання ОСОБА_4 про чергове відкладення розгляду справи не встановлено.

Оцінюючи подану заяву про відвід, доводи учасників провадження, а також обставини встановлені в ході розгляду справи, виходжу з наступних мотивів.

Статтею 75 КПК України передбачено, що слідчий суддя, суддя або присяжний не може брати участь у кримінальному провадженні:

1) якщо він є заявником, потерпілим, цивільним позивачем, цивільним відповідачем, близьким родичем чи членом сім`ї слідчого, прокурора, підозрюваного, обвинуваченого, заявника, потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача;

2) якщо він брав участь у цьому провадженні як свідок, експерт, спеціаліст, представник персоналу органу пробації, перекладач, слідчий, прокурор, захисник або представник;

3) якщо він особисто, його близькі родичі чи члени його сім`ї заінтересовані в результатах провадження;

4) за наявності інших обставин, які викликають сумнів у його неупередженості;

5) у випадку порушення встановленого частиною третьою статті 35 цього Кодексу порядку визначення слідчого судді, судді для розгляду справи.

У складі суду, що здійснює судове провадження, не можуть бути особи, які є родичами між собою.

Згідно положень ст. 76 КПК України, суддя, який брав участь у кримінальному провадженні під час досудового розслідування, не має права брати участі у цьому ж провадженні в суді першої, апеляційної і касаційної інстанцій, крім випадків перегляду ним в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, яка була постановлена під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Суддя, який брав участь у кримінальному провадженні в суді першої інстанції, не має права брати участі у цьому ж провадженні в судах апеляційної і касаційної інстанцій, а також у новому провадженні після скасування вироку або ухвали суду першої інстанції.

Суддя, який брав участь у кримінальному провадженні в суді апеляційної інстанції, не має права брати участі у цьому ж провадженні в судах першої і касаційної інстанцій, а також у

Суддя, який брав участь у кримінальному провадженні в суді касаційної інстанції, не має права брати участі у цьому ж провадженні в судах першої і апеляційної інстанцій, а також у новому провадженні після скасування вироку або постанови суду касаційної інстанції.

Відповідно до положень ч.5 ст. 80 КПК України, відвід повинен бути вмотивованим.

Заява про відвід має містити вказівку на підстави, що зумовлюють його наявність. Вимога мотивувати відвід означає, що особа, яка його заявила, повинна викласти відомі їй обставини, з якими вона пов`язує необхідність усунення слідчого судді, судді від участі у судовому провадженні.

Заявниця являється обвинуваченою у кримінальному провадженні обвинувальний акт в якому скеровано на розгляд до суду першої інстанції.

Заявник вказує на те, що оскільки суддя ОСОБА_5 приймав участь у кримінальному провадженні на стадії досудового розслідування, він не має права приймати участь у розгляді заяви про відвід складу суду, на розгляд якого передано обвинувальний акт складений за результатами досудового розслідування, тобто як підставу відводу заявник вказує положення ч. 1 ст. 76 КПК України. Крім того, з огляду на те, що суддя ОСОБА_5 , виходячи з наведених обставин, не заявив собі самовідвід, заявниця стверджує, що це викликає у неї сумніви щодо неупередженості згаданого судді, тобто додатково посилається на п. 4 ч. 1 ст. 75 КПК України

Оцінюючи наведені доводи заявника, виходжу з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.1 КПК України, порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.

Згідно ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Положення ч. 1 ст. 3 КПК України, серед іншого, визначають наступні терміни:

- кримінальне провадження - досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність;

- досудове розслідування - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань і закінчується закриттям кримінального провадження або направленням до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності, клопотання про закриття кримінального провадження;

- судове провадження - кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами;

- суд першої інстанції - місцевий загальний суд, який має право ухвалити вирок або постановити ухвалу про закриття кримінального провадження, а також Вищий антикорупційний суд у кримінальних провадженнях щодо кримінальних правопорушень, віднесених до його підсудності цим Кодексом, а також апеляційний суд у випадку, передбаченому цим Кодексом;

- суддя - голова, заступник голови, суддя Верховного Суду, Вищого антикорупційного суду, апеляційного суду, місцевих загальних судів, які відповідно до Конституції України на професійній основі уповноважені здійснювати правосуддя, а також присяжний.

