Справа № 676/2395/25
Провадження № 1-кп/676/283/25
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 липня 2025 року м. Кам`янець-Подільський

Кам`янець-Подільський міськрайонний суд Хмельницької області в складі:

головуючого - судді ОСОБА_1

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області кримінальне провадження №0000182 від 06 лютого 2025 року по обвинуваченню

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця, зареєстрованого та жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, із середньою спеціальною освітою, одруженого, на утриманні одна малолітня дитина, не працюючого, раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення злочину, передбаченого ч.5 ст.407 КК України,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 , проходячи військову службу за призовом під час мобілізації, відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 12.01.2025 на посаді курсанта навчального взводу навчального курсу школи загальновійськової підготовки військової частини НОМЕР_1 , будучи військовослужбовцем (крім строкової служби), у порушення вимог ст.ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ч. 1 ст. 1, п. 3 ч. 9 ст. 1, п. 4 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. ст. 11, 16, 127-131, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст. ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи умисно, тобто усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та свідомо бажаючи їх настання, порушуючи військову дисципліну, маючи намір тимчасово ухилитись від несення обов`язків військової служби, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, в умовах воєнного стану, без поважних причин та дозволу командування військової частини НОМЕР_1 , 12.01.2025, близько 17 год. 00 хв., більш точний час досудовим розслідування не встановлений, самовільно залишив розташування військової частини НОМЕР_1 , що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , та вибув за місцем свого проживання по адресу: АДРЕСА_1 , де проводив час тривалістю понад три доби, тобто до 09 год. 00 хв. 08.03.2025 фактичного часу та дати встановлення місця його знаходження працівниками правоохоронного органу, на власний розсуд, не пов`язаний з проходженням військової служби, тим самим, припинивши виконувати свій Конституційний обов`язок щодо захисту суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності України.

Зазначеними умисними діями, які виразились у самовільному залишенні військової частини військовослужбовцем без поважних причин тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану, ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення злочин, передбачений ч.5 ст. 407 КК України.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 винність у інкримінованому йому кримінальному правопорушенні не визнав та відмовився давати показання.

Незважаючи на невизнання вини у вчиненому кримінальному правопорушенні, вина обвинуваченого ОСОБА_4 підтверджується дослідженими в судовому засіданні наданими стороною обвинувачення доказами.

Зокрема, показаннями свідків сторони обвинувачення ОСОБА_6 на час вчинення кримінального правопорушення начальника навчального курсу школи загальновійськової підготовки в/ч НОМЕР_1 та ОСОБА_7 на час вчинення кримінального правопорушення викладача школи загальновійськової підготовки в/ч НОМЕР_1 , які в судовому засіданні підтвердили ту обставину, що солдат ОСОБА_4 , який в січні 2025 року був призваний на військову службу за призовом під час мобілізації ІНФОРМАЦІЯ_2 , після прибуття на навчання до військової частини НОМЕР_1 та зарахування до списків військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 , де мав проходити курс навчання за ВОС-100 «стрілець». Того ж дня від інструктора навчального взводу їм стало відомо, що солдат ОСОБА_4 під час переодягання із цивільного одягу у військовий самовільно залишив розташування військової частини НОМЕР_1 . Також свідки повідомили, що по прибуттю до військової частини та перед початком військових курсів усім військовослужбовцям, в тому числі і ОСОБА_4 , було доведено вимоги проходження військової служби, розпорядок дня військової частини, проінструктовано щодо заходів безпеки, роз`яснено вимоги законодавства про відповідальність за порушення військової дисципліни, скоєння військових адміністративних та кримінальних правопорушень.

Крім показань зазначених вище свідків сторони обвинувачення, винність ОСОБА_4 у вчиненому кримінальному правопорушенні об`єктивно підтверджується наданими стороною обвинувачення письмовими доказами, якими підтверджено прибуття ОСОБА_4 12 січня 2025 року з ІНФОРМАЦІЯ_3 до військової частини НОМЕР_1 для проходження перепідготовки за новою військово-обліковою спеціальністю, зарахування його з 12 січня 2025 року до списків особового складу цієї військової частини та на всі види забезпечення, а на котлове забезпечення з обіду 13 січня 2015 року, та призначення його на посаду курсанта навчального взводу навчального курсу школи загальновійськової підготовки військової частини НОМЕР_1 .

