Справа № 204/5125/24
Провадження № 1-кп/204/526/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2025 року Чечелівський районний суд міста Дніпра у складі:

головуючого судді: ОСОБА_1 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро кримінальне провадження № 0000158, внесене до ЄРДР 22.02.2024, за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Високогірне Запорізького району Запорізької області, громадянина України, з незакінченою вищою освітою, не одруженого, на утриманні нікого не маючого, не працюючого, мешкаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимий, останній раз: 28.06.2022 року Дзержинським районним судом міста Кривого Рогу Дніпропетровської області за ст. 391 КК України до 1 року

позбавлення волі, на підставі ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків приєднано частково невідбуте покарання вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13.09.2019 року та остаточно призначене покарання у виді 1 року 10 днів позбавлення волі, 07.07.2023 року звільнений з Синельниковської ВК Дніпропетровської області № 94 по відбуттю строку покарання;

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 28, ч. 2 ст. 125 КК України,

УСТАНОВИВ:

На розгляді у Чечелівському районному суді міста Дніпра перебуває вищевказане кримінальне провадження.

За обвинувальним актом ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення за наступних обставин.

ОСОБА_5 будучи раніше неодноразово судимим, вчинив кримінальний проступок проти життя та здоров`я особи. Так, 21.02.2024 у невстановлений час, але не пізніше 19:00 ОСОБА_5 спільно з особою, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, прибули до приміщення будівлі за адресою: АДРЕСА_2 , де в кімнаті № 9 на 3 поверсі будівлі, побачили раніше не знайомого їм потерпілого ОСОБА_6 . Знаходячись у вказаному місці та час, між ОСОБА_5 та особою, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин та особистої неприязні, виникла сварка з ОСОБА_6 , у ході якої у ОСОБА_5 та особи, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, раптово виник злочинний умисел, спрямований на спричинення легких тілесних ушкоджень ОСОБА_6 групою осіб без попередньої змови. Реалізуючи свій раптово виниклий злочинний умисел, ОСОБА_5 21.02.2024 у точно не встановлений вечірній час, але пізніше 19:00, перебуваючи в приміщенні кімнати № 9 на 3 поверсі будівлі за адресою: АДРЕСА_2 , діючи групою осіб без попередньої змови з особою, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи настання негативних наслідків, на ґрунті особистої неприязні до ОСОБА_6 , реалізуючи свій прямий злочинний умисел направлений на спричинення тілесних ушкоджень останньому, діючи умисно, нанесли множинні удари руками, стисненими в кулак, ногами та фрагментами дерев`яних палиць, в область голови ОСОБА_6 , тим самим заподіявши йому тілесні ушкодження у вигляді: забійної рани в лобній ділянці справа у верхній третині з переходом на волосисту частину голови в лобно-тім`яну ділянку з крововиливом в м`які покривні тканини голови; забійної рани в тім`яній ділянці справа з крововиливом в м`які покривні тканини голови; забійної рани в тім`яно-потиличній ділянці зліва з крововиливом в м`які покривні тканини голови; забійної рани в лівій щічній ділянці (на 3 см вниз від зовнішнього кута лівого ока); синця у правій параорбітальній ділянці (на верхній та нижній повіці правого ока); синця на нижній повіці лівого ока; численних саден шкіряних покровів обличчя (в ділянці лівої щоки, в виличній ділянці зліва, на спинці носу справа та на лівому крилі носу); забійної рани на тлі крововиливу на слизовій оболонці верхньої губи зліва, які відповідно до висновку експерта №164 від 06.05.2024 року за своїм характером мають ознаки легких тілесних ушкоджень, як такі, що спричиняють короткочасний розлад здоров`я, тривалістю понад 6 днів, але не більше, як три тижні (21 день). На підставі п. 2.3.3. «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом МОЗ України № 6 від 17.01.1995 року.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_5 - адвокат ОСОБА_4 звернувся до суду з письмовим клопотанням про закриття кримінального провадження відносно обвинуваченого. На обґрунтування поданого клопотання зазначив, що відповідно до фактичних обставин, викладених в обвинувальному акті, ОСОБА_5 та ОСОБА_7 21.02.2024 року завдали тілесних ушкоджень ОСОБА_6 .

Згідно з висновком експерта №164 від 06.05.2024 року, завдані ушкодження кваліфіковано як легкі тілесні ушкодження, які спричинили короткочасний розлад здоров`я тривалістю понад 6 днів, але не більше 21 дня.

В обвинувальному акті потерпілою зазначена ОСОБА_8 , яка є матір`ю потерпілого.

Саме ОСОБА_8 , а не безпосередній потерпілий ОСОБА_6 , подала заяву про вчинення кримінального правопорушення до органів досудового розслідування.

У матеріалах кримінального провадження відсутні дані про те, що потерпілий

ОСОБА_6 подавав власну заяву про вчинення кримінального правопорушення, або

уповноважував маму на подання до правоохоронних органів такої заяви, або будь-яким

іншим шляхом, чи своїми діями дав зрозуміти органам поліції, що він має на меті притягнути винних у спричинені йому легких тілесних ушкоджень до будь-якої

відповідальності.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 477 КПК України, кримінальне провадження щодо

злочину, передбаченого ст. 125 КК України, здійснюється виключно у формі приватного

обвинувачення.

Згідно з ч. 4 ст. 26 КПК України, кримінальне провадження у формі приватного

обвинувачення може бути розпочате слідчим, дізнавачем, прокурором лише на підставі

особистої заяви потерпілого.

Кримінальним процесуальним законом не передбачено, в якій формі подається

заява про відмову потерпілого від підтримання приватного обвинувачення. Тому навіть

відсутність заяви про вчинення злочину, тобто фактично бездіяльність потерпілого,

уподібнюється до відмови потерпілого від обвинувачення у кримінальному

провадженні у формі приватного обвинувачення. Саме до таких висновків дійшов

Верховний Суд у правовій позиції, викладеній у постанові від 18.01.2022 у справі

№734/16/18.

З урахуванням відсутності заяви потерпілого ОСОБА_6 щодо вчинення

кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, що у цьому

конкретному випадку уподібнюється відмові потерпілого від обвинувачення у

кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення, всі процесуальні дії в

ході досудового розслідування кримінального провадження за обвинуваченням

ОСОБА_5 у вчиненні цього злочину проведені з істотним порушенням вимог кримінального

процесуального закону. Отримані органом досудового розслідування докази не можуть бути покладені в основу обвинувального акту, оскільки вони здобуті в результаті істотного порушення вимог кримінального процесуального закону щодо підстав початку кримінального провадження у формі приватного обвинувачення.

Обвинувачений ОСОБА_5 клопотання захисника підтримав в повному обсязі, просив суд його задовольнити.

Прокурор ОСОБА_3 вирішення клопотання захисника про закриття кримінального провадження залишила на розсуд суду вказавши, що відомості про кримінальне правопорушення були внесені до ЄРДР на підставі заяви ОСОБА_8 , яка є матір`ю потерпілого. На час внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР за кваліфікацією ч. 1 ст. 28, ч. 2 ст. 125 КК України ОСОБА_6 був померлим і заява від нього не надходила.

ОСОБА_8 , яка визнана потерпілою у даному кримінальному провадженні в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Вислухавши клопотання захисника обвинуваченого, обвинуваченого, думку прокурора, вивчивши матеріали обвинувального акту, суд дійшов таких висновків.

Відповідно ст.1 КПК України порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, яке складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України.

Судове провадження є однією зі стадій кримінального провадження, яке відбувається після закінчення досудового розслідування. Для постановлення судом законного, обґрунтованого і справедливого процесуального рішення судовому розгляду має передувати вирішення питання про початок досудового розслідування; здійснення швидкого, повного і неупередженого досудового розслідування, під час якого починає формуватися основний обсяг доказів, який буде досліджуватися в судовому засіданні, здійснення письмового повідомлення особі про підозру, що означає початок стадії притягнення особи до кримінальної відповідальності; вирішення прокурором на основі цього розслідування, в якій формі закінчити досудове розслідування.

Однією з основних засад кримінального провадження є закріплений у п.14 ч.1 ст.7 та ст.21 КПК України доступ до правосуддя, що передбачає право на справедливий судовий розгляд і доступ до правосуддя кожному, зокрема і потерпілому, у кримінальному провадженні незалежно від форми обвинувачення.

Для справедливого судового розгляду і прийняття справедливого судового рішення важлива активна процесуальна діяльність потерпілого як учасника кримінального провадження, якого буде стосуватися цей судовий розгляд, не лише в судовому провадженні, але й під час досудового розслідування. Тому, забезпечення доступу до правосуддя передбачає необхідність обґрунтованого і своєчасного залучення потерпілого до провадження, роз`яснення йому процесуальних прав і забезпечення можливості їх реалізації шляхом активної участі у з`ясуванні обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, і мають значення для ухвалення справедливого процесуального рішення.

Отже, забезпечення доступу до правосуддя має здійснюватися на всіх стадіях кримінального провадження. На кожній стадії мають бути роз`яснені права кожному учаснику провадження і надано можливість для їх реалізації. Слідчий, керівник органу досудового розслідування, прокурор, слідчий суддя, суд, виходячи із завдань кримінального провадження, установлених ст.2 КПК України, повинні забезпечити швидке, повне і неупереджене досудове розслідування і судовий розгляд.

Згідно положень ч.4 ст.26 КПК України кримінальне провадження у формі приватного обвинувачення розпочинається лише на підставі заяви потерпілого. Відмова потерпілого, а у випадках, передбачених цим Кодексом, його представника від обвинувачення є безумовною підставою для закриття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення.

Верховний Суд у постанові від 20.02.2018, справа №142/1291/16-к зауважив, що приватне обвинувачення це регламентований законом особливий вид кримінально-процесуальної діяльності приватного обвинувача (потерпілого), що включає звернення до компетентних органів із твердженням щодо винуватості певної особи у вчиненні кримінального правопорушення, збирання доказів винуватості цієї особи, подальше підтримання ним обвинувачення в суді та право відмовитись від пред`явленого обвинувачення.

Поряд з цим, статтею 284 КПК України визначено підстави закриття кримінального провадження, зокрема, відповідно до пункту 7 ч.1 цієї статті, кримінальне провадження закривається у разі, якщо потерпілий, а у випадках, передбачених цим Кодексом, його представник відмовився від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення. Якщо ж обставини передбачені п.7 ч.1 ст.284 КПК України виявляються під час судового провадження, суд постановляє ухвалу про закриття кримінального провадження.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, органом досудового розслідування ОСОБА_5 обвинувачується у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 28, ч. 2 ст. 125 КК України.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.477 КПК України кримінальне провадження щодо вказаного кримінального правопорушення здійснюється у формі приватного обвинувачення.

Як і в кримінальному провадженні з державною формою обвинувачення, у кримінальному провадженні з приватною формою обвинувачення потерпілий має процесуальні права та обов`язки, передбачені ст.ст. 56,57 КПК України, і може користуватись допомогою представника і законного представника (ст. ст.58,59 КПК України).

Разом з тим, кримінальне провадження у формі приватного обвинувачення є винятком із засади публічності і визначається засадою диспозитивності, яка відповідно до ст.26 КПК України означає, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.

Так, на відміну від державного обвинувачення, ч. 4 ст.26 і ст.477 КПК України визначено, що єдиною законною підставою для початку кримінального провадження у формі приватного обвинувачення є заява потерпілого, проти прав, свобод та законних інтересів якого вчинено кримінальне правопорушення. Крім того, відповідно до вимог ч.4 ст.26 та ч.4 ст.22 КПК України, важливою відмінністю участі потерпілого у кримінальному провадженні з приватною формою обвинувачення є те, що йому тут належить ще й право підтримувати обвинувачення або відмовитися від обвинувачення, що є безумовною підставою для закриття кримінального провадження.

У постанові Верховного Суду від 20 грудня 2018 року у справі № 761/6142/15-к зазначено, що якщо під час досудового розслідування у кримінальному провадженні у формі державного обвинувачення виникли підстави для складання повідомлення про підозру або про зміну раніше повідомленої підозри з перекваліфікацією діяння підозрюваного на злочин, за яким кримінальне провадження згідно зі ст. 477 КПК України може бути розпочате слідчим, прокурором лише на підставі заяви потерпілого, то прокурор або слідчий за погодженням з прокурором зобов`язаний з`ясувати з цього приводу думку потерпілого і має право скласти відповідно повідомлення про підозру або нове повідомлення про змінену підозру лише за наявності письмової заяви потерпілого про вчинення щодо нього злочину приватного обвинувачення.

Відповідно до вимог ст.279 КПК України передбачено обов`язок слідчого, прокурора виконати дії, передбачені ст. 278 цього Кодексу, у тому числі невідкладно внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань дату та час повідомлення про підозру, правову кваліфікацію кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність. А у разі відсутності зазначеної згоди потерпілого прокурор повинен винести постанову про закриття кримінального провадження за п.7 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку з відмовою потерпілого від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.

Однак, орган досудового розслідування ці вимоги кримінального процесуального закону не виконав, оскільки як було підтверджено прокурором у судовому засіданні відомості про вчинення кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 28, ч. 2 ст. 125 КК України внесено до ЄРДР 22.02.2024 № 0000158 за заявою ОСОБА_8 , яка є матір`ю ОСОБА_6 , якому безпосередньо були спричинені тілесні ушкодження, котрий станом на дату подання заяви про вчинення кримінального правопорушення помер.

При цьому, як вбачається з відомостей обвинувального акту, ОСОБА_6 були спричинені легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі №288/1158/16-к, зазначено, що якщо потерпілий не подавав заяви про злочин і до початку чи під час досудового розслідування і/або судового провадження не порушував питання про притягнення обвинуваченого до кримінальної відповідальності або ж прямо і беззастережно відмовився від обвинувачення (за винятком кримінальних проваджень щодо злочинів, пов`язаних з домашнім насильством), то така позиція тягне припинення кримінального провадження шляхом його закриття на підставі пункту сьомого частини першої та частини сьомої статті 284 КПК після перекваліфікації діяння на злочин приватного обвинувачення.

При цьому, Велика Палата Суду у вищезазначеній постанові звертає увагу на те, що зазначеними орієнтирами варто керуватися як суду першої інстанції, так і апеляційному та касаційному судам з урахуванням установлених законом меж їх повноважень і особливостей процесу на кожній із відповідних стадій.

Водночас, під час судового розгляду суд, дотримуючись вимог статті 22 КПК, зобов`язаний забезпечити потерпілому, як і іншим учасникам провадження, необхідні умови для реалізації його процесуальних прав, у тому числі вираження правової позиції, яка може мати вирішальне значення для справи. У подальшому, під час прийняття рішення у нарадчій кімнаті, суд повинен виходити з відповідної позиції, висловленої на попередніх стадіях процесу і відображеної в наявних у матеріалах справи документах.

Однак, як встановлено судом потерпілою у даному кримінальному провадженні була визнана мати потерпілого ОСОБА_6 ОСОБА_8 .

Згідно даних обвинувального акта, відповідно до висновку експерта №164 від 06.05.2024 року ОСОБА_6 , заподіяно тілесні ушкодження у вигляді: забійної рани в лобній ділянці справа у верхній третині з переходом на волосисту частину голови в лобно-тім`яну ділянку з крововиливом в м`які покривні тканини голови; забійної рани в тім`яній ділянці справа з крововиливом в м`які покривні тканини голови; забійної рани в тім`яно-потиличній ділянці зліва з крововиливом в м`які покривні тканини голови; забійної рани в лівій щічній ділянці (на 3 см вниз від зовнішнього кута лівого ока); синця у правій параорбітальній ділянці (на верхній та нижній повіці правого ока); синця на нижній повіці лівого ока; численних саден шкіряних покровів обличчя (в ділянці лівої щоки, в виличній ділянці зліва, на спинці носу справа та на лівому крилі носу); забійної рани на тлі крововиливу на слизовій оболонці верхньої губи зліва, які за своїм характером мають ознаки легких тілесних ушкоджень, як такі, що спричиняють короткочасний розлад здоров`я, тривалістю понад 6 днів, але не більше, як три тижні (21 день). На підставі п. 2.3.3. «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом МОЗ України № 6 від 17.01.1995 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 КПК України потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди. У ч. 2 цієї норми закону визначається момент виникнення в особи статусу потерпілого як учасника кримінального провадження: права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого.

ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 28, ч. 2 ст. 125 КК України, яке відповідно до п.1 ч.1 ст.477 КПК України, здійснюється у формі приватного обвинувачення, що передбачає участь потерпілого у даному кримінальному провадженні. Зміст ч.1 ст.477 КПК України у системному зв`язку з ч. 4 ст. 26 і п.7 ч. 1 ст. 284 КПК України зводиться до того, що обов`язковою умовою здійснення кримінального провадження у формі приватного обвинувачення є заява потерпілого, як волевиявлення про притягнення винного до кримінальної відповідальності взагалі. Інтерес особи, яка зазнала шкоди, у застосуванні процедури кримінального судочинства стосується не юридичної кваліфікації протиправних дій, а самого факту вчинення цих дій щодо неї. Подана до правоохоронних органів та/або суду заява потерпілого є вираженням його ставлення до події злочину, особи, що його вчинила, й обраного способу реагування. Відповідне волевиявлення є свідченням того, що особа, котрій завдано шкоди, звертається до держави з метою захисту своїх порушених прав та законних інтересів шляхом кримінального переслідування винного, не вважаючи належними й достатніми інші способи досягнення цієї мети. Право потерпілого на таке звернення кореспондує конституційний обов`язок держави в особі компетентних органів захистити порушені права і свободи постраждалої людини в установленій законом формі, зокрема з дотриманням визначеної КПК процедури встановити дійсні обставини справи і в разі підтвердження факту злочинного діяння надати йому юридичну оцінку відповідно до норм КК.