У свою чергу, положення ст. 81 КПК України унормовують порядок вирішення питання про відвід. Так, у разі заявлення відводу слідчому судді або судді, який здійснює судове провадження одноособово, його розглядає інший суддя цього ж суду, визначений у порядку, встановленому частиною третьою статті 35 цього Кодексу. У разі заявлення відводу одному, кільком або всім суддям, які здійснюють судове провадження колегіально, його розглядає цей же склад суду. Усі інші відводи під час досудового розслідування розглядає слідчий суддя, а під час судового провадження - суд, який його здійснює. При розгляді відводу має бути вислухана особа, якій заявлено відвід, якщо вона бажає дати пояснення, а також думка осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні. Питання про відвід вирішується в нарадчій кімнаті вмотивованою ухвалою слідчого судді, судді (суду). Заява про відвід, що розглядається судом колегіально, вирішується простою більшістю голосів. Якщо повторно заявлений відвід має ознаки зловживання правом на відвід з метою затягування кримінального провадження, суд, який здійснює провадження, має право залишити таку заяву без розгляду.

Отже, системний аналіз наведених вище положень КПК України вказує на те, що визначення суд першої інстанції, не є абсолютно тотожним поняттю суддя, хоча їх функції очевидно прямо пов`язані із безпосереднім здійсненням правосуддя.

В цьому контексті неможливо не відзначити положення частини 3 ст. 26 КПК України, згідно яких слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

Отже, вирішення питання про відвід судді, який здійснює судове провадження одноособово, як суд першої інстанції, відноситься до компетенції іншого судді, який, в силу положень ст. 3 КПК України, не є місцевим загальним судом, який має право ухвалити вирок або постановити ухвалу про закриття кримінального провадження, чи Вищим антикорупційним судом у кримінальних провадженнях щодо кримінальних правопорушень, віднесених до його підсудності цим Кодексом, а також апеляційним судом у випадку, передбаченому цим Кодексом, хоча такий суддя може залучатись до здійснення правосуддя у кримінальних провадженнях. Відтак, хоча вирішення питання про відвід здійснюється під час стадії судового провадження, воно не є абсолютно тотожним розгляду (участі у розгляді) кримінального провадження в суді першої, апеляційної і касаційної інстанцій.

У свою чергу, процесуальний закон не передбачає процедуру можливості заявлення відводу судді, який розглядає відвід складу суду першої інстанції, хоча і не містить прямої заборони на такі дії, як це, до прикладу, передбачено у ч. 3 ст. 40 ЦПК України.

У даному випадку, оцінюючи правомірність поданої заяви, слід також звернутись і до положень ч. 1 ст. 26 КПК України, згідно яких сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Тобто процесуальний закон визначає обмеження використання сторонами кримінального провадження своїх прав відповідними межами та способами, обов`язковою імперативною ознакою - передбачення саме Кримінальним процесуальним кодексом.

Отже, посилаючись на відповідні положення ст. 75, 76 КПК України, заявник фактично залишає поза увагою наведені вище норми процесуального законодавства, аналіз яких свідчить про те, що суддя який здійснює розгляд заяви про відвід складу суду першої інстанції на розгляді якого перебуває обвинувальний акт, не є суддею який бере участь у кримінальному провадженні під час провадження в суді першої, апеляційної і касаційної інстанцій.

Звісно заявник не зобов`язаний досконало володіти відповідними знаннями у галузі кримінального процесуального законодавства, натомість наведене не звільняє суддю уповноваженого на розгляд заяви про відвід перевірити відповідну заяву на предмет її підставності, обґрунтованості та відповідності вимогам процесуального закону (законності).

Отже, для вирішення питання про наявність підстав для відводу у першу чергу слід перевірити чи встановлена така можливість у процесуальному законі та чи передбачені підстави для розгляду такої заяви за обставин, що мають місце у конкретній справі.

Оцінюючи доводи заявника, також приймаю до уваги наступне.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини, існування безсторонності суду для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції повинно встановлюватися згідно з: суб`єктивним критерієм, врахувавши особисті переконання та поведінку конкретного судді, тобто чи мав суддя особисту упередженість або чи був він об`єктивним у цій справі, та об`єктивним критерієм, іншими словами, шляхом встановлення того, чи забезпечував сам суд та, серед інших аспектів, його склад, достатні гарантії для того, щоб виключити будь-який обґрунтований сумнів у його безсторонності.

У Бангалорських принципах поведінки суддів від 19 травня 2006 року, схвалених Резолюцією Економічної та Соціальної Ради ООН від 27 липня 2006 року № 2006/23, зазначено, що об`єктивність судді є необхідною умовою для належного виконання ним своїх обов`язків. Вона проявляється не тільки у змісті винесеного рішення, а й в усіх процесуальних діях, що супроводжують його прийняття.

Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях у справах «Мироненко і Мартенко проти України», «Білуха проти України», «Рудніченко проти України» вказав на те, що наявність безсторонності (неупередженості) суду має визначатися за допомогою суб`єктивного та об`єктивного критеріїв. За суб`єктивним критерієм оцінюється особисте переконання та поведінка конкретного судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у цій справі. Відповідно до об`єктивного критерію визначається серед інших аспектів, чи забезпечував суд та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності.

Особиста безсторонність суду презюмується поки не надано доказів протилежного.

Неупередженість є ключовою характеристикою судді, головною ознакою судової влади та основою судового процесу і вважається очевидним фактом. Презумпція неупередженості має значну вагу. Особа, яка заявляє про упередженість, повинна бути здатна довести реальну або очевидну відсутність неупередженості у судді. Але простої заяви недостатньо, необхідно навести достовірні докази. Особиста думка або незгода з рішеннями судді не є доказом упередженості. У будь-якому випадку, припущення щодо упередженості є правовим питанням, яке має бути винесеним на розгляд суду. За виключенням надзвичайних обставин, заява про справжню або можливу упередженість не є питанням поведінки судді.

При визначенні наявності у відповідній справі законних підстав сумніватися у безсторонності певного судді позиція особи, про яку йдеться, має важливе, але не вирішальне значення. Вирішальне значення при цьому матиме можливість вважати такі сумніви об`єктивно обґрунтованими, іншими словами, "має не лише здійснюватися правосуддя - ще має бути видно, що воно здійснюється". Адже йдеться про необхідність забезпечення довіри, яку суди в демократичному суспільстві повинні вселяти у громадськість.

У висновку N 3 (2002) КРЄС для Комітету Міністрів Ради Європи підкреслюється, що мета, для досягнення якої повноваження надані суддям, - дати їм можливість здійснювати правосуддя шляхом застосування закону, забезпечуючи право кожної людини реалізовувати належні йому права та/або законні інтереси, яких вона була або може бути несправедливо позбавлена.

Право на подання заяви про відвід судді є однією з гарантій законності здійснення правосуддя і об`єктивності та неупередженості розгляду справи, оскільки статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини закріплено основні процесуальні гарантії, якими може скористатися особа при розгляді її справи в національному суді і до яких належить розгляд справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Виходячи з вищенаведеного, для відведення судді необхідно обґрунтувати наявність обставин, які об`єктивно можуть вказувати на можливу упередженість. Обставини, які були покладені в основу заяви про відвід, повинні бути доведеними. Отже, відвід має бути вмотивований, тобто містити відповідні аргументи та докази, які підтверджують наявність підстав для відводу.

У свою чергу, аналіз наведених вище положень КПК України, а також встановлені в ході розгляду заяви обставини вказують на те, що доводи заявниці стосовно обов`язку судді ОСОБА_5 заявити собі самовідвід є безпідставними та надуманими.

При здійсненні правосуддя судді незалежні і керуються верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України, частина перша статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Згідно з частиною третьою статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб забороняються і мають наслідком відповідальність, установлену законом.