Зазначені обставини підтверджуються витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 12 січня 2025 року №13 (а.м.к.п.92-93). Цим доказом об`єктивно підтверджується та обставина, що ОСОБА_4 на момент самовільного залишення 12.01.2025, близько 17 год. 00 хв., більш точний час досудовим розслідування не встановлений, розташування військової частини НОМЕР_1 , що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , набув статусу військовослужбовця, а отже був суб`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України. Цим же доказом повністю спростовуються твердження сторони захисту про те, що ОСОБА_4 не набув статусу військовослужбовця, а отже не є суб`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України.

Факт самовільного залишення обвинуваченим ОСОБА_4 12.01.2025, близько 17 год. 00 хв., більш точний час досудовим розслідування не встановлений, розташування військової частини НОМЕР_1 , що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , крім показань у судовому засіданні свідків сторони обвинувачення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , об`єктивно підтверджуються матеріалами службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини солдатом ОСОБА_4 (т.2 а.м.к.п.с. 58-102).

Таким чином у судовому засіданні встановлено, що дії, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_4 , які виразились у самовільному залишенні військової частини військовослужбовцем тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану, мали місце. Зазначені дії містять склад кримінального правопорушення злочину, передбаченого ч.5 ст.407 КК України. Обвинувачений ОСОБА_4 винен у вчиненні цього кримінального правопорушення злочину і підлягає покаранню за його вчинення.

Невизнання ОСОБА_4 винності у вчиненому кримінальному правопорушенні розцінюється судом як спосіб уникнути відповідальності за вчинене суспільно небезпечне діяння.

Аргументи сторони захисту зводяться до незгоди із кваліфікацією дій обвинуваченого ОСОБА_4 за ч.5 ст.407 КК України, оскільки він уважає, що внаслідок наявності в нього релігійних переконань, несумісних із виконанням військового обов`язку, кримінальна відповідальність за ст.407 КК України виключається.

Суд не погоджується з наведеними твердженнями сторони захисту, з огляду на наступне.

Так, сторона захисту не заперечує факту прибуття ОСОБА_4 12 січня 2025 року з ІНФОРМАЦІЯ_3 до військової частини НОМЕР_1 для проходження перепідготовки за новою військово-обліковою спеціальністю, зарахування його з 12 січня 2025 року до списків особового складу цієї військової частини та призначення його на посаду курсанта навчального взводу навчального курсу школи загальновійськової підготовки військової частини НОМЕР_1 , однак стверджує, що самовільне залишення ОСОБА_4 розташування військової частини НОМЕР_1 було пов`язане із його належністю до релігійного об`єднання Свідків Єгови, віровчення яких не дозволяє йому виконувати будь-яку військову службу.

Свою позицію сторона захисту обґрунтовує посиланням на довідку від 08 січня 2025 року № 420, згідно з якою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 17 травня 2008 року є присвяченим охрещеним служителем Релігійного об`єднання Свідків Єгови, а також на показання свідка сторони захисту ОСОБА_8 , який також підтвердив у судовому засіданні ці обставини.

Положення ч. 4 ст. 35 Конституції України передбачають, що ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань. У разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.

Відповідно до статей 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України є найважливішими функціями держави та справою всього Українського народу, а захист України, її незалежності та територіальної цілісності України, відповідно до ст. 65 Конституції України є обов`язком громадян України.

Верховний Суд уже неодноразово зазначав, що строкова військова служба та військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період це два самостійні види військової служби і Законом України «Про альтернативну (невійськову) службу» альтернативна служба запроваджується замість проходження саме строкової військової служби, тобто заміна військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період на альтернативну (невійськову) службу, цим Законом не встановлена.

Тобто Україна запровадила альтернативи військовій службі у мирний час і громадяни України можуть безперешкодно ними скористатися. Проте у воєнний час, під час мобілізації і оборонної війни обов`язок захисту України, яка зазнала агресивного нападу з боку Російської Федерації, покладається на всіх громадян України незалежно від їхнього віросповідання.

Україна як держава веде облік осіб, які є військовозобов`язаними, і здійснює стратегічне планування оборонних операцій з урахуванням інформації про кількість осіб, які перебувають на такому обліку та можуть у разі загрози державності під час війни бути залучені до оборони держави.

Суд уважає, що призов за мобілізацією може зумовлювати виконання військового обов`язку не лише в бойовій обстановці, але може бути пов`язаний з іншими видами несення цієї служби (як от будівництво укріплень, вивезення поранених, ремонт техніки тощо).

Суд не погоджується із позицією сторони захисту про те, що має місце порушення ст. 35 Конституції України та ст. 9 Європейської конвенції з прав людини. Підстав стверджувати про те, що Україна порушила свої позитивні зобов`язання перед громадянином, який взагалі не з`явився для проходження військової служби за військовою спеціальністю зв`язківець немає, оскільки вони відсутні через дії саме цього громадянина (нез`явлення за повісткою). Держава навпаки зі свого боку врахувала інформацію засудженого про його віросповідання і визначила проходження для нього військової служби за спеціальністю, не пов`язаною із використанням і носінням зброї (в цьому випадку - спеціальність «зв`язківець»).

Повідомлену стороною захисту інформацію про те, що обвинувачений як Свідок Єгови за своїм віросповідуванням взагалі не може виконувати будь-які функції військовослужбовця, зокрема функції водія, повара, зв`язківця тощо, оскільки змушений буде носити військову форму та отримуватиме заробітну плату від Міністерства оборони, суд оцінює як категоричну відмову від виконання обов`язку по захисту України загалом.

Суд не вважає, що необхідністю одягати військову форму і виконання військової служби не пов`язаної із використанням і носінням зброї є таким, що призводить до «загибелі особи в цивільному розумінні», як про це стверджує захист у судовому засіданні. Під час ведення війни, коли йдеться про реальну можливість фізичної загибелі сотень цивільних людей і про реальне захоплення держави, навряд чи залучення будь-якого військовозобов`язаного, в тому числі й особи, яка є Свідком Єгови та сповідує цю релігію, становить такі душевні страждання для людини, які можна порівняти з її смертю в цивільному плані.

У час, коли Україна здійснює самооборону, коли існування самої держави є під загрозою, кожен громадянин України повинен усвідомлювати необхідність пошуку балансу між потребами держави і інтересами самого громадянина. ЄСПЛ неодноразово звертав увагу на необхідність врахування «особливої суспільної потреби» і «пропорційно переслідуваної законної мети» у випадках, пов`язаних із необхідністю виконання певного обов`язку і свободою віросповідання.

Суд уважає, що існування особливої суспільної потреби є очевидним, оскільки Україна веде оборонну війну, а не агресивну, Україна зазнала нападу з боку держави, яка є значно більшою за площею і кількістю населення, лінія активних бойових дій і лінія кордону, з боку якого може відбутися потенційний напад противника, вимірюється тисячами кілометрів.

З іншого боку держава в особі її органів приймає і фіксує інформацію про віросповідування громадян, які перебувають на військовому обліку, і як свідчать навіть обставини цієї справи, враховує факт належності до певної релігії, визначаючи вид діяльності, військову спеціальність, до якої планують залучити мобілізованого.

Суд наголошує, що ситуація мобілізації для боротьби проти зовнішнього агресора є такою особливою загрозою, яка дає підстави для держави очікувати від військовозобов`язаних громадян України прийняття певних обмежень. Натомість за обставинами цієї справи обвинувачений з посиланням на своє віросповідання, самовільно залишивши розташування військової частини, відмовився виконувати свій обов`язок по захисту України під час воєнного стану, навіть виконуючи діяльність, яка жодним чином не пов`язана із використанням і носінням зброї, наголошує на тому, що не може одягати військову форму, отримувати оплату праці як військовий.

Суд уважає, що держава зі свого боку виконала свої позитивні зобов`язання і пропорційність між виконанням обов`язку по захисту України та віросповіданням конкретного громадянина були враховані.

Суд не вдається до аналізу рішень ЄСПЛ, які надані стороною захисту, в контексті відмови від військової служби через релігійні переконання, оскільки жодне з рішень цього Суду не стосувалося оцінки дій держави і громадянина в контексті такої масштабної війни, яка ведеться проти України з урахуванням ресурсів обох держав, характеру нападів, кількості обстрілів, кількості порушень норм міжнародного гуманітарного права та кількості вчинюваних державою-агресором воєнних злочинів, в тому числі проти жінок та дітей.

Суд звертає увагу і на той факт, що наступ на Україну носить широкомасштабний характер, адже у лютому 2022 року військове вторгнення було здійснено не лише з території Російської Федерації, а й з території Республіки Білорусь, а сам військовий супротив з боку України охопив понад 8 з 24 областей держави, які межують з названими державами. Протяжність військового нападу з півночі, сходу та півдня, а також з морського кордону Чорного моря сягнула більшої частини кордону всієї України, включаючи тимчасово окуповану територію Автономної Республіки Крим.

Відтак в Україні було оголошено загальну військову мобілізацію всіх військовозобов`язаних осіб, тобто йдеться не про військову службу за призовом, яка має місце в мирний час (як у справах ЄСПЛ), а про військову службу за мобілізацією для відсічі ворожої збройної агресії.

