Справа № 333/6466/25
Провадження № 1-кс/333/2470/25
УХВАЛА

Іменем України

23 липня 2025 року м. Запоріжжя

Слідчий суддя Комунарського районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду м. Запоріжжя, скаргу ОСОБА_3 в особі представника адвоката ОСОБА_4 на бездіяльність уповноважених осіб Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Мелітополі, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, -

В С Т А Н О В И В:

21.07.2025 року до Комунарського районного суду м. Запоріжжя надійшла скарга ОСОБА_3 в особі представника адвоката ОСОБА_4 на бездіяльність уповноважених осіб ТУ ДБР, розташованого у м. Мелітополі, щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

В обґрунтування своєї скарги вказує, що ОСОБА_5 , яка діяла на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_3 , 04.04.2025 року звернулася до ДБР з заявою про внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань стосовно посадових осіб військової частини НОМЕР_1 Сил Територіальної оборони Збройних Сил України за ст. ст. 425, 426 КК України.

ОСОБА_3 проходить службу за призовом під час мобілізації, на особливий період в військовій частині НОМЕР_1 Сил Територіальної оборони Збройних Сил України. Пунктом 39 параграфу 7 наказу начальника Генерального штабу Збройних Сил України від 25.12.2023 року № 879-РС, військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 сержанта ОСОБА_3 було звільнено з займаної посади та призначено до НОМЕР_2 окремої механізованої бригади НОМЕР_3 армійського корпусу сухопутних військ Збройних Силах України гранатометником механізованого відділення механізованого взводу механізованої роти механізованого батальйону. 28.12.2023 року на виконання вимог п. 39 параграфу 7 наказу Начальника Генерального штабу Збройних Сил України (по особовому складу) № 879-РС від 25.12.2023 року, командир військової частини НОМЕР_1 видає наказ № 373 від 28.12.2023 року, яким виключає сержанта ОСОБА_3 зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та усіх видів забезпечення з 28.12.2023 року. 29.12.2023 року, згідно з приписом, ОСОБА_3 прибув до військової частини НОМЕР_4 . Групою персоналу військової частини НОМЕР_4 були зроблені ксерокопії довідок про його хворобу, проведено співбесіду та в усній формі було відмовлено в прийнятті на службу в зв`язку з тим, що він є обмежено придатним, та не відповідає посаді на яку його призначили, рекомендовано повернутись до військової частини НОМЕР_1 , на прохання надати якісь супровідні документи йому було відмовлено. ОСОБА_3 03.01.2024 року прибув до військової частини НОМЕР_1 , яка на той час розташовувалась в АДРЕСА_1 . Начальник персоналу військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_6 повідомив, що у нього немає підстав прийняти ОСОБА_3 до військової частини НОМЕР_1 , і що робити в цій ситуації він не знає і попросив залишити військову частину. 04.01.2024 року, ОСОБА_3 , поїхав додому, де звернувся за професійною правничої допомогою адвоката для з`ясування до якої військової частини йому прибути. Під час спілкування адвоката з командуванням військових частини НОМЕР_1 та НОМЕР_4 , останньому було повідомлено, щоб ОСОБА_3 прибув до військової частини НОМЕР_1 . 06.01.2024 року ОСОБА_3 прибув до військової частини НОМЕР_1 . Наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 6 від 06.01.2024 року останній був зарахований на продовольче забезпечення та узятий на облік як не прийнятий до іншої частини за станом здоров`я. Про взяття на облік та постановку на усі види забезпечення, окрім котлового, відповідного наказу командиром військової частини НОМЕР_1 видано не було. З того часу командуванням військових частин НОМЕР_5 , НОМЕР_1 ніяких дій щодо поновлення позивача на службі, призначення його на посаду, зарахування у розпорядження, взяття його на всі види забезпечення та ін. здійснено не було, тобто, у даному випадку має місце бездіяльність військового командування, яка підпадає під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 425 КК України. 26.01.2024 року командиром військової частини НОМЕР_5 (з адміністративно-господарської діяльності), якій підпорядковується військова частина НОМЕР_1 , було видано наказ № 59 про проведення службового розслідування ціль якого залишення в списках особового складу та поновлення на всіх видах забезпечення осіб яких не було прийнято на службу до військової частини НОМЕР_4 з зазначенням терміну виконання 5 діб. Але, командуванням військової частини НОМЕР_1 , з невідомих ОСОБА_3 причин, даний наказ виконано не було, командуванням військової частини НОМЕР_5 не здійснювався контроль за виконанням командиром військової частини НОМЕР_1 вказаного наказу і, як наслідок даної бездіяльності, вказаного військовослужбовця не було зараховано до списків військової частини НОМЕР_1 , та не зараховано на всі види забезпечення. Командир військової частини НОМЕР_1 звернувся з клопотанням до командира військової частини НОМЕР_5 для вирішення питання щодо подальшого статусу ОСОБА_3 . Командир військової частини НОМЕР_4 , до якої було направлено вказаного військовослужбовця, для подальшого проходження служби, 06.01.2024 року вих. № 178 засобами СЕДО повідомив командира військової частини НОМЕР_1 про те, що ОСОБА_3 не було прийнято на службу за станом здоров`я та направлено до військової частини НОМЕР_1 для подальшого проходження служби. 24.06.2024 року командир військової частини НОМЕР_1 видає наказ № 594 про призначення службового розслідування щодо не реалізації кадрового рішення по сержанту ОСОБА_3 , службове розслідування провести до 03.07.2024 року, але цей наказ також не було виконано, і ОСОБА_3 не було зараховано до списків військової частини НОМЕР_1 , та не зараховано на всі види забезпечення. 26.01.2025 року командир військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) видає наказ № 205 про призначення службового розслідування щодо не реалізації кадрового рішення по сержанту ОСОБА_3 . Службове розслідування було проведено формально, не в повному обсязі з`ясовано обставини, клопотання з якими 27.01.2025 року звернувся позивач взагалі не розглядались, в наслідок чого були прийняті накази не на підставі та не у спосіб, що визначені Конституцією України, законами України та наказами, інструкціями Міністерства оборони України, в зв`язку з чим заявнику довелося знову звернутися за професійною правничою допомогою. Згідно з цими наказами ОСОБА_3 зараховано у розпорядження командира військової частини НОМЕР_5 з 07.02.2025 року, а не з дня прибуття до військової частини, та залишено в списках особового складу, що не відповідає нормативно-правовим актам Міністерства оборони України, тобто наказу про зарахування до списків особового складу не має, а ОСОБА_3 , не відомо з яких підстав, залишають в списках особового складу та ще зараховують у розпорядження командира військової частини НОМЕР_5 без будь-яких правових підстав, що він повинен служити саме в цій військовій частині. Не зрозуміло на підставі чого вибрана дата 07.02.2025 року, а не 29.12.2023 року, виникає питання на яких підставах ОСОБА_3 утримувався у військовій частині з 29.12.2023 року до 07.02.2025 року та не отримував ніяких належних військовослужбовцю за призовом під час мобілізації видів забезпечення. Генеральному штабу Збройних Сил України було достеменно відомо, що його наказ від 25.12.2023 року № 879-РС в частині призначення ОСОБА_3 на посаду гранатометника механізованого відділення механізованого взводу механізованої роти механізованого батальйону НОМЕР_2 окремої механізованої бригади 9 армійського корпусу сухопутних військ Збройних Силах України не було реалізовано внаслідок відмови вказаної військової частини у прийнятті ОСОБА_3 для подальшого проходження служби, але з 29.12.2023 року та по цей час ніяких дій стосовно скасування вищевказаного наказу та вирішення подальшої долі ОСОБА_3 вчинено не було. До того ж, дії ГШ ЗСУ в частині видання спірного наказу від 25.12.2023 року № 879-РС в частині призначення ОСОБА_3 на посаду гранатометника механізованого відділення механізованого взводу механізованої роти механізованого батальйону НОМЕР_2 окремої механізованої бригади 9 армійського корпусу сухопутних військ Збройних Силах України, на думку заявника є протиправними та суперечать вимогам Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року № 1153/2008 (далі Положення № 1153/2008), оскільки посада гранатометника є нижчою по відношенню до посади начальника їдальні військової частини, а також ОСОБА_3 не мав фаху гранатометника. Таким чином, при прийнятті наказу Начальника Генерального штабу Збройних Сил України (по особовому складу) № 879-РС від 25.12.2023 року щодо призначення ОСОБА_3 на посаду гранатометника механізованого відділення механізованого взводу механізованої роти механізованого батальйону НОМЕР_2 окремої механізованої бригади 9 армійського корпусу сухопутних військ Збройних Силах України, Генеральним штабом Збройних Сил України порушено вимоги п. 83 Положення № 1153/2008 згідно з яким, військовослужбовці призначаються на посади і переміщуються по службі за основною або спорідненою спеціальністю з урахуванням досвіду служби, рівня їх професійної компетентності, особистих якостей і досягнень та відповідності характеристикам посад, визначених Міністерством оборони України. У разі коли є потреба призначення військовослужбовців на посади за новою спеціальністю, їх призначенню на ці посади має передувати відповідна підготовка (перепідготовка). Для доукомплектування Збройних Сил України в умовах особливого періоду військовослужбовці можуть призначатися на посади, передбачені штатами воєнного часу, за новою спеціальністю з урахуванням набутого досвіду, оскільки посада гранатометника не є спорідненою основній спеціальності позивача (начальник їдальні) та за відсутності у нього будь якого набутого досвіду за спеціальністю гранатометник. На протязі періоду з 29.12.2023 року до 07.02.2025 року ОСОБА_3 перебував у військовій частині НОМЕР_1 , але йому не нараховувалося та не виплачувалося грошове забезпечення, тобто протиправною бездіяльністю командування військової частини НОМЕР_1 йому завдано суттєвої матеріальної та моральної шкоди. Протиправні дії посадових осіб військової частини НОМЕР_1 відносно ОСОБА_3 полягають в невиплаті йому грошового забезпечення за період служби з 29.12.2023 року до 07.02.2025 року та в незарахуванні даного періоду до його вислуги років. Листом Державного бюро розслідувань від 11.04.2025 року № 1188зкп/10-2-04-01-4916/25 звернення ОСОБА_5 , для організації розгляду в межах компетенції, було направлено до ТУ ДБР, розташованого у м. Мелітополь. Однак, в порушення вимог ч. 1 ст. 214 КПК України , ТУ ДБР у м. Мелітополь зазначені дані не було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань, звернення ОСОБА_5 було направлено для проведення подальшої перевірки до ІНФОРМАЦІЯ_1 , незважаючи на те, що у військової служби правопорядку відсутні повноваження стосовно внесення відомостей в Єдиний реєстр досудових розслідувань.

