УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2025 року

м. Київ

справа № 696/151/24

провадження № 51-2300ск25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , на ухвалу Черкаського апеляційного суду від 20 березня 2025року у кримінальному провадженні № 0000017 за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Катеринівки Кам`янського району Черкаської області та жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Кам`янський районний суд Черкаської області вироком від 24 грудня 2024 року визнав ОСОБА_4 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК і призначив йому покарання у виді штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а саме 850 грн.

Також суд вирішив питаннящодо речових доказів у кримінальному провадженні.

За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні умисного легкого тілесного ушкодження за таких обставин.

Так, 12 січня 2024 року приблизно о 14:00, перебуваючи в магазині «Універмаг», розташованому на вул. Героїв Майдану, будинок № 39 у м. Кам`янка Кам`янської об`єднаної територіальної громади Черкаського району Черкаської області, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, під час сварки, діючи умисно, з метою спричинення тілесних ушкоджень схопив руками за шию ОСОБА_6 та стиснув її руками, чим спричинив потерпілій легкі тілесні ушкодження.

Черкаський апеляційний суд ухвалою від 20 березня 2025 року вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_4 залишив без змін.

Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 , посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

За твердженням захисника, під час досудового розслідування було порушено право ОСОБА_4 на захист, оскільки його не було забезпечено професійною правничою допомогою, а допит проведено без повідомлення про право не свідчити проти себе (ст. 63 Конституції України). Зазначає, що ці порушення не були усунені місцевим судом, який також не забезпечив підзахисному належного та ефективного захисту.

Також вказує про недопустимість доказів, а саме вилучення мобільного телефону з порушенням вимог КПК та зазначає про непроведеня слідчого експерименту за участю ОСОБА_4 і з урахуванням цього, - судово-медичної експертизи.

Захисник наголошує на тому, що не було перевірено показання засудженого щодо випадкового (необережного) нанесення ним тілесних ушкоджень потерпілій.

Стверджує, що вирок та ухвала судів попередніх інстанцій не містять належної правової оцінки доказів у їх сукупності, що суперечить ст. 94 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) та принципу доведення винуватості «поза розумним сумнівом».

На переконання ОСОБА_5 , апеляційний суд порушив принцип безпосередності, оскільки не дослідив повторно письмові докази і не допитав свідків, не навів переконливих відповідей на доводи апеляційної скарги захисту.

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду

Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

За приписами ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Під час перевірки доводів, наведених у касаційних скаргах, Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.

Водночас касаційний суд наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу (ч. 1 ст. 433 КПК).

Отже, виходячи з наведених положень процесуального закону суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не є підставою для перегляду судових рішень у касаційному порядку.

За статтею 94 КПК оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок і який оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

З оскаржуваного судового рішення вбачається, що місцевий суд, розглянувши кримінальне провадження в межах висунутого обвинувачення, встановивши фактичні обставини кримінального провадження, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази в їх сукупності, дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК.

Так, постановляючи вирок, місцевий суд врахував показання: ОСОБА_6 (потерпілої), яка пояснила, що до магазину зайшов ОСОБА_4 та з розгону накинувся на неї і почав давити її за шию. Після цього у неї була червона шия, а також піднявся тиск. Зазначила, що засуджений погрожував їй і викрикував образливі слова. Також вказала, що момент, коли ОСОБА_4 душив її, зафіксували камери відеоспостереження; свідків: ОСОБА_7 (працівниці, яка працює з ОСОБА_6 в одному відділі), яка зазначила, що у день події чула чоловічий крик «Ти мене дістала!», ОСОБА_8 (сусідки засудженого та бувшої колеги потерпілої), яка вказала, що в день події вона заходила до магазину, потерпіла була вся в сльозах і червона, на її питання, що сталося, вона пояснила, що її душив ОСОБА_4 ; ОСОБА_9 (співробітниці потерпілої), яка зазначила, що в день події бачила, як засуджений заходив до магазину, однак очевидцем завдання потерпілій тілесних ушкоджень вона не була, лише чула нецензурне слово та тричі вигук: «Ти мене зрозуміла?!»; ОСОБА_10 (лікаря, до якої звернулася потерпіла), яка пояснила, що ОСОБА_6 звернулася до неї зі скаргами на ускладнене ковтання, а на шиї у потерпілої були садна.

