Провадження № 11-кп/811/259/25 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в режимі відеоконференції апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , на ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 27 лютого 2025 року про відмову у задоволенні клопотання про умовно-дострокового звільнення засудженого,

за участю прокурора ОСОБА_8 ,

засудженого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и л а :

вищевказаною ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду, адвокат ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 звернулася з апеляційною скаргою, у якій просить ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 27 лютого 2025 року скасувати, постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання та звільнити ОСОБА_7 , засудженого вироком Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 29 лютого 2024 року умовно-достроково від відбування покарання на невідбутий строк покарання.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги покликається на те, що оскаржена ухвала є необґрунтованою, винесеною з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, вказує, що ОСОБА_7 на цей час відбув понад половину строку покарання за злочин, передбачений ч. 2 ст. 309 КК України. Висновок про ступінь виправлення засудженого складався відповідною комісією колонії 28 листопада 2024 року, тобто до подачі клопотання про умовно-дострокове звільнення до суду. Вже після засідання комісії, 20 грудня 2024 року, ОСОБА_7 надано заохочення, висловлено подяку начальника колонії за виконання покладених обов`язків та додержання правил поведінки. Тому дії адміністрації колонії суперечать словам її представника, який у судовому засіданні просив відмовити у клопотанні, зазначаючи, що засуджений не довів своє виправлення.

Вказує, що за весь період відбування покарання у засудженого немає жодних стягнень та зауважень, що підтверджується характеристикою ОСОБА_7 .

На переконання сторони захисту, ОСОБА_7 своєю сумлінною поведінкою, чесним ставленням до праці довів своє виправлення, а тому вважає за можливе звільнити його умовно-достроково від відбування покарання.

Щодо відшкодування збитків та судових витрат, у відповідь на адвокатський запит до Бердичівського відділу ДВС було встановлено необхідність сплати ОСОБА_7 4251 грн 18 коп., що ним сплачено і підтверджено відповідною квитанцією.

Як зазначає захисник, сторона захисту не заперечує, що належне виконання засудженим законних вимог представників адміністрації виправно-трудової установи під час відбуття покарання, його належна поведінка та сумлінне ставлення до праці є для нього обов`язком, впродовж всього строку відбування покарання, але всі ці дії та правомірна поведінка, виконання вимог, відсутність стягнень, наявність заохочень, щире каяття свідчать саме про виправлення засудженого, що є підставою для умовно-дострокового звільнення.

У судовому засіданні засуджений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_6 подану апеляційну скаргу підтримали з мотивів, викладених у ній.

Прокурор ОСОБА_8 проти задоволення апеляційних вимог заперечила, зазначивши, що такі не ґрунтуються на вимогах закону.

Заслухавши доповідача, позицію учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали провадження та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 81 КК України, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення, а згідно з ч. 3 ст. 81 КК України, умовне-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, зокрема, після фактичного відбуття засудженим не менше певного (зазначеного законом) строку покарання, призначеного судом.

За змістом цієї норми умовно-дострокове звільнення від відбування покарання є правом, а не обов`язком суду.

Висновок про можливість застосування умовно-дострокового звільнення засудженого повинен ґрунтуватися на аналізі даних про його поведінку за весь час відбуття покарання, у тому числі й даних, що характеризують ступінь тяжкості вчиненого злочину і особу засудженого в цілому. При цьому основним, вирішальним не є факт відбуття певної частини покарання, а факт доведеності того, що засуджений сумлінною поведінкою та ставленням до праці довів своє виправлення.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року №2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну не відбутої частини покарання більш м`яким» умовно-дострокове звільнення від відбування покарання має надзвичайно важливе значення для виправлення засуджених та запобігання вчиненню нових злочинів, тобто для досягнення мети, передбаченої ст. 50 КК України.

Поряд з тим, єдиною і достатньою підставою умовно-дострокового звільнення є досягнення однієї з цілей покарання виправлення засудженого, що підтверджується його сумлінною поведінкою і ставленням до праці в процесі відбування покарання. Під сумлінною поведінкою розуміється не тільки пасивна форма поведінки засудженого, яка полягає у стримуванні від порушень режиму відбування покарання, а й прагнення своєю діяльністю спокутувати вину за вчинений злочин.

Під сумлінним ставленням до праці слід розуміти постійну свідому участь в суспільно корисній праці, систематичне виконання і перевиконання виробничих завдань, якість виконання роботи, відсутність трудових порушень, прогулів, відмов від роботи, додержання правил охорони праці й техніки безпеки.

Рішення про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного і всебічного вивчення даних про особу засудженого та доведеності того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення. При цьому, суд має ретельно з`ясувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправної установи, а також його наміри щодо залучення до суспільно-корисної праці.

Судом першої інстанції при розгляді клопотання вказаних вище вимог закону дотримано в повній мірі.

Згідно з наданою до клопотання характеристикою, ОСОБА_7 29 лютого 2024 року засуджений вироком Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області за ч. 2 ст. 309, ч. 1 ст. 71, ст. 72 КК України до 1 року 1 місяця позбавлення волі; відбуває покарання з 11 травня 2024 року, протягом останніх півроку порушень не вчиняв, за оцінювальний період до дисциплінарної відповідальності не притягувався; 20 грудня 2024 року йому начальником ДУ «ДВК (№40)» висловлено подяку за виконання покладених обов`язків та додержання правил поведінки.

Водночас, ОСОБА_7 регулярно вживав ПАР до засудження, має нестійку мотивацію до припинення вживання, що змінюється залежно від оточуючих. До засудження підтримував кримінальні зв`язки або з зв`язки з особами з антисоціальною поведінкою. Дехто у колі спілкуванні підтримує прокримінальні настанови та спосіб життя. Бажає змінити своє життя, проте це бажання має поодинокий та несистемний характер. Стверджує, що має бажання брати участь у програмах/заходах, але за поведінкою особи чи з інших джерел інформації зрозуміло, що це не відповідає дійсності, або, відвідуючи заходи програми, особа не бере активної участі в діяльності групи/відвідує несистемно. Усвідомлює, що саме потребує зміни, але при цьому нічого не робить. Вважає, що деякі типи асоціальної поведінки прийнятні. Ризик вчинення повторного кримінального правопорушення оцінюється як середній.

Відповідно до Порядку визначення ступеня виправлення засудженого, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 19 січня 2023 року №294/5, персоналом установи виконання покарання сформульовано висновок щодо ступеня виправлення засудженого ОСОБА_7 , підсумок 48 балів засуджений не став на шлях виправлення (не довів своє виправлення), не може бути представлений до умовно-достроково звільнення від відбування покарання або заміни невідбутої частини покарання більш м`яким (ст. ст. 81, 82 КК України).

Дослідивши матеріали, що характеризують особу засудженого ОСОБА_7 , колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що до останнього не може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, адже останній за час відбування покарання характеризується посередньо: активної участі у реалізації програм диференційованого виховного впливу та інших заходах соціально-виховного характеру не бере, на виробництві установи не працевлаштований, усвідомлює вплив вживання ПАР на життя і здоров`я, проте можлива зміна поведінки під впливом оточення, піддатливий до тиску іншої людини або групи, водночас, дехто у колі спілкування засудженого підтримує прокримінальні настанови.

На думку колегії суддів, дотримання ОСОБА_7 порядку і умов відбування покарання, відсутність притягнень до дисциплінарної відповідальності, наявність позитивних планів на майбутнє, хоч засуджений поки не розуміє, як їх втілити, свідчить про те, що поведінка засудженого зазнає позитивних змін, однак станом на сьогодні підстави стверджувати, що останній дійсно став на шлях виправлення та довів вказаний факт, відсутні.

Наведені захисником в апеляційній скарзі обставини та дані апеляційний суд не вбачає підставою для скасування оскарженої ухвали та застосування до ОСОБА_7 умовно-дострокового звільнення.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно вивчив дані про особу засудженого та дійшов правильного висновку про недоведеність того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення, при цьому суд належним чином мотивував прийняте рішення.

Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування кримінального закону, які б тягнули за собою скасування чи зміну рішення суду, апеляційним переглядом не встановлено.

Ураховуючи вищезазначене, оскаржувана ухвала є законною та обґрунтованою, а тому підстав для задоволення апеляційних вимог сторони захисту не вбачається.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 409, 537, 539 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 27 лютого 2025 року про відмову у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про його умовно-дострокове звільнення залишити без змін, апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в його інтересах без задоволення.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4