Саме військова служба за мобілізацією на цей момент є першочерговим заходом з метою забезпечення національних інтересів держави, оскільки є нагальною потребою в умовах неспровокованого військового нападу з боку РФ. Тобто мобілізація з боку держави України є єдинонеобхідним та невідкладним заходом для запобігання агресії іншої держави, а сама ж держава по суті вже тривалий період часу перебуває у стані «оборонної війни».

Під час мобілізації військовозобов`язаних можливість проходження альтернативної служби виключається, оскільки сама по собі мобілізація має на меті не просто несення військової служби, а захист Батьківщини від військового вторгнення іншої держави.

На переконання суду, перебування держави у правовому режимі воєнного стану є вагомою причиною, щоб вести мову про необхідність виконання військового обов`язку усіма громадянами України, в тому числі й Свідками Єгови. Військовий напад на державу та, відповідно, самооборона проти такої агресії є тим винятковим випадком, який дозволяє державі впроваджувати певні пропорційні обмеження для можливості відмови від військової служби з релігійних мотивів, за яким не можна вести мову про порушення ст. 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Адже і сама Україна є підписантом вказаної Конвенції, а відтак, якщо її існування поставлено під загрозу внаслідок військового нападу, то очевидним є те, що держава повинна вжити всіх можливих заходів для самозбереження (у тому числі мобілізації військовозобов`язаних).

Аргументи про те, що релігійні переконання не дозволяють одягати військову форму та здійснювати діяльність, яка не пов`язана із використанням та носінням зброї, суд не може оцінити як такі, які настільки обмежують можливість сповідувати певну віру, що виключають можливість виконання військовозобов`язаним громадянином України свого обов`язку по мобілізації під час воєнного стану.

Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2025 року у справі №573/406/24.

При призначенні покарання обвинуваченому, суд у відповідності з вимогами ст.65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який відноситься до тяжких злочинів проти встановленого порядку несення військової служби (військові кримінальні правопорушення), особу винного, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

ОСОБА_4 вперше притягається до кримінальної відповідальності, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має на утриманні малолітню дитину, за місцем проживання Загвіздянська сільська рада Івано-Франківської області компроментуючими відомостями щодо ОСОБА_4 не володіє (т.2 а.м.к.п.172, 173).

Обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання ОСОБА_4 , судом не встановлено.

Тому, з урахуванням обставин справи, особи обвинуваченого, який вперше притягується до кримінальної відповідальності та має на утриманні малолітню дитину, суд дійшов висновку, що ОСОБА_4 необхідно призначити покарання у виді позбавлення волі, проте у мінімальних межах санкції, передбаченої ч.5 ст.407 КК України.

При цьому, оскільки ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.5 ст.407 КК України, суд у відповідності до приписів ч.1 ст.69, ч.1 ст.75 КК України не вбачає підстав для застосування при призначенні ОСОБА_4 покарання вимог статей 69 та 75 КК України.

До того ж, як вбачається з досудової доповіді про обвинуваченого (т.1 а.с.70-71) орган пробації дійшов висновку, що ризик вчинення ОСОБА_4 повторного кримінального правопорушення та ризик для суспільства, у тому числі для окремих осіб, оцінюється як: «середній».

Оскільки ОСОБА_4 призначається реальне покарання у виді позбавлення волі, а існуючі ризики не зникли, з метою забезпечення виконання вироку на підставі п.2 ч.4 ст.374 КПК України суд вважає за необхідне до набрання вироком законної сили залишити попередній запобіжний захід тримання під вартою.

Цивільний позов не пред`являвся.

Речові докази та процесуальні витрати відсутні.

Керуючись ст.ст.368-371, 373-375 КПК України, -

У Х В А Л И В :

Визнати ОСОБА_4 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення злочину, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, призначивши йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

Строк покарання ОСОБА_4 обчислювати з дня набрання вироком законної сили, зарахувавши відповідно до ч.5 ст.72 КК України в строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення з 11 березня 2025 року по день набрання вироком законної сили включно з розрахунку: день попереднього ув`язнення за день позбавлення волі.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили залишити попередній тримання під вартою.

Цивільний позов не пред`являвся.

Речові докази та процесуальні витрати відсутні.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Хмельницького апеляційного суду через Кам`янець-Подільський міськрайонний суд Хмельницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а обвинуваченим в той же строк з моменту вручення йому копії вироку.

Копія вироку може бути отримана в суді учасниками судового провадження. Обвинуваченому та прокурору вручити копію вироку негайно після його проголошення.

Суддя Кам`янець-Подільського міськрайонного суду ОСОБА_1