Дата документу 15.05.2025 Справа № 331/4495/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/574/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №331/4495/24Суддя-доповідач у 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.7 ст.111-1 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2025 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 на вирок Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 17 лютого 2025 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Бердянська Запорізької області, який зареєстрований і проживає у АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.7 ст.111-1 КК України,

ВСТАНОВИЛА

За обставин детально викладених у вироку, ОСОБА_8 було визнано винуватим і засуджено за те, що він в ході розвитку подій, пов`язаних з військовою агресією рф та окупацією населених пунктів Запорізької області, у червні 2022 року, більш точна дата та час органом досудового розслідування не встановлені, перебуваючи на території окупованого зс рф м.Бердянська Запорізької області, діючи умисно, з власних корисливих та ідеологічних мотивів, з метою підтримання окупаційної влади, встановленої збройними формуваннями російської федерації, маючи проросійські погляди та критичне ставлення до діючої законної влади в Україні, усвідомлюючи протиправність своїх дій та бажаючи настання негативних наслідків, всупереч вимог діючого законодавства України, прийняв пропозицію невстановлених досудовим розслідуванням осіб із числа представників окупаційної влади м.Бердянська та добровільно зайняв посаду «старшого государственного инспектора безопасности дорожного движения отделения технического надзора отдела ГИБДД» у незаконному правоохоронному органі «УВД по г.Бердянску и Бердянскому району», створеному на тимчасово окупованій території м.Бердянська Запорізької області, який розташований за адресою: Запорізька область, м.Бердянськ, вул.Шевченка, буд.31, та перебуваючи на займаній посаді, здійснював несення служби, чергування, що серед іншого включало в себе контроль за дотриманням правил дорожнього руху.

ОСОБА_8 , зайнявши зазначену посаду, будучи наділеним повноваженнями діяти від імені незаконно створеного правоохоронного органу - «УВД по г.Бердянску и Бердянскому району», створеному на тимчасово окупованій території м.Бердянська Запорізької області, здійснював протиправну діяльність в інтересах держави-агресора та з метою підтримання окупаційної влади на території м.Бердянська Запорізької області, здійснював несення служби, чергування, що серед іншого включало в себе забезпечення охорони правопорядку під час проведення незаконного референдуму про входження Запорізької області до складу рф у вересні 2022 року, на «УИК №8» за адресою: м.Бердянськ, вул.Мелітопольське шосе, 27.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.7 ст.111-1 КК, як добровільне зайняття громадянином України посади в незаконному правоохоронному органі, створеному на тимчасово окупованій території. Йому призначено покарання у виді 12 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах та в органах влади строком на 15 років, з конфіскацією всього належного йому майна. На підставі ст.54 КК позбавлено спеціального звання «старший лейтенант міліції».

Вирішено питання про запобіжний захід та початок строку відбування покарання.

В апеляційній скарзі захисник просила вирок скасувати, а кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 закрити.

Аргументуючи свою позицію захисник зазначила, що покази свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 є суперечливими та ненадійними. Жодному із зазначених свідків достеменно не відомий склад сім`ї обвинуваченого, його матеріальний стан. Жоден зі свідків не володіє інформацією про те, чи чинився тиск на обвинуваченого окупаційною владою, та вони не можуть спростувати відсутність такого тиску. Не було з`ясовано хто саме з посадових осіб органів окупаційної влади спілкувався з обвинуваченим, по справі не надано жодного оригіналу письмових доказів працевлаштування обвинуваченого в новоствореному на окупаційній території правоохоронному органі. Докази з електронних носіїв соціальних мереж не можуть бути належними та допустимими, так як не надано інформації щодо верифікації адміністраторів телеграм каналів, походження інформації сумнівне. Досліджені судом електронні докази з додатку месенджер Телеграм не підтверджують вину обвинуваченого. Крім того, не встановлено та не підтверджено джерело походження відомостей з приватних акаунтів. Факти, зазначені як електронні докази, повинні підтверджуватися ланцюгом інших належних доказів. Свідки підтвердили, що обвинувачений працював саме в правоохоронному органі створеному окупаційною владою та виконував виключно поліцейські функції. Інформації щодо прийняття участі обвинуваченого у незаконних військових формуваннях немає. Також не надано доказів участі ОСОБА_8 в каральних акціях щодо мирного населення на окупованих територіях та учасників спротиву окупаційній владі. Інші кримінальні провадження щодо ОСОБА_8 відсутні, він не має судимостей. Відсутність відомостей щодо сімейного стану, стану здоров`я, членів сім`ї обвинуваченого та його матеріального становища не дає об`єктивної інформації, що могло змусити особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення. Відсутність інформації щодо особи обвинуваченого та його соціальних зв`язків свідчить про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини. Відтак не доведений факт добровільності зайняття обвинуваченим посади у незаконному правоохоронному органі, створеному та тимчасово окупованій території. Сам факт військової агресії, перебування обвинуваченого на окупованій території, вкрай тяжка економічна ситуація вже є доказом перебування особи під психологічним тиском, що впливає на її волевиявлення. Отже під час судового розгляду не доведена суб`єктивна та об`єктивна сторона злочину.

З огляду на те, що зазначене кримінальне провадження було розглянуто судом першої інстанції у спеціальному судовому провадженні, обвинувачений ОСОБА_8 повідомлявся про дату, час і місце апеляційного розгляду шляхом направлення йому повістки про виклик за останньою відомою адресою його проживання та шляхом публікації інформації про виклик в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження - в газеті «Урядовий кур`єр», а також шляхом публікування оголошення про виклик на офіційному веб-сайті апеляційного суду. Відтак, з моменту опублікування повістки про виклик в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті суду обвинувачений ОСОБА_8 вважається належним чином ознайомленим з її змістом.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію захисника, яка повністю підтримала доводи та вимоги своєї апеляційної скарги та наполягала на її задоволенні; прокурора, який заперечив проти скарги та просив залишити вирок суду без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотримання вимог кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведенні належні і достатні мотиви та підставі його ухвалення.

Як вбачається з матеріалів провадження, суд першої інстанції, постановляючи судове рішення стосовно ОСОБА_8 , дотримався зазначених вимог кримінального процесуального закону.

Суд у вироку навів всі встановлені обставини, які, відповідно до ст.91 КПК, підлягають доказуванню, а також виклав оцінку та детальний аналіз досліджених в судовому засіданні доказів.

Так, свої висновки суд першої інстанції правильно обґрунтував показаннями свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які надали суду покази про те, що після повномасштабного вторгнення рф ОСОБА_8 пішов на співпрацю з росіянами та продовжив роботу в поліції рф і свідки бачили біля будинку ОСОБА_8 поліцейські автомобілі рф.

Також рішення суду про винуватість обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину підтверджується даними, встановленими із аналізу сукупності зібраних у ході досудового розслідування письмових доказів, наданих стороною обвинувачення і досліджених судом першої інстанції, зокрема, даними протоколів пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, відповідно до яких свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та ОСОБА_9 серед пред`явлених їм фотознімків впізнали на фото ОСОБА_8 як особу, яка погодилась на співпрацю з окупантами та зайняла посаду поліцейського в незаконному органі; протоколу за результатами проведення негласної слідчої (розшукової) дії зняття інформації з електронних інформаційних систем від 06.05.2023 року, протоколу огляду від 01.07.2024 року, протоколу за результатами проведення негласної слідчої (розшукової) дії зняття інформації з електронних інформаційних систем від 13.11.2022 року, протоколу огляду від 01.06.2024 року, зміст яких детально розкрито у вироку і які підтверджують факт зайняття обвинуваченим посади в незаконному правоохоронному органі «УВД по г.Бердянску и Бердянскому району», а також несення ним служби та чергування під час перебування на вказаній посаді.

Вказані докази є логічними, послідовними, узгоджуються між собою, не викликають сумнівів у їх достовірності. Об`єктивних підстав не довіряти показанням свідків та відомостям, що містяться в письмових доказах, у суду першої інстанції не було.

Отже, дослідивши докази, надавши кожному з них оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення. Приймаючи таке рішення, суд дотримався критеріїв доведеності винуватості поза розумним сумнівом, наведених у висновках Європейського суду з прав людини.

В своїй апеляційній скарзі захисник посилалася на те, що обвинувачений не скористався своїми правами щодо безпосередньої участі в судовому засіданні, а також правом вибору захисника на власний розсуд.

Перевіряючи такі твердження сторони захисту, колегія суддів виходить з того, що кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 було здійснено в порядку спеціального досудового розслідування та спеціального судового провадження, тобто яке не передбачає участі обвинуваченого.

При цьому законодавець з метою дотримання права на захист осіб, стосовно яких здійснюється спеціальне досудове розслідування та спеціальне судове провадження, у ст.52 КПК закріпив вимогу про обов`язкову участь захисника у такій категорії справ.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що кримінальне провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_8 було здійснено за участю захисника. При цьому суд першої інстанції створив захиснику необхідні умови для реалізації її процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

В апеляційній скарзі захисник не зазначала про те, що під час даного провадження були порушені передбачені КПК процесуальні вимоги щодо досудового розслідування і судового розгляду даного кримінального провадження, тим самим захисник погодилася з тим, що всі формальні передбачені КПК процесуальні вимоги щодо спеціального досудового розслідування та спеціального судового провадження відповідно органом досудового розслідування і судом були дотримані. Не зазначила захисник і того, яким іншим чином, на її думку, мав діяти суд першої інстанції за умови здійснення спеціального судового провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_8 .

Також колегія суддів зазначає, що положення закону щодо здійснення спеціального досудового розслідування та спеціального судового провадження не визнані неконституційними і є такими, що узгоджуються зі стандартами, визначеними в Резолюції (75) 11 Комітету Міністрів Ради Європи щодо критеріїв, які регламентують провадження, що здійснюється за відсутності обвинуваченого.

За наведених обставин колегія суддів вважає, що у цьому кримінальному провадженні з урахуванням його специфіки було вжито всіх можливих передбачених законом заходів щодо дотримання прав ОСОБА_8 на захист та доступ до правосуддя.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про суперечливість та ненадійність показів допитаних судом свідків, то вони не можуть вважатися обґрунтованими. Адже з матеріалів кримінального провадження вбачається, що особа свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 була встановлена судом у судовому засіданні, зазначені свідки були попередженні про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання та приведені до присяги. Показання вищезазначених свідків у суді першої інстанції є логічними та послідовними, оскільки вони переконливо повідомили про відомі їм обставини вчиненого кримінального правопорушення, їх пояснення повністю узгоджуються між собою та дослідженими судом першої інстанції письмовими доказами. Тому суд не мав підстав не довіряти свідкам, а відтак їх покази правомірно було покладено в основу вироку.

При цьому захисник у скарзі не зазначила в якій частині покази свідків є суперечливими, а також не навела обставин, які би давали обґрунтовані підстави для сумніву в достовірності цих показів. Не встановлено таких обставин і колегією суддів.

Крім того, в своїй апеляційній скарзі захисник також стверджувала про те, що у цьому кримінальному провадженні не було доведено ту обставину, що посаду в незаконному правоохоронному органі, створеному на тимчасово окупованій території, ОСОБА_8 зайняв добровільно.

Проте колегія суддів не може погодитися із такими запереченнями захисника. При цьому судова колегія виходить з того, що воєнний напад росії на Україну, що почався 24 лютого 2022 року, окупація території м.Бердянська та Бердянського району Запорізької області і встановлення на цій території окупаційних органів влади, мали відкритий характер, а тому ОСОБА_8 , будучи громадянином України, з огляду на його вік та достатній життєвий досвід, досвід роботи у органах внутрішніх справ, а відповідно і достатній рівень спеціальних знань, очевидно усвідомлював суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачав їх суспільно-небезпечні наслідки і бажав їх настання, тобто діяв з прямим умислом. Обвинувачений не вживав заходів щодо виїзду з тимчасово окупованої території, а із показів свідка ОСОБА_9 судом було установлено, що дружина ОСОБА_8 також перебуває на тимчасово окупованій території.

З цих підстав колегія суддів погоджується з висновками суду про те, що сукупність наведених обставин безумовно свідчить про свідомий вибір обвинуваченого і про абсолютну добровільність вчинених ним незаконних дій. Будь-яких даних, які би свідчили про те, що обвинувачений був вимушений зайняти відповідну посаду в незаконному правоохоронному органі під фізичним чи психічним примусом з боку осіб, які представляли державу-агресора, у даній справі не встановлено і стороною захисту не надано.

Крім того, сама захисник у скарзі фактично лише припускає, що обвинувачений міг зайняти відповідну посаду через примус, але жодних конкретних аргументів у цій частині апеляційна скарга не містить.

Отже встановлені судом обставини цього кримінального провадження є беззаперечним свідченням невимушеності поведінки обвинуваченого, а відтак, і цілковитої добровільності його дій.

Саме по собі посилання захисника на відсутність у справі даних про склад сім`ї обвинуваченого та його матеріальний стан не може бути достатнім свідченням того, що посаду у незаконному правоохоронному органі обвинувачений зайняв під психологічним тиском та не з власного бажання.

Що стосується посилань захисту на відсутність інформації щодо участі обвинуваченого у незаконних військових формуваннях та в каральних акціях щодо мирного населення на окупованій території та учасників спротиву окупаційній владі, то вони не є прийнятними.

