ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/268/25 Справа № 698/705/22 Категорія: ч. 1 ст. 122 КК України Головуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 травня 2025 року м. Черкаси

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретаря ОСОБА_5 ,
за участі: прокурора ОСОБА_6
обвинуваченого потерпілого ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження №0000523 за апеляційними скаргами потерпілого ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_7 , прокурора у кримінальному провадженні - начальника Катеринопільського відділу Звенигородської окружної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Катеринопільського районного суду Черкаської області від 21 листопада 2024 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Катеринопіль, Катеринопільського району, Черкаської області, громадянина України, зареєстрованого по АДРЕСА_1 , який фактично проживає по АДРЕСА_2 , одруженого, раніше не судимого,

засуджено за ч.1 ст.122 Кримінального кодексу України (далі - КК) та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

На підставі ст.ст.75,76 КК звільнено з випробуванням строком на 1 рік, зобов`язано його періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 12736 53 копійки в рахунок відшкодування заподіяної майнової шкоди, 20000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, та 2000 гривень витрат на професійну правничу допомогу, а всього 34736,53 грн.

ВСТАНОВИЛА

Встановлені судом першої інстанції обставини.

Вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим в тому, що він 07.07.2022 року близько 12 години 00 хвилин, перебуваючи на території домоволодіння АДРЕСА_1 , під час з`ясування проблемних питань, що пов`язані з проживанням тимчасово переміщених осіб ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_5 вчинив словесний конфлікт з ОСОБА_8 .

Під час вказаного вище словесного конфлікту, на ґрунті виниклих неприязних стосунків, умисно наніс один удар дерев`яним предметом, типу бейсбольної бити, який приніс з собою, по лівій руці в області ліктьового суглобу потерпілого ОСОБА_8 , який намагався прикрити вказаною рукою обличчя та голову. Після цього, ОСОБА_7 , продовжуючи свій злочинний умисел, спрямований на заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_8 , наніс останньому ще один удар вказаним вище дерев`яним предметом в область ліктьової кістки лівої руки.

В подальшому ОСОБА_7 , продовжуючи свій злочинний умисел, спрямований на заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_8 , після того, як останній повернувся до нього спиною, з метою прикриття від удару травмованої лівої руки, наніс потерпілому один удар вказаним вище дерев`яним предметом по спині в область правої нирки.

Внаслідок вказаних вище ударів потерпілий ОСОБА_8 , отримав тілесні ушкодження у вигляді - закритого перелому середньої третини лівої ліктьової кістки зі зміщенням, садно в області лівого ліктьового суглобу, що відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що спричинили довготривалий розлад здоров`я, та тілесні ушкодження у вигляді синця у правій поперековій ділянці, що відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

Вимоги апеляційних скарг, узагальнені доводи осіб, які їх подали.

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_8 , непогоджуючись з вироком суду через м`якість покарання та заниженим розміром матеріальної та моральної шкоди при розгляді цивільного позову, просить скасувати вирок та ухвалити новий, яким визнати винним ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК, та призначити йому покарання у вигляді позбавлення волі строком на два роки, задовольнити заявлений цивільний позов в повному обсязі.

Обґрунтовуючи свої вимоги посилається на те, що суд першої інстанції не врахував, що злочин проти нього був вчинений, як проти особи похилого віку, те що члени його сім`ї мають інвалідність І, ІІ,І ІІ груп, проти яких обвинувачений йшов вчиняти злочин. Вважає, що суд не врахував, і не дав оцінки свідченням сестри обвинуваченого ОСОБА_13 , які є неправдивими, та не відповідають дійсності, вона є зацікавленою особою та погрожувала йому зламати іншу руку.

Стверджує, що суддя не врахував при розгляді цивільного позову наявні докази у вигляді квитанцій, чеків по лікуванню.

Разом з тим, апелянт не погодився з розміром моральної шкоди, вказавши, що він є особою похилого віку, його здоров`я погіршилося, переніс дві тяжкі операції, все це призвело до втрати душевного спокою та порушення його звичайного способу життя, і тривалий час він відчуває фізичні та душевні страждання.

Також зауважує, що суд не врахував, спосіб нанесення йому тілесних ушкоджень - нанесення ударів в голову битою. Він відчував приниження з боку ОСОБА_7 та його батьків, родичів, сестер, які вигнали його з сім`єю в умовах воєнного стану, що призвело до душевних страждань.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 , не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини та правову кваліфікацію його дій, просить змінити вирок суду, в частині вирішення цивільного позову щодо потерпілого ОСОБА_8 про відшкодування майнової та моральної шкоди.

Мотивуючи свої апеляційні вимоги посилається на, що суд першої інстанції не навів обґрунтувань щодо стягнення матеріальної шкоди на користь потерпілого в сумі 12 736,53 грн. та моральної шкоди в розмірі 20 000 грн., які не узгоджуються з принципами розумності, справедливості, не ґрунтуються на належних, допустимих, достовірних доказах. Вважає, що підтвердженою належними доказами заподіяння потерпілому майнової шкоди є сума витрат в розмірі 236,53 грн., що полягає у витратах на проведення судово-медичної експертизи в сумі 221,53 та на перерахування вказаної суми - 15 грн. Що стосується решти суми заявлених позовних вимог по відшкодуванню майнової шкоди, то вони є безпідставними, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які фактичні дані щодо наявності лікарського призначення медичних засобів та препаратів, придбаних потерпілим для особистого лікування. Стверджує, що суд в частині відшкодування моральної шкоди не дослідив та не з`ясував обставини провадження в повному обсязі, зокрема, те, що він визнав свою вину, зробив належні висновки з приводу інциденту, намагався зменшити глибину страждань та переживань потерпілого, та тримати з потерпілим зв`язок, цікавився станом його здоров`я, пропонував надати будь-яку допомогу, висловлював співчуття, жаль і вибачення. Також суд не навів належних мотивів щодо співставлення розміру стягнутої моральної шкоди - 20 000 грн. з прожитковим мінімумом для непрацездатної особи, а тому вважає, що розмір стягнутої на користь потерпілого моральної шкоди є надмірним та підлягає зменшенню. На його думку, сума грошових коштів в розмірі 5000 грн. стала б достатньою та співмірною компенсацією моральним та фізичним стражданням потерпілого ОСОБА_8 , внаслідок події, що мала місце 07.07.2022, й таке рішення відповідало б засадам виваженості, розумності та справедливості.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні - начальник Катеринопільського відділу Звенигородської окружної прокуратури ОСОБА_14 , не заперечуючи доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та правильності кваліфікації його дій, просить вирок суду скасувати в частині призначеного покарання через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватим та засудити за ч.1 ст.122 КК у вигляді 2 років позбавлення волі. Виключити з мотивувальної частини вироку посилання суду на обставину, що пом`якшує покарання - повне визнання винуватості. У решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Апеляційні вимоги аргументував тим, що, прийнявши рішення про звільнення ОСОБА_7 на підставі ст.75 КК від відбування покарання з випробуванням, суд прийшов до помилкового переконання, що таке покарання буде необхідним та цілком достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів. Вважає, що суд не встановив достатніх обставин, що пом`якшують відповідальність обвинуваченого. Стверджує, що невизнання ОСОБА_7 своєї вини у ході досудового розслідування, та визнання її під час судового розгляду під тиском зібраних у провадженні доказів, не вказують на щире каяття обвинуваченого, а лише свідчать про усвідомлення ним невідворотних наслідків у вигляді понесення покарання за скоєне. Суд першої інстанції при призначенні покарання у повній мірі не врахував суспільної небезпеки вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, поведінку обвинуваченого після вчинення злочину, який покинув приміщення домоволодіння, не надавши жодної допомоги, наслідки які настали від його протиправних дій, у виді тілесних ушкоджень середньої тяжкості, думку потерпілого, який наполягав на суворій мірі покарання. Також суд не врахував, що обвинувачений вчинив умисний злочин проти життя та здоров`я щодо особи похилого віку, протягом досудового розслідування та до завершення судового слідства не визнав свою вину, не розкаявся у вчиненому, вибачення у потерпілого не просив, не відшкодував заподіяну шкоду та жодної фінансової допомоги на лікування не надав, а тому призначене покарання, на думку апелянта, є м`яким. Засвідчує, що відомості про ОСОБА_7 , котрий раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем проживання, одружений, має на утриманні малолітню дитину з інвалідністю і дружину з інвалідністю ІІ групи, одночасно є непрацюючим, відсутність обставин, що обтяжують покарання, не є достатніми мотивами для обґрунтування висновку про можливість виправлення ОСОБА_7 без відбування покарання та звільнення від його відбування з випробуванням.

Зауважує, що матеріали кримінального провадження не містять даних про бажання ОСОБА_7 виправити наслідки вчиненого, а тому є безпідставним визнання судом пом`якшуючою покарання обставиною, - повного визнання винуватості.

Позиції учасників судового провадження.

Після докладу суддею-доповідачем змісту вироку, доводів апеляційної скарги, були заслухані:

- обвинувачений, який підтримав вимоги своєї апеляційної скарги, пославшись на доводи, що в ній викладені, та заперечив проти апеляційної скарги потерпілого і прокурора вважаючи їх вимоги безпідставними;

- прокурор, яка частково підтримала апеляційну скаргу прокурора, пославшись на безпідставність визнання обставини, що пом`якшує покарання, - повне визнання вини, вирішення апеляційної скарги потерпілого залишила на розсуд суду, заперечила проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого;

- потерпілого, який підтримав вимоги своєї апеляційної скарги та скарги прокурора, та заперечив проти вимог апеляційної скарги обвинуваченого.

Мотиви суду.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи обвинуваченого, прокурора, вивчивши матеріали провадження та дослідивши наведені в апеляційних скаргах доводи, колегія суддів приходить до таких висновків.

Зі змісту ст.370 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та умотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Оскільки висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та фактичні обставини його вчинення в апеляційних скаргах не оспорюються, то відповідно до вимог ст.404 КПК, вирок в цій частині судом апеляційної інстанції не переглядається.

Доводи апеляційних скарг потерпілого ОСОБА_8 та прокурора ОСОБА_9 щодо призначення обвинуваченому занадто м`якого покарання, та необхідність призначення ОСОБА_7 більш суворого покарання, зокрема у виді позбавлення волі на строк 2 роки, не знайшли свого підтвердження під час перегляду вироку апеляційним судом.

Згідно з ч. 2 ст.50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів, як самими засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ст.65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Санкція ч. 1 ст. 122 КК України передбачає покарання за умисне заподіяння середньої тяжкості тілесного ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 цього Кодексу, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я, у виді виправних робіт на строк до двох років або обмеженням волі на строк до трьох років, або позбавленням волі на строк до трьох років.

Частиною першою статті 75 КК визначено, якщо суд, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільненні від відбування покарання з випробуванням.

Загальні засади призначення покарання, визначені в ст. 65 КК, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів.

Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст.75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання певного виду й розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані в сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Крім того, метою покарання є виправлення та перевиховання особи, яка вчинила кримінальне правопорушення та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень, а тому таке покарання не може переслідувати ціль розправи.

Підстави звільнення особи від відбування покарання з випробуванням визначив також Верховний Суд в постанові від 19.07.2018 (справа №755/6254/17), де зазначив, що згідно з законом ст. 75 КК може бути застосована в тому разі, коли при призначенні покарання, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, оскільки звільнення з випробуванням має на меті настання позитивних змін в особистості засудженого та створення в нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки в суспільстві.

Таким чином, умовою звільнення від відбування покарання з випробуванням є наявність таких соціальних чинників, які б давали суду підстави дійти висновку про виправлення і перевиховання обвинуваченого без відбування покарання.

