Номер провадження: 11-кп/819/425/25 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.09.2025 м. Херсон

Херсонський апеляційний суд в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції матеріали провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 15.07.2025 року, якою щодо:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Херсона, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.6 ст.111-1, ч.1 ст.436-2 КК України,

продовжено строк тримання під вартою до 12.09.2025 року включно.

в с т а н о в и в:

В провадженні Херсонського міського суду Херсонської області на розгляді перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000447 від 30.10.2024 року, щодо ОСОБА_8 за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.6 ст.111-1, ч.1 ст.436-2 КК України.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 15.07.2025 року задоволено клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу виді тримання під вартою щодо ОСОБА_8 до 12.09.2025 року включно.

Не погодившись із вищевказаним рішенням суду, захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 подав на нього апеляційну скаргу, в який просить оскаржувану ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою обрати щодо підзахисного інший запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою.

Апеляційна скарга мотивована доводами про незаконність та необґрунтованість оскаржуваної ухвали.

Зазначає, що обвинувачення ОСОБА_8 за ч.6 ст.111-1 КК України є необґрунтованим та недоведеним стороною обвинувачення, оскільки ОСОБА_8 вчиняв дії, які йому інкримінує сторона обвинувачення, під впливом фізичного та психічного примусу, в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, що безпосередньо загрожувала йому та його сім`ї, та небезпеку, яка загрожувала їм в тій обстановці не можна було усунути іншими засобами, оскільки йому поступити погрози зі сторони військової адміністрації держави агресора.

Зокрема указує на те, що клопотання прокурора містить лише формальне посилання на обставини, наведені у ст.177 КПК України, і їх перерахування.

Зазначає про те, що підзахисний не збирається переховуватися від суду, оскільки за весь час після деокупації міста не робив ніяких спроб перетинати державний кордон України.

На теперішний час підзахисний має батьків, з якими проживав до затримання разом, постійне місце проживання та реєстрації, за місцем проживання характеризується задовільно, тобто має стійкі соціальні зв`язки, раніше до кримінальної відповідальності та за вчинення адміністративних правопорушень не притягувався, що підтверджується наданими до Херсонського міського суду доказами (характеристикою, довідкою ОСББ, свідоцтвом про народження).

Крім того, його підзахисний не збирається здійснювати ніякого впливу на свідків, оскільки йому нема сенсу це робити, так як він не заперечує, що був на сцені у будинку культури у смт. Білозерна, на що вказують у своїх показаннях свідки.

Також вважає, що прокурором не було доведено та підтверджено належними та допустимими доказами зазначені ризики, відповідно вони є виключно припущеннями та не можуть враховуватися судом при вирішені поставленого питання.

При цьому, суд не взяв до уваги аргументи сторони захисту і одночасно їх не спростував, що свідчить про необґрунтованість та незаконність оскаржуваного рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, позицію захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 на підтримання апеляційних вимог сторони захисту, просили їх задовольнити, думку прокурора, який заперечував проти їх задоволення, вивчивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступного.

Положеннями ст.331 КПК України передбачено, що під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Відповідно до ч.3 ст.331 КПК України, за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Указані вимоги закону судом першої інстанції дотримані.

До закінчення строку дії попередньої ухвали, судовий розгляд кримінального провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_8 не завершений, а тому суд зобов`язаний був вирішити питання щодо доцільності продовження строку дії запобіжного заходу.

Ухвалюючи рішення про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 , суд виходив із того, що ризики, які мали місце, на сьогодні не припинили існувати і не зменшились, та виправдовують необхідність тримання під вартою обвинуваченого під час судового розгляду.

Обґрунтованість пред`явленої ОСОБА_8 підозри визначено на стадії досудового розслідування, а можливість оскарження повідомлення про підозру, передбачено на стадії досудового розслідування кримінального провадження.

Посилання в апеляційній скарзі захисника на недоведеність висунутого обвинувачення ОСОБА_8 та його причетність до вчинення кримінального правопорушення, у якому він обвинувачується, є безпідставними, оскільки докази, якими обґрунтовується обвинувачення, тобто доводиться вина особи, підлягають перевірці під час розгляду кримінального провадження по суті, а оцінка зазначеним доказам дається в судовому рішенні, яким і закінчується розгляд кримінального провадження по суті.

Тобто, в межах вирішення питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження не вирішується питання про доведеність або недоведеність вини особи в обсязі висунутого обвинувачення, не перевіряються докази, що підтверджують або спростовують винуватість особи, не надається оцінка доказам щодо їх належності, допустимості, достовірності та достатності, що є предметом перевірки під час судового розгляду справи у суді першої інстанції та вирішується судом при ухваленні відповідного судового рішення за результатами розгляду кримінального провадження по суті.

У зв`язку з доводи апелянта про необґрунтованість висунутого ОСОБА_8 обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.6 ст.111-1, ч.1 ст.436-2 КК України, позбавлені підстав.

Як випливає з матеріалів провадження, ОСОБА_8 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, має постійне місце реєстрації та проживання.

Водночас, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 12 років з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк від 10 до 15 років та з конфіскацією майна або без такої.

Що ж до питання існування заявлених прокурором ризиків можливої неналежної процесуальної поведінки обвинуваченого ОСОБА_8 , то як правильно зазначив суд першої інстанції, вказані ризики на цей момент є реальними та не зменшилися.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству, суд, оцінюючи вірогідність такої поведінки підозрюваного /обвинуваченого/, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності поза процесуальних дій зазначеної особи.

При цьому КПК України не вимагає доказів того, що підозрюваний /обвинувачений/ обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

При цьому, суд зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки це свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за особливо тяжкий злочин підвищує ризик того, що обвинувачений ОСОБА_8 може ухилитись від суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності.

Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Надаючи оцінку можливості в обвинуваченого ОСОБА_8 переховуватися від суду, апеляційний суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що він з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих йому злочинів, може вдатися до відповідних дій.

В контексті даного питання апеляційний суд враховує практику ЄСПЛ, згідно з якою Суд звертає увагу, що тяжкість покарання, якому може бути підданий обвинувачений, є суттєвим елементом, що може вказувати на існування вказаного ризику, адже суворість можливого покарання може спонукати особу до втечі. В той же час, для того щоб ця обставина мала реальний характер потрібно враховувати наявність інших обставин, а саме: відомості про особу підозрюваного, його характеристику як члена суспільства, наявність місця проживання, професії, прибутку, сімейних зв`язків, будь-яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.

Існування ризику переховування обвинуваченого ОСОБА_8 від суду обумовлене в тому числі тяжкістю інкримінованих йому кримінальних правопорушень, адже за вчинення найтяжчого з них (ч.6 ст.111-1 КК України) передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 10 до 12 років з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк від 10 до 15 років та з конфіскацією майна або без такої.

На думку колегії суддів, вказана обставина у поєднанні із відомостями про особу обвинуваченого, який може мати зв`язки з військовими рф та представниками незаконно створених органів на тимчасово окупованій території, свідчить про існування ризику переховування ОСОБА_8 від суду, адже тяжкість імовірного покарання може спонукати обвинуваченого до здійснення відповідних дій.

Ризик незаконного впливу на свідків зберігається до отримання показань вказаних осіб безпосередньо судом під час розгляду справи по суті, а тому не виключена ймовірність того, що обвинувачений, не будучи обмежений у спілкуванні із свідками, може здійснювати на них вплив шляхом підбурювання, вмовляння, залякування, підкупу, з метою їх спонукання до ненадання в суді показів, перекручування або спотворення обставин, які їм достовірно відомі, з метою уникнення від кримінальної відповідальності.

Крім того, інкриміновані обвинуваченому ОСОБА_8 злочини спрямовані проти національної безпеки України, тому перебуваючи на волі, в умовах триваючої збройної агресії російської федерації проти України, існує ризик вчинення обвинуваченим іншого кримінального правопорушення.

Отже, подальше існування наведених ризиків виправдовує необхідність продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою з метою забезпечення виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків та запобігання спробам перешкоджати правосуддю та встановленню істини у кримінальному провадженні.

При цьому наведеним ризикам неможливо запобігти шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою.

Зокрема, запобіжний захід у виді домашнього арешту у даному випадку не зможе запобігти ризику незаконного впливу обвинуваченого на свідків у кримінальному провадженні, або ж скоєння ним нового кримінального правопорушення.

Крім цього, колегія суддів враховує те, що сам по собі факт наявності міцних соціальних зв`язків у ОСОБА_8 , на що посилається сторона захисту, не зменшують встановлені судом ризики та не є визначальними аргументами, які б могли бути запорукою його належної процесуальної поведінки та надали б можливість застосувати щодо обвинуваченого запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою.

Ці ж обставини існували і на момент скоєння кримінальних правопорушень, проте жодним чином не виступили стримуючим фактором в поведінці обвинуваченого ОСОБА_8 .

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 , що свідчить про неможливість запобігання існуючим ризикам у разі відмови у продовженні строку тримання під вартою щодо нього.

З огляду на викладене, твердження сторони захисту про недоведеність обставин, які виправдовують необхідність продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 та можливість застосування до нього іншого більш м`якого запобіжного заходу, є непереконливими.

На думку колегії суддів, продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 відповідає охороні прав і інтересів суспільства, що не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу та особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи.

Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав і інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Крім того, суд бере до уваги той факт, що за правилами ч.6 ст.176 КПК України щодо ОСОБА_8 можливе застосування запобіжного заходу виключно у виді тримання під вартою.

Інші обставини, на які посилається захисник в своїй апеляційній скарзі, були відомі суду першої інстанції на час розгляду клопотання та цілком враховані при прийнятті відповідного процесуального рішення.

Істотних порушень вимог КПК України при розгляді клопотання, колегія судді не знаходить.

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції не знаходить підстав для скасування оскаржуваної ухвали суду, яка постановлена із дотриманням вимог кримінального процесуального закону, а тому апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 належить залишити без задоволення.

Керуючись ч.2 ст.376, ст.404, 407, 419, 422-1 КПК України, апеляційний суд.

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 - залишити без задоволення, а ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 15.07.2025 про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 до 12.09.2025 включно залишити без змін.

Ухвала набуває законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3