Відповідно до пункту 2 Монреальської універсальної декларації про незалежність правосуддя (1983 рік), судді, як особи, є вільними та зобов`язані приймати безсторонні рішення згідно з власною оцінкою фактів і знанням права, без будь-яких обмежень, впливів, спонук, примусів, загроз або втручання, прямих або непрямих, з будь-якого боку і з будь-яких причин.

В Україні принцип незалежності суддів і судів закріплено на конституційному рівні (статті 126, 127, 129 Конституції України) і законодавчо унормовано (статті 6, 48, 126 Закону України „Про судоустрій і статус суддів). Зокрема, статтею 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права.

Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповага до суду чи суддів, збирання, зберігання, використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб з метою дискредитації суду або впливу на безсторонність суду, заклики до невиконання судових рішень забороняються і мають наслідком відповідальність, установлену законом.

Положення Конституції України стосовно незалежності суддів, яка є невід`ємним елементом статусу суддів та їх професійної діяльності, пов`язані з принципом поділу державної влади та обумовлені необхідністю забезпечувати основи конституційного ладу, права людини, гарантувати самостійність і незалежність судової гілки влади (абзац другий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013).

Незалежність суддів є основною передумовою функціонування самостійної й авторитетної судової влади, здатної забезпечити об`єктивне та безстороннє правосуддя, ефективно захистити права і свободи людини і громадянина. Принцип незалежності суддів означає процесуальну діяльність під час здійснення правосуддя в умовах, що виключають сторонній вплив на суддів. Гарантії незалежності суддів це передбачені належні засоби мінімізації та усунення негативних впливів на суддів під час відправлення ними правосуддя, спрямовані на ухвалення законного й обґрунтованого рішення.

Наведені доводи також відповідають мотивам висловленим у рішенні Конституційного Суду від 27 жовтня 2020 року у справі № 1-24/2020(393/20 (№ 13-р/2020).

Незалежність судової влади, безсумнівно, є суттєвою частиною принципу верховенства права та покликана забезпечувати кожній людині право на справедливий суд, а отже, це не є привілеєм для суддів, а є гарантією поваги до прав та основних свобод людини, що забезпечує довіру до системи правосуддя (абзац сьомий преамбули Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки від 17 листопада 2010 року № CM/Rec (2010) 12 (далі Рекомендація).

У свою чергу, незалежність судової влади забезпечує незалежність кожного окремого судді, що є фундаментальним аспектом верховенства права (пункт 4 додатка до Рекомендації).

Зовнішня незалежність суддів не є прерогативою чи привілеєм, що надається для власних інтересів суддів, а в інтересах верховенства права та осіб, які прагнуть та очікують неупередженого правосуддя; незалежність суддів слід розглядати як гарантію свободи, поваги прав людини та неупередженого застосування закону; безсторонність та незалежність суддів є важливими для гарантування рівності сторін перед судами (пункт 11 додатка до Рекомендації).

Відповідно до пунктів 1 та 2 Основних принципів незалежності судових органів, схвалених резолюціями 40/32 та 40/146 Генеральної Асамблеї ООН від 29 листопада та 13 грудня 1985 року, незалежність судових органів гарантується державою та закріплюється у Конституції або законах країни. Усі державні та інші установи зобов`язані шанувати незалежність судових органів та дотримуватися її. Судові органи вирішують передані їм справи безсторонньо, на основі фактів та відповідно до закону, без будь-яких обмежень, неправомірного впливу, спонукань, тиску, погроз або прямого чи непрямого втручання з будь-якого боку і хоч би з яких причин.

Отже, обставин, які передбачені ст. 75, 76 КПК України та які б унеможливлювали участь судді у розгляді заяви про відвід, в ході розгляду заяви не встановлено.

Виходячи з вищенаведених доводів та мотивів, приходжу до висновку про відсутність законних підстав для усунення судді від участі у розгляді справи, а тому заявлений відвід задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 7, 8, 75, 76, 80, 81 КПК України,

п о с т а н о в и в :

У задоволенні заяви відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1