Обираючи обвинуваченому вид та міру покарання, місцевий суд, умотивувавши своє рішення, правильно врахував вищенаведені вимоги закону, а також ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та відсутність обставин, що обтяжують йому покарання, та звільнив останнього від його відбування із встановленням іспитового строку.

Правильно враховано, що ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, яке відповідно до вимог ст. 12 КК України є нетяжким злочином.

Що стосується особи обвинуваченого, то суд обґрунтовано виходив з того, що ОСОБА_7 , є раніше не судимий, за місцем проживання характеризується виключно позитивно, та відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Врахувавши ступінь тяжкості та характер суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, його суспільно небезпечні наслідки, особу обвинуваченого, який характеризується позитивно, не має не знятих та непогашених судимостей, відсутність обставин, що обтяжують покарання, суд прийшов до обґрунтованого висновку, що ОСОБА_7 слід призначити покарання в межах санкції ч. 1 ст. 122 КК України строком на 2 роки позбавлення волі зі звільненням його від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст.ст. 75, 76 КК України з іспитовим строком у вигляді 1 рік.

Колегія суддів погоджується із видом та мірою призначеного покарання, вважає, таке покарання буде справедливим, необхідним і достатнім для виправлення останнього та попередження вчинення ним нових злочинів.

Доводи потерпілого та прокурора про те, що суд при призначенні покарання ОСОБА_7 в повній мірі не врахував, суспільну небезпеку вчиненого останнім кримінального правопорушення, вчинення злочину проти особи похилого віку та спосіб його вчинення, подальшу його поведінку, на думку колегії суддів, є безпідставними, оскільки, як вбачається з матеріалів справи суд ретельно, дослідив та надав оцінку у сукупності усім доказам із дотриманням вимог кримінального процесуального закону, про що у вироку відповідно до ст. 374 КПК наведено докладні мотиви.

Апеляційні твердження потерпілого ОСОБА_8 , що суд першої інстанції не врахував, і не дав оцінку свідченням сестри обвинуваченого ОСОБА_13 , є надуманими. Як вбачається з вироку суду, в судовому засіданні суду першої інстанції в якості свідка була допитана ОСОБА_13 , сестра обвинуваченого, яка добровільно надала суду показання щодо обставин конфлікту, який виник між ОСОБА_7 та потерпілим ОСОБА_8 07.07.2022 близько 12 год. 00 хв. на території домоволодіння АДРЕСА_1 . Суд заслухавши пояснення свідка ОСОБА_13 , проаналізувавши їх з показаннями потерпілого та інших свідків допитаних в судовому засіданні, зазначив, що визнає достовірними і надає перевагу показанням потерпілого ОСОБА_8 , та свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_10 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , оскільки показання останніх узгоджуються з іншими дослідженими судом доказами, в той час, як свідок ОСОБА_13 повідомила суду про те, що особисто не бачила яким чином потерпілому могли бути заподіяні тілесні ушкодження.

Переглядаючи вирок в частині вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_8 про відшкодування з ОСОБА_7 матеріальної та моральної шкоди, як про це просять в своїх апеляційних скаргах потерпілий ОСОБА_8 та обвинувачений ОСОБА_7 , апеляційний суд зазначає таке.

Відповідно до ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні правовідносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

При вирішенні цивільного позову суд зобов`язаний об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати учасників та характер правовідносин, що склалися між ними, встановити розмір шкоди, заподіяної внаслідок вчинення злочину, а також визначити порядок її відшкодування.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позов потерпілого про відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 12736,53 грн. 53 коп. (витрати: за судово-медичні послуги - 221,53 грн.; на перерахування вказаної суми -15 грн. та на придбання металоконструкцій для остеосінтезу передпліччя - 12500 грн.(а.с.29,112), правильно встановив, що розмір завданої матеріальної шкоди становить саме 12736,53 грн. 53 коп., оскільки він підтверджується сукупністю досліджених судом доказів.

Апеляційні доводи потерпілого ОСОБА_8 про те, що суд першої інстанції не мотивував, зокрема, розмір матеріальної шкоди - 12736,53 грн. 53 коп, не врахував квитанції та чеки по його лікуванню, які ним були надані суду, як і апеляційні доводи обвинуваченого ОСОБА_7 про завищений розмір матеріальної шкоди визначений судом першої інстанції, є необґрунтованими з таких підстав. Частина розрахункових документів (чеків, квитанцій), доданих потерпілим ОСОБА_8 до позовної заяви на підтвердження понесених ним матеріальних витрат, не містять відомостей, що вказані медичні препарати придбані потерпілим за лікарським призначенням для особистого лікування. Розмір матеріальної шкоди - 12736,53 грн. 53 коп. визначено саме такий, тому що він підтверджується доказами.

Колегія суддів вважає, що з врахуванням вище викладеного підстави для задоволення апеляційних вимог потерпілого та обвинуваченого в частині вирішення цивільного позову щодо матеріальної шкоди відсутні.

Переглядаючи вирок в частині вирішення цивільного позову про відшкодування моральної шкоди, колегія суддів вважає, що місцевий суд прийняв немотивоване рішення.

Нормами ст.23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Установлено, що діями обвинуваченого ОСОБА_7 потерпілому ОСОБА_8 завдано фізичний біль та страждання у зв`язку з ушкодженням здоров`я, душевні страждання у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього.

Отже, місцевий суд прийшов до обґрунтованого висновку, що вимога потерпілого про відшкодування моральної шкоди є підставною.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення (ч.3 ст.23 ЦК).

Вирішуючи питання щодо розміру завданої моральної шкоди, що підлягає стягненню, враховується тривалість моральних страждань і переживань потерпілого, оскільки останньому обвинувачений ОСОБА_7 спричинив середньої тяжкості тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому середньої третини лівої ліктьової кістки зі зміщенням, садно в області ліктьового суглобу, що призвело до істотних змін у його житті та негативно позначилося на його моральному та психологічному стані.

Визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди, враховується, що здоров`я людини є найвищою соціальною цінністю, а тому на підставі ст.1167 ЦК така шкода підлягає відшкодуванню і з урахуванням наведених норм права та встановлених судом обставин справи.

Беручи до уваги конкретні обставини провадження, наслідки, що наступили, характер і глибину душевних, емоційних, моральних страждань, які переніс потерпілий ОСОБА_8 , їх тривалість, зважаючи на обставини, за яких було заподіяно моральну шкоду, апеляційний суд вважає, що позовні вимоги потерпілого ОСОБА_8 в частині відшкодування моральної шкоди підлягають задоволенню повністю.

На думку суду апеляційної інстанції, потерпілому ОСОБА_8 діями обвинуваченого ОСОБА_7 заподіяна моральна шкода, яка полягала у моральних та фізичних стражданнях, вимушеності змін у звичному способі життя, що в сукупності позначилось на звичному способі його життя, а тому грошовий еквівалент такої шкоди визначений місцевим судом не у повному розмірі. Щодо цього, треба врахувати тривалість лікування потерпілого з 26.10.2022 по 01.11.2022, з 25.10.2023 по 30.10.2023 на стаціонарному лікуванні, у зв`язку з оперативним втручанням (Т.1 а.с.228-229).

При визначенні розміру моральної шкоди також слід зважити на період амбулаторного лікування з 17.10.2022 по 25.01.2023 (Т.1 а.с.246), що безумовно свідчить про значну тяжкість вимушених змін у житті потерпілого, істотний час і зусилля, витрачені потерпілим для відновлення попереднього стану. Водночас посилання суду першої інстанції на скрутне матеріальне становище обвинуваченого, щодо наявності у нього дружини інваліда ІІ групи та дитини з інвалідністю, як на підставу для зменшення розміру суми відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, не узгоджується з приписами ч.4 ст.1139 ЦПК.

