УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2025 року

м. Київ

справа № 442/5525/24

провадження № 51-2520ск25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційні скарги представників потерпілих ОСОБА_4 і ОСОБА_5 - адвокатів ОСОБА_6 і ОСОБА_7 та прокурора Львівської обласної прокуратури на ухвалу Львівського апеляційного суду від 31 березня 2025 року у кримінальному провадженні стосовно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця смт. Меденичі Дрогобицького району Львівської області, раніше несудимого, засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскаржених судових рішень та встановлені обставини

За вироком Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області від 19 грудня 2024 рокуОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 9 років.

Строк відбування покарання ухвалено рахувати з моменту його затримання - 21 травня 2024 року.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат, речових доказів та заходів забезпечення кримінального провадження у виді арешту майна.

Частково задоволено цивільні позови ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , яка діє у власних інтересах та інтересах ОСОБА_9 до ОСОБА_8 і Акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» (приватне)».

Ухвалено стягнути з ОСОБА_8 у рахунок відшкодування моральної шкоди на користь:

ОСОБА_9 , в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_5 - 750 000 грн;

ОСОБА_4 - 452 000 грн;

ОСОБА_5 - 750 000 грн і майнової шкоди у рахунок витрат понесених на поховання - 39 746 грн.

Із АТ «Страхова група «ТАС» у рахунок відшкодування моральної шкоди на користь:

ОСОБА_5 - 8000 грн;

ОСОБА_4 - 8000 грн;

ОСОБА_9 , в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_5 - 8000 грн і страхове відшкодування у зв`язку із втратою годувальника - 288 000 грн.

У задоволенні решти вимог відмовлено.

За обставин, детально викладених у вироку суду, 20 травня 2024 року близько 22:00 ОСОБА_8 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи технічно справним автомобілем марки «Меrcedec-Веnz», в якому перевозив пасажира ОСОБА_10 та рухаючись на 37 км дороги сполученням «Східниця-Пісочна» в напрямку с. Пісочна Стрийського району Львівської області, проїжджаючи ділянку автодороги із заокругленням ліворуч порушив вимоги Правил дорожнього руху (далі - ПДР), а саме: пунктів 1.5, 1.10 в частині визначення термінів («дорожня обстановка», «безпечна швидкість») розділу 1; підпунктів «б», «д» п. 2.3, п.п. «а» п. 2.9 розділу 2; п.п. «г» пунктів 12.1, 12.2, п.п. «ґ» п. 12.6 розділу 12, які виразилися в тому, що він, керуючи вказаним технічно-справним автомобілем в стані алкогольного сп`яніння, рухався в умовах темної пори доби з перевищенням допустимої на цій ділянці автодороги швидкістю, своїми діями створив загрозу безпеці дорожнього руху, був не уважний, не стежив за дорожньою обстановкою, не зреагував на її зміну щоб мати змогу постійно контролювати рух автомобіля та безпечно керувати ним, в результаті чого, без причин технічного характеру допустив виїзд автомобіля марки «Меrcedec-Веnz», за межі проїзної частини праворуч, де автомобіль в стані заносу здійснив наїзд на нерухому перешкоду у вигляді дерева.

В результаті порушення ПДР водієм ОСОБА_8 пасажир автомобіля ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження, від яких він помер на місці пригоди.

Львівський апеляційний суд ухвалою від 31 березня 2025 року вирок місцевого суду в частині призначеного покарання змінив, постановив уважати ОСОБА_8 засудженим за ч. 3 ст. 286-1 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 5 років.

У решті вирок першої інстанції залишено без змін.

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі представники потерпілих ОСОБА_4 і ОСОБА_5 - адвокати ОСОБА_6 і ОСОБА_7 та прокурорне оскаржують доведеності винуватості та юридичної кваліфікації дій ОСОБА_8 , однак уважають за необхідне ухвалу апеляційного суду скасувати, у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість.

При цьому, представники потерпілих уважають за необхідне призначити засудженому покарання у виді позбавлення волі на строк - 8 років із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк - 9 років, а прокурор просить призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

У обґрунтування доводів касаційних скарг усі касатори стверджують, що суд апеляційної інстанції під час призначення покарання засудженому належним чином не урахував вимоги статей 50 і 65 КК.

Наполягають, що засуджений цивільний позов визнав частково, не відшкодував завданої злочином шкоди потерпілим, не проявив бажання виправити наслідки, тож апеляційний суд дійшов помилкового висновку, який суперечить практиці Верховного Суду про наявність обставини, що пом`якшує покарання - щире каяття.

Представник потерпілої ОСОБА_7 уважає, що загибель потерпілого та скрутне матеріальне становище сім`ї загиблого в наслідок цієї події є тяжкими наслідками у розумінні положень ст. 67 КК і мають бути визнані судом як обставини, які обтяжують покарання, тож покарання призначене апеляційним судом не співмірне із скоєним злочином.

Мотиви Суду

Перевіривши касаційні скарги представників потерпілих та прокурора, дослідивши зміст оскаржуваних судових рішень, Верховний Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Статтею 438 КПК передбачено, що підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, установлених місцевим судом, а також правильність кваліфікації його дій за ч. 3 ст. 286-1 КК Верховний Суд не перевіряє, оскільки законність і обґрунтованість судових рішень в цій частині ніким не оскаржується.

Доводи авторів скарг, які фактично зводяться до оспорювання призначеного покарання, на думку колегії суддів Верховного Суду, є необґрунтованими з огляду на таке.

Положеннями статті 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК.

Кримінально-правові норми, що визначають загальні засади та правила призначення покарання, наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування.

Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію між визначеним судом хоча й у межах відповідної санкції статті видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

У цьому кримінальному провадженні, як видно зі змісту судового рішення апеляційного суду, не вбачається обставин, які би давали підстави вважати, що покарання ОСОБА_8 призначено з порушенням указаних норм права.

З касаційних скарг та доданих до них судових рішень не встановлено підстав для їх задоволення оскільки рішення апеляційного суду відповідає вимогам статей 94, 370. 419 КПК.

Апеляційний суд вирішуючи питання призначення покарання засудженому ОСОБА_8 взяв до уваги встановлені судом першої інстанції обставини: ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який є тяжким необережним злочином; наслідки у вигляді смерті потерпілого; конкретні обставини справи; дані про особу засудженого, який вину визнав, раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем праці, має на утриманні чотирьох неповнолітніх дітей; наявність обставини, яка пом`якшує покарання, - щире каяття, відсутність обставин, які обтяжують покарання та наявність у потерпілих претензій до ОСОБА_8 майнового характеру.

У той же час суд апеляційної інстанції урахував, що засуджений: позитивно характеризується не тільки за місцем праці, але і за місцевим проживання та реєстрації; у матеріалах справи відсутні дані про те, що він до події притягувався до відповідальності за порушення Правил дорожнього руху чи які б містили негативну характеристику про особу засудженого. До того ж відсутні дані про перебування ОСОБА_8 на спеціалізованих обліках у лікаря нарколога та лікаря психіатра.

Цей суд узяв до уваги й ту обставину, що засуджений висловив щирий жаль з приводу вчиненого кримінального правопорушення, в результаті якого загинув його друг.

Доводи скарг про безпідставність урахування судом апеляційної інстанції щирого каяття засудженого як пом`якшуючу покарання обставину є необґрунтованими, оскільки вказана обставина була встановлена місцевим судом.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 2 ст. 404 КПК, суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру. Якщо розгляд апеляційної скарги дає підстави для прийняття рішення на користь осіб, в інтересах яких апеляційні скарги не надійшли, суд апеляційної інстанції зобов`язаний прийняти таке рішення.

У зв`язку із вимогами цієї статті, у будь-якому випадку, апеляційний суд був позбавлений можливості виключити цю обставину чи іншим чином погіршити становище особи, оскільки ні потерпілими, ні прокурором така обставина (щирого каяття) не оскаржувалась та апеляційна скарга не подавалась взагалі.

З цих же причин є безпідставними доводи про неурахування апеляційним судом як обтяжуючої покарання обставини - тяжких наслідків (загибель потерпілого та скрутне матеріальне становище сім`ї загиблого в наслідок цієї події).

Суд першої інстанції не встановив будь-яких обтяжуючих покарання обставин, передбачених ст. 67 КК і такі висновки в апеляційному порядку не оскаржувалися.

Необґрунтованим є посилання на настання смерті ОСОБА_10 , як обтяжуючу покарання обставину, оскільки ця обставина є кваліфікуючою ознакою ч. 3 ст. 286-1 КК, а тому не може додатково ураховуватись як обтяжуюча.

При цьому варте уваги, що прокурор, який подав касаційну скаргу і представники потерпілих були присутні під час апеляційного розгляду справи і не висловлювали сумнівів у вироку місцевого суду та просили залишити його в силі.

Апеляційний суд переглядаючи вирок місцевого суду, у межах своїх повноважень, дійшов висновку, що визнання вини та щире каяття ОСОБА_8 не були формальними та такими, що обумовлені лише страхом призначеного покарання, оскільки така позиція була сталою зі стадії досудового розслідування.

Враховуючи викладене, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для задоволення касаційних скарг представників потерпілих і прокурора, оскільки не встановлено, що призначене покарання ОСОБА_8 за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість і невідповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого та вважає, що у відкритті провадження на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428, ст. 441 КПК, Верховний Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційними скаргами представників потерпілих ОСОБА_4 і ОСОБА_5 - адвокатів ОСОБА_6 і ОСОБА_7 та прокурора Львівської обласної прокуратури на ухвалу Львівського апеляційного суду від 31 березня 2025 року у кримінальному провадженні стосовно

ОСОБА_8 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3