Так, за частиною 7 ст.111-1 КК встановлена відповідальність за дії у таких формах:

- добровільне зайняття громадянином України посади в незаконних судових або правоохоронних органах, створених на тимчасово окупованій території;

- добровільна участь громадянина України в незаконних збройних чи воєнізованих формуваннях, створених на тимчасово окупованій території;

- добровільна участь в збройних формуваннях держави-агресора;

- надання таким формуванням допомоги у веденні бойових дій проти Збройних Сил України та інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, добровольчих формувань, що були утворені або самоорганізовувалися для захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України.

Відповідно до обвинувального акта ОСОБА_8 не інкримінувалося здійснення колабораційної діяльності у формі участі в незаконних збройних чи воєнізованих формуваннях тощо. ОСОБА_8 було визнано винуватим саме у добровільному зайнятті ним посади в незаконному правоохоронному органі, створеному на тимчасово окупованій території, за що передбачена відповідальність за ч.7 ст.111-1 КК. А тому доводи захисника в цій частині не можуть позначитися на правильності вирішення справи судом. Не впливають на законність ухваленого вироку і посилання захисника на відсутність у обвинуваченого судимостей та інших кримінальних проваджень щодо нього.

Відсутність в матеріалах кримінального провадження оригіналів письмових доказів працевлаштування обвинуваченого у незаконному правоохоронному органі, створеному на тимчасово окупованій території, на доведеність винуватості ОСОБА_8 за жодних обставин не впливає. Адже під час проведення такої негласної слідчої (розшукової) дії як зняття інформації з електронних інформаційних систем було виявлено наказ №4 від 22.07.2022 року про призначення « ОСОБА_8 на должность государственного инспектора безопасности дорожного движения отделения технического надзора отдела ГИБДД УВД по г.Бердянску и Бердянскому району, по контракту. Основание: заявление ОСОБА_8 », а також виявлено документ «Штатка УВД», де під №87 зазначений ОСОБА_8 як «старший государственный инспектор безопасности дорожного движения отделения технического надзора отдела ГИБДД».

Зазначене безумовно підтверджує факт зайняття ОСОБА_8 посади у незаконному правоохоронному органі, створеному на тимчасово окупованій території. Отже докази зайняття ОСОБА_8 відповідної посади було отримано у передбаченому законом порядку. При цьому захисник не зазначила яким чином сторона обвинувачення мала надати оригінали цих документів зважаючи на специфіку цього конкретного кримінального провадження.

Невстановлення посадових осіб органів окупаційної влади, які спілкувалися з обвинуваченим, на що посилалася захисник у скарзі, для доказування у даному провадженні значення не має.

Також захисник зазначала, що докази з електронних носіїв соціальних мереж не можуть бути належними та допустимими, оскільки не надано інформації щодо верифікації адміністраторів телеграм каналів.

Перевіряючи такі аргументи захисту колегія суддів виходить з такого.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що під час проведення досудового розслідування слідчим з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення на підставі ухвал слідчого судді Запорізького апеляційного суду було проведено таку негласну слідчу розшукову дію як зняття інформації з електронних інформаційних систем, а саме зняття інформації з програмного забезпечення «Telegram» за мобільним номером, яким користується громадянка України ОСОБА_12 , а також зняття інформації з мобільного додатку «Telegram», який зареєстрований на абонентський номер телефону, яким користується громадянин України ОСОБА_13 . В результаті проведення цих негласних слідчих дій було отримано інформацію про зайняття ОСОБА_8 посади в незаконному правоохоронному органі, створеному на тимчасово окупованій території, а також про несення ОСОБА_8 на вказаній посаді служби, чергування, що, серед іншого, включало в себе забезпечення охорони правопорядку під час проведення незаконного референдуму про входження Запорізької області до складу рф.

Отже ця інформація була отримана та зафіксована у передбачений процесуальним законом спосіб і вона встановлює наявність обставин, що мають значення для цього кримінального провадження та підлягають доказуванню. Протоколи проведених у справі НСРД за змістом є взаємопов`язними, узгоджуються між собою так і з рештою доказів у справі, вони були належно оцінені судом та щодо достовірності яких у суду сумніву не виникло, а доводи сторони захисту не містять переконливого обґрунтування на спростування результатів цих негласних слідчих дій.

Інших доводів, що були б підставами для скасування судового рішення, захисник у поданій апеляційній скарзі не навела.

Підсумовуючи викладене колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції відповідає приписам статті 370 КПК. Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування оскаржуваного рішення, колегія суддів не встановила.

Отже, підстави для скасування вироку суду і задоволення апеляційної скарги сторони захисту відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 17 лютого 2025 року щодо ОСОБА_8 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4