Отже, аналізуючи наведене, виходячи з обвинувального акту та пояснень сторін, слідує, що органом досудового розслідування було розпочато кримінальне провадження за ч. 1 ст. 28, ч. 2 ст. 125 КК України, за якою ОСОБА_5 пред`явлено обвинувачення, у формі приватного обвинувачення за заявою ОСОБА_8 , яка є матір`ю потерпілого ОСОБА_6 , тобто без відповідної заяви та згоди потерпілого.

Слід зазначити, що безпосереднім потерпілим від кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 28, ч. 2 ст. 125 КК України є ОСОБА_6 , оскільки саме йому було нанесено легкі тілесні ушкодження. Однак, ОСОБА_6 , як пояснила прокурор у судовому засіданні, до правоохоронних органів з заявою про вчинення кримінального правопорушення не звертався. Обвинувальний акт не містить відомостей, що ОСОБА_8 є безпосередньо особою, яка постраждала від вчинення кримінального правопорушення, вона також не є законним представником потерпілого ОСОБА_6 .

Окрім цього, необхідно також вказати, що ОСОБА_8 не можна уважати потерпілою у даному кримінальному провадженні в порядку ч. 6 ст. 55 КПК України, яка передбачає правонаступництво у кримінальному провадженні, відповідно до якої положення ч. 1-3 ст. 55 КПК України поширюється на близьких родичів чи членів сім`ї такої особи, якщо внаслідок кримінального правопорушення настала смерть особи або особа перебуває у стані, який унеможливлює подання нею відповідної заяви. Таких висновків суд дійшов з того, що відомості про те, що фізичний стан ОСОБА_6 , який унеможливлював його особисте звернення до правоохоронних органів з заявою про вчинення відносно нього кримінального правопорушення знаходиться у безпосередньому причинному зв`язку з діями ОСОБА_5 , не надано. Однак, законодавець надає саме потерпілому можливість вибору способу реагування на злочин та волевиявлення потерпілого про притягнення винного до кримінальної відповідальності є необхідною рушійною силою здійснення кримінального провадження у формі приватного обвинувачення. Якщо потерпілий не подав заяву про злочин і до початку чи під час судового провадження не порушував питання про притягнення обвинуваченого до кримінальної відповідальності або ж прямо і беззастережно відмовився від обвинувачення (за винятком кримінальних проваджень щодо злочинів, пов`язаних з домашнім насильством), то така позиція зумовлює припинення кримінального провадження після перекваліфікації діяння на злочин приватного обвинувачення.

Таким чином, з урахуванням відсутності заяви потерпілого ОСОБА_6 щодо вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 28, ч. 2 ст. 125 КК України, у цьому конкретному випадку та враховуючи положення кримінального процесуального законодавства, наведені позиції Верховного Суду, відсутність заяви потерпілого уподібнюється його відмові від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення. У зв`язку з наведеним, суд вбачає підстави для задоволення клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_5 про закриття кримінального провадження на підставі п.7 ч.1 ст.284 КПК України, у зв`язку з тим, що кримінальне провадження у формі приватного обвинувачення було розпочате не на підставі заяви потерпілого.

Керуючись вимогами ст.ст.1-29, 55-57, 129, 284, 350, 369-372, 376, 477 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_4 про закриття кримінального провадження задовольнити.

Кримінальне провадження № 0000158, внесене до ЄРДР 22.02.2024 відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 28, ч. 2 ст. 125 КК України, закрити на підставі п.7 ч.1 ст.284 КПК України, у зв`язку з тим, що кримінальне провадження у формі приватного обвинувачення було розпочате не на підставі заяви потерпілого.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду через Чечелівський районний суд міста Дніпра протягом семи днів з дня її проголошення.

Повний текст ухвали складено 29.07.2025.

Суддя ОСОБА_1