Зміст показань потерпілої та свідків детально відображений у вироку, і суд визнав їх такими, що узгоджуються з дослідженими письмовими доказами, зокрема: протоколом зняття показань технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото-, кінозйомки, відеозапису від 15 січня 2024 року, згідно з яким в ході проведення слідчої дії на надані носії інформації здійснено копіювання показань технічних приладів та технічних засобів персонального ноутбука «Accer»; додатку до зазначеного протоколу CD-R диску Videx Mamba 700 Mb із записом від 12 січня 2024 року на якому зафіксовано момент спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_6 ; довідкою КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги Кам`янської міської ради» від 12 січня 2024 року, де зазначено діагноз: реакція на стрес, садна на шиї; протоколу слідчого експерименту від 18 січня 2024 року за участю потерпілої, яка відтворила обставини спричинення їй тілесних ушкоджень; висновками експертів, зокрема від 25 січня 2024 року № 05-6-01/024, згідно з яким тілесні ушкодження, заподіяні ОСОБА_6 , за механізмом могли утворитися за обставин зазначених нею у ході проведення слідчого експерименту за участю потерпілої.

З урахуванням наведених вище доказів суд дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Не погодившись з наведеним вище вироком суду, захисник ОСОБА_5 звернувся з апеляційною скаргою, в якій, зокрема, заперечував факт спричинення будь-яких тілесних ушкоджень ОСОБА_4 потерпілій. Вказував, що дійсно між засудженим та ОСОБА_6 стався конфлікт, під час якого ОСОБА_4 взяв її за одяг, однак унаслідок незначного тертя одягу і тіла, виключно випадково та з необережності, без будь-якого умислу, з`явилося незначне почервоніння. Також зазначав, що засуджений повідомляв про це під час досудового розслідування, однак ні слідчий експеримент за його участю, ні судово-медична експертиза, спрямована на перевірку цих показань, органом досудового розслідування проведені не були. За результатом розгляду скарги захисник просив скасувати вирок суду та закрити кримінальне провадження у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпанням можливості їх отримання. Також ОСОБА_5 просив повторно дослідити докази у справі.

Апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження в апеляційному порядку, погодився з висновками місцевого суду, визнав їх обґрунтованими і вмотивованими.

Залишаючи апеляційну скаргу захисника без задоволення та вказуючи про законність рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції зазначив, що викладені у вироку висновки відповідають фактичним обставинам справи, а досліджені судом докази в своїй сукупності доводять винуватість ОСОБА_4 саме у заподіянні умисного легкого тілесного ушкодження.

Визнав безпідставними суд і доводи ОСОБА_5 щодо непроведення додаткових слідчих дій, зокрема слідчого експерименту за участю ОСОБА_4 , з тих підстав, що стороною захисту таке клопотання під час досудового розслідування та судового розгляду не заявлялося.

Також апеляційний суд відмовив у задоволенні клопотання захисника про повторне дослідження доказів у справі. Свою відмову суд аргументував тим, що розгляд доказів, покладених місцевим судом в основу доведення винуватості ОСОБА_4 , а саме допит свідків та дослідження письмових доказів, було здійснено повно і з дотриманням вимог КПК. Захисник не навів переконливих доводів щодо необхідності повторного дослідження цих доказів, а його клопотання фактично зводиться лише до незгоди з оцінкою вже досліджених доказів.

Верховний Суд погоджується з такими висновками апеляційного суду та вважає їх правильними.

З рішення цього суду вбачається, що суд перевірив версію засудженого стосовно необережного спричинення ним тілесних ушкоджень потерпілій, однак за результатом апеляційного розгляду вона не знайшла свого підтвердження.

Оцінивши показання потерпілої, яка чітко вказала на те, що ОСОБА_4 з розгону накинувся на неї та почав душити, стискаючи шию, суд дійшов висновку про їх достовірність, які до того ж підтверджуються відеозаписом з камери відеоспостереження, на якому зафіксовано момент спричинення тілесних ушкоджень засудженим ОСОБА_6 , суд дійшов обґрунтованого висновку, що засуджений умисно заподіяв потерпілій легких тілесних ушкоджень.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що апеляційний суд фактично виступає останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції (ч. 1 ст. 409 КПК), і це покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження та оцінки доказів, але з урахуванням особливостей, передбачених ст. 404 КПК.

При цьому незгода сторони захисту з показаннями свідків та письмовими доказами у справі не є підставою для повторного дослідження доказів. Під час апеляційного перегляду в суду не виникає обов`язку досліджувати докази з дотриманням засади безпосередності, якщо він інакше не тлумачить докази, досліджені в суді першої інстанції. Розгляд у суді апеляційної інстанції не повинен дублювати дослідження доказів, яке проводилося в місцевому суді, оскільки це суперечить основним засадам кримінального процесуального законодавства України, повторне дослідження доказів є правом, а не обов`язком суду.

Переглядаючи в апеляційному порядку кримінальне провадження щодо ОСОБА_4 апеляційний суд не встановив законних підстав для повторного дослідження обставин кримінального провадження, жоден доказ, покладений в основу винуватості засудженого, інакше не тлумачив, а тому в нього не виникло обов`язку повторно дослідити докази.

Отже, колегія суддів Верховного Суду вважає, що під час здійснення апеляційної процедури не було допущено істотних порушень приписів ст. 404 КПК.

З огляду на це Суд відхиляє такі доводи.

Також ОСОБА_5 у касаційній скарзі вказує про недопустимість речового доказу, а саме мобільного телефону, який, за його твердженням вилучений з порушенням вимог КПК.

Однак, з оскаржуваного судового рішення вбачається, що ніякий мобільний телефон не визнано у справі речовим доказом, а інформація з мобільного телефону не покладалася в доведення винуватості ОСОБА_4 . Водночас захисник у своїй касаційній скарзі не зазначає, у чому саме полягає вплив нібито недопустимості як доказу мобільного телефону на правильність висновків судів попередніх інстанцій щодо доведеності винуватості засудженого.

Не є слушними доводи захисника щодо порушення права ОСОБА_4 на захист.

ОСОБА_5 вказує, що підзахисний під час досудового слідства не був забезпечений професійною правничою допомогою і його допит був проведений без повідомлення про право не свідчити проти себе (ст. 63 Конституції України).

Колегія суддів вважає такі доводи захисника непереконливими.

Відповідно до усталеної практики касаційного суду, закріпленої, зокрема у постановах Верховного Суду від 10 вересня 2019 року у справі № 295/13008/15-к (провадження №51-8420км18), від 02 березня 2021 року у справі № 737/641/17 (провадження №51-6562км18), від 03 червня 2021 року у справі № 522/18414/19 (провадження №51-596км21), від 17 січня 2023 року у справі № 648/1543/15-к (провадження №51-4764км21), Верховний Суд послідовно визнає недопустимими показання, отримані від підозрюваної особи під час слідчих дій, у випадку порушення її права зберігати мовчання і не свідчити проти себе або права бути представленим захисником.

Водночас не у всіх випадках порушення навіть фундаментальних прав і свобод особи під час кримінального провадження має прямий вплив на дотримання гарантій справедливого судового розгляду, зокрема на допустимість доказів. Так, наприклад, необґрунтовано тривале тримання під вартою або погані умови утримання можуть становити серйозне порушення фундаментальних прав особи, однак самі собою не впливають на допустимість доказів, отриманих під час кримінального провадження.

Тому, навіть якщо докази отримані в той час, коли сталося порушення того чи іншого права, однак це порушення прямо не впливало на отримання доказу, а лише співпадало в часі, це не є достатньою підставою для висновку, що докази отримано «внаслідок» такого порушення.

У цій справі, як убачається з долученого до касаційної скарги судового рішення, суди попередніх інстанції, встановлюючи фактичні обставини кримінального правопорушення, а також обґрунтовуючи свої висновки про винуватість ОСОБА_4 у його вчиненні, не використовували жодні відомості, отримані від засудженого під час досудового розслідування, коли, за твердженням захисника, були допущені зазначені ним порушення.

Також захисник зазначає, що місцевий суд не забезпечив підзахисному належного та ефективного захисту.

Однак ОСОБА_5 не обґрунтував належним чином зазначених тверджень, не пояснив, у чому конкретно, на його думку, вони полягали. Водночас з оскаржуваного рішення та вироку місцевого суду, розміщеного в Єдиному реєстрі судових рішень, вбачається, що захисник ОСОБА_5 здійснював захист ОСОБА_4 у судах попередніх інстанцій, брав участь у розгляді справи та реалізовував передбачені законом права сторони захисту.

На цих підставах Суд відхиляє цей довід захисту.

З огляду на вказане касаційний суд підсумовує, що ухвала апеляційного суду є належно вмотивованою й обґрунтованою, за змістом відповідає приписам статей 370, 419 КПК, у ній наведені мотиви, з яких виходив суд, та положення закону, якими він керувався, постановляючи рішення.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону або неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би були підставами для скасування судового рішення, під час провадження в суді касаційної інстанції не встановлено.

Таким чином, указані в касаційній скарзі захисника доводи не спростовують правильності висновків, викладених у оскаржуваному судовому рішенні, у зв`язку з чим немає підстав для сумнівів у законності та обґрунтованості оскаржуваного судового рішення. З огляду на зазначене вище відсутні підстави для задоволення касаційної скарги ОСОБА_5 .

Пунктом 2 ч. 2 ст. 428 КПК передбачено, що суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для її задоволення немає.

Ураховуючи викладене, Верховний Суд згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовляє у відкритті касаційного провадження.

На цих підставах Верховний Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_5 на ухвалу Черкаського апеляційного суду від 20 березня 2025 року стосовно ОСОБА_4 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3