Зазначене, на переконання колегії, свідчить про необхідність стягнення з обвинуваченого в користь потерпілого моральної шкоди в розмірі 100 000 грн., що відповідатиме критеріям виваженості, справедливості та розумності.

Тому вирок місцевого суду в частині вирішення цивільного позову про відшкодування моральної шкоди підлягає зміні шляхом збільшення розміру відшкодування моральної шкоди з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_8 .

На переконання суду апеляційної інстанції такий розмір моральної шкоди буде достатнім та не буде сприяти збагаченню потерпілого за рахунок обвинуваченого.

З вищевикладених підстав, колегія суддів вважає апеляційні доводи обвинуваченого ОСОБА_7 в частині його незгоди з визначеним судом першої інстанції розміром заподіяної моральної шкоди безпідставними, а тому такими, що не підлягають задоволенню.

При цьому, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення в частині стягнення з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_8 витрати на правову допомогу.

Положення ч.2 ст.120 КПК регламентують, що витрати, пов`язані з оплатою допомоги представника потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача та юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які надають правову допомогу за договором, несе відповідно потерпілий, цивільний позивач, цивільний відповідач, юридична особа, щодо якої здійснюється провадження.

Приписами ч.1 ст.124 КПК встановлено, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

До таких витрат відповідно до п.1 ч.1 ст.118 цього Кодексу належать витрати на правову допомогу.

Згідно з вимогами п.3 ч.1 ст.91 КПК вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, розмір процесуальних витрат, належить до обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Оплата праці адвоката є результатом відповідних домовленостей між адвокатом та його клієнтом і визначається договором про надання правової допомоги.

Відповідно до ст.ст.26, 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги, ордеру. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Як вбачається із оскаржуваного вироку, суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону, оскільки витрати на правову допомогу підтверджуються договором про надання правової допомоги від 12.10.2022 року; актом приймання - передачі наданих послуг від 12.10.2022 року та квитанцією до прибуткового касового ордеру від 14.10.2022 року.

В той же час, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги прокурора щодо безпідставного визнання судом першої інстанції обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, - повне визнання винуватості.

Згідно з ч.1 ст.66 КК при призначенні покарання обставинами, які його пом`якшують, визнаються, зокрема, з`явлення із зізнанням, щире каяття або активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що протягом досудового розслідування та до завершення судового слідства обвинувачений ОСОБА_7 не визнавав свою вину та заперечував її. Заразом з цього приводу слід зауважити на висновки суду, викладені у вироку, що містять істотні суперечності, адже суд визнавши повне визнання вини, як обставину, що пом`якшує покарання, одночасно відзначив про часткове визнання ОСОБА_7 своєї вини.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , всупереч вимогам закону, безпідставно визначено обставину що пом`якшує покарання, - повне визнання вини, а тому, в цій частині апеляційні вимоги прокурора слід задовольнити, і зазначену судом обставину, що пом`якшує покарання, необхідно виключити з мотивувальної частини вироку. Разом з тим, наведене не впливає на призначене судом покарання.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА

Апеляційні скарги потерпілого ОСОБА_8 , прокурора у кримінальному провадженні - начальника Катеринопільського відділу Звенигородської окружної прокуратури ОСОБА_9 задовольнити частково, апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Катеринопільського районного суду Черкаської області від 21 листопада 2024 року щодо ОСОБА_7 змінити в частині вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_8 .

Збільшити розмір стягнення за цивільним позовом ОСОБА_8 та стягнути на його користь з ОСОБА_7 100000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Виключити з мотивувальної частини вироку обставину, що пом`якшує покарання, - повне визнання вини.

У решті вирок залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду може бути оскаржена учасниками судового процесу шляхом подачі касаційних скарг безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення ухвали судом апеляційної інстанції.

Головуючий ОСОБА_2

Судді ОСОБА_4

ОСОБА_3