02.07.2025 року стороною заявника було отримано відповідь ІНФОРМАЦІЯ_1 , до якої було додано копії матеріалів перевірки. Діючи в інтересах ОСОБА_3 , 8.07.2025 року адвокатом ОСОБА_7 було направлено до ТУ ДБР, розташованого у м. Мелітополь адвокатський запит з проханням повідомити про прийняте рішення в порядку ч. 1 ст. 214 КПК України за результатами розгляду звернення ОСОБА_5 в інтересах сержанта ОСОБА_3 . На його адвокатський запит було отримано відповідь від 15.07.2025 року № 17-02-8644/2025. В даній відповіді зазначено, що достатні підстави для внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань відсутні. Дану відповідь сторона заявника вважає протиправною, оскільки у зверненні ОСОБА_5 прямо вказано на бездіяльність командування військової частини НОМЕР_1 Сил Територіальної оборони Збройних Сил України: людина один рік та три місяці знаходилася не вдома, а в розташуванні даної військової частини і весь цей термін не було вирішено його подальшу долю, не поставлено на усі види забезпечення. Вказана бездіяльність командування військової частини НОМЕР_1 Сил Територіальної оборони Збройних Сил України триває і досі.

Посилаючись на зазначене, просить зобов`язати уповноважених осіб ТУ ДБР, розташованого у м. Мелітополі, внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо факту вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ст. ст. 425, 426 КК України на підставі заяви ОСОБА_5 від 04.04.2025 року, та розпочати досудове розслідування.

В судове засідання скаржник та його представник не з`явилися, подали заяву про розгляд скарги без їх участі, скаргу підтримали з тих же підстав, що зазначені у скарзі, та просили її задовольнити.

Представник ТУ ДБР, розташованого у м. Мелітополі, будучи повідомленим судом своєчасно та належним чином про час та місце розгляду скарги, у судове засідання не з`явився, надав суду заяву, в якій просив судове засідання провести без його участі, відмовити в задоволенні скарги, а також повідомив, що за результатами заяви адвоката ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 встановлено, що достатні підстави для внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань та початку досудового розслідування на теперішній час відсутні.

Відповідно до ч. 3 ст. 306 КПК України, неявка суб`єкта оскарження не перешкоджає розгляду провадження, слідчий суддя вважає за можливе, у даному конкретному випадку, перейти до розгляду скарги по суті у відсутність скаржника та представника ТУ ДБР, розташованого у м. Мелітополі.

Дослідивши скаргу та додані до неї документи, слідчий суддя дійшов до наступного висновку.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора: бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, тощо.

Згідно з ч. 3 ст. 306 КПК України розгляд скарг на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування здійснюється за обов`язкової участі особи, яка подала скаргу, чи її захисника, представника та слідчого чи прокурора, рішення, дії чи бездіяльність яких оскаржується. Відсутність слідчого чи прокурора не є перешкодою для розгляду скарги.

Слідчим суддею встановлено, що ОСОБА_5 , яка діяла на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_3 , 04.04.2025 року звернулася до ДБР з заявою про внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань стосовно посадових осіб військової частини НОМЕР_1 Сил Територіальної оборони Збройних Сил України за ст. ст. 425, 426 КК України, оскільки в результаті, на її думку, протиправних дій посадових осіб військової частини НОМЕР_1 відносно ОСОБА_3 , йому протиправне не виплачене грошове забезпечення за період служби з 29.12.2023 року до 07.02.2025 року та не зараховано даний період до його вислуги років, чим останньому завдано суттєвої матеріальної та моральної шкоди.

Листом ДБР від 11.04.2025 року № 1188зкп/10-2-04-01-4916/25 звернення ОСОБА_5 , для організації розгляду в межах компетенції, було направлено до ТУ ДБР, розташованого у м. Мелітополь.

02.07.2025 року стороною заявника було отримано відповідь ІНФОРМАЦІЯ_1 , до якої було додано копії матеріалів перевірки. Адвокатом ОСОБА_4 , який діяв в інтересах ОСОБА_3 , 08.07.2025 року було направлено до ТУ ДБР, розташованого у м. Мелітополь адвокатський запит з проханням повідомити про прийняте рішення в порядку ч. 1 ст. 214 КПК України за результатами розгляду звернення ОСОБА_5 в інтересах сержанта ОСОБА_3 . На вказаний адвокатський запит було отримано відповідь від 15.07.2025 року № 17-02- 8644/2025, згідно з якою достатні підстави для внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань відсутні.

Такі дії уповноважених осіб ТУ ДБР, розташованого у м. Мелітополі не відповідають вимогам ч. 1 ст. 214 КПК України про те, що слідчий, дізнавач, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування.

Статтею 25 КПК України передбачено, що прокурор, слідчий, дізнавач зобов`язані в межах своєї компетенції розпочати досудове розслідування в кожному випадку безпосереднього виявлення ознак кримінального правопорушення (за виключенням випадків, коли кримінальне провадження може бути розпочате лише на підставі заяви потерпілого) або в разі надходження заяви (повідомлення) про вчинення кримінального правопорушення, а також вжити всіх передбачених законом заходів для встановлення події кримінального правопорушення та особи, яка його вчинила.

Вимоги ст. ст. 25, 214 КПК України щодо внесення прокурором, слідчим до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про вчинене кримінальне правопорушення є безальтернативними.

Пунктом першим ч. 1 ст. 303 КПК України передбачено, що на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора: бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.

Згідно з узагальненнями Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування» (лист від 12.01.2017 року № 9-49/0/4-17), під час розгляду скарг на бездіяльність, яка полягає у невнесенні відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, слідчим суддям необхідно враховувати, що КПК дійсно передбачає внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей на підставі заяв та повідомлень про кримінальне правопорушення, а не будь-яких заяв, які надходять до органів досудового розслідування при здійсненні ними своїх повноважень. Разом з тим слід враховувати, що на цьому етапі розвитку правових відносин щодо ймовірного вчинення діяння, відповідальність за яке встановлена КК України, не достатньо об`єктивних даних навіть для попередньої констатації наявності або відсутності ознак складу злочину. Саме тому апелювати на цьому етапі до положень ст.2 КК України, яка визначає підставу кримінальної відповідальності, недоцільно.

Згідно з п. 1.2 розділу ІІ Положення про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, затвердженого наказом Генерального прокурора України від 06.04.2016 року № 139, відомості про кримінальне правопорушення, викладені у заяві, повідомленні чи виявлені з іншого джерела, повинні відповідати вимогам п. 4 ч. 5 ст. 214 КПК України, зокрема, мати короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення.

Аналіз положень ч. 5 ст. 214 КПК України, яка зазначає зміст відомостей, що вносяться до Єдиного реєстру досудових розслідувань, дає можливість дійти висновку про те, що особа, яка звернулась з відповідною заявою, зобов`язана викласти в ній обставини таким чином, щоб орган, до якого надійшла така заява, мав можливість переконатись в тому, що дійсно було вчинено кримінальне правопорушення і вчинено саме кримінальне правопорушення, а не лише таке існує в уяві особи, яка звернулась з повідомленням.

Якщо зі звернення особи вбачається, що вона порушує перед органом досудового розслідування питання про вчинення кримінального правопорушення, ініціюючи здійснення ним дій, визначених КПК України, то навіть за умови, що результати аналізу наведених особою відомостей свідчать про відсутність ознак складу злочину, такі відомості мають бути внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Пунктом 3.1. «Положення про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань», затвердженого Наказом Генеральної прокуратури України 06.04.2016 року № 139 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.05.2016 року за № 680/28810, внесення відомостей до Реєстру здійснюється з дотриманням строків, визначених КПК України та цим Положенням, а саме про заяву, повідомлення про вчинені кримінальні правопорушення у термін, визначений ч. 1 ст. 214 КПК України.

За таких обставин скарга на бездіяльність підлягає задоволенню з наведених підстав.

Керуючись ст. ст. 214-216, 303-307, 318-380 КПК України, -

У Х В А Л И В:

Скаргу ОСОБА_3 в особі представника адвоката ОСОБА_4 на бездіяльність уповноважених осіб Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Мелітополі, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань задовольнити.

Зобов`язати посадових осіб Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Мелітополі, уповноважених на прийняття та реєстрацію зачв та повідомлень про вчинене кримінальне правопорушення, виконати вимоги ст. 214 КПК України та внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відповідні відомості на підставі заяви ОСОБА_5 , яка діяла на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_3 про вчинення кримінальних правопорушень від 04.04.2025 року, від 04.04.2025 року, та розпочати досудове розслідування, з наданням скаржнику витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань в строки, встановлені ч. 1 ст. 214 КПК України.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя Комунарського районного суду

м. Запоріжжя ОСОБА_1