Житомирський апеляційний суд
Справа №288/725/24 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Номер провадження №11-кп/4805/103/25
Категорія ч.4 ст.296, ч.1 ст.263 КК Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2025 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі матеріали судового провадження №288/725/24 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Попільнянського районного суду Житомирської області від 18.10.2024 відносно

ОСОБА_8 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.296, ч.1 ст.263 КК України,

в с т а н о в и в :

зазначеним вироком ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.296, ч.1 ст.263 КК України та призначено покарання:

- за ч.1 ст.263 КК України у виді 3 років позбавлення волі;

- за ч.4 ст.296 КК України у виді 3 років 2 місяців позбавлення волі.

Відповідно до вимог ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_8 призначено остаточне покарання у виді 3 років 2 місяців позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_8 обчислено з моменту приведення даного вироку до виконання.

Зараховано в строк покарання період тримання під вартою від 21 лютого 2024 року по 23 лютого 2024 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Стягнуто з ОСОБА_8 , витрати за проведення комплексної судової вибухово-технічної експертизи № КСЕ-19/106-24/3320 від 29.02.2024 року в розмірі 6815 грн. 52 коп.

Заставу, визначену ухвалою Житомирського апеляційного суду від 13 березня 2024 року у справі № 288/517/24, в розмірі 151400 гривень 00 копійок, що внесена за ОСОБА_8 слід повернути заставодавцю ОСОБА_9 , після набрання вироком суду законної сили.

Питання про речові докази вирішено у відповідності до вимог ст.100 КПК України.

Згідно вироку суду, 21 лютого 2024 року біля 16 години 30 хвилин ОСОБА_8 перебував у гаражному приміщенні поблизу будинку по вулиці Київській, 38 у смт. Попільні, Житомирського району, Житомирської області, де на металевому швелері металевої брами помітив гранату Ф-1. В цей час у ОСОБА_8 виник злочинний умисел на придбання бойових припасів без передбаченого законом дозволу.

Реалізуючи свій злочинний умисел, у порушення вимог Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної, холодної і охолощеної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та патронів до них, а також боєприпасів до зброї, основних частин зброї та вибухових матеріалів, затвердженої наказом МВС України, від 21.08.1998 р. № 622, Положення про дозвільну систему, затвердженого постановою Кабінетом Міністрів України № 576 від 12.10.1992 року, без спеціального дозволу органів Національної поліції, ОСОБА_8 , перебуваючи вказаного числа, день, час та місці, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, достеменно знаючи, що він виявив та придбав відповідно висновку експерта № КСЕ-19/106-24/3320 від 29.02.2024 року, оборонну осколкову ручну гранату Ф-1, яка належить до вибухових пристроїв військового призначення - бойових припасів. Після цього ОСОБА_8 , поклав придбаний бойовий припас - гранату Ф-1 до лівої кишені своєї куртки, яка була одягнена на ньому та носив його при собі до 17 години 00 хвилин 21.02.2024 року, та в подальшому привів в дію підривник та здійснив її підрив на території КНП «Попільнянська лікарня» по вулиці Київська, 40 у смт. Попільня, Попільнянської ОТГ, Житомирського району, Житомирської області.

Своїми умисними діями, які виразились у придбанні та носінні бойових припасів без передбаченого законом дозволу, ОСОБА_8 скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.263 КК України.

Крім того, 21 лютого 2024 року біля 17 години 00 хвилин ОСОБА_8 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, проходив по території КНП «Попільнянська лікарня», яка розташована по вулиці Київська, 40 в смт. Попільня, Попільнянської ОТГ, Житомирського району, Житомирської області, де в нього раптово виник злочинний умисел, спрямований на грубе порушення громадського порядку.

Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на вчинення хуліганства, грубо порушуючи громадський порядок, з мотивів явної неповаги до суспільства, з метою самоутвердитися за рахунок приниження інших осіб, діючи умисно та цілеспрямовано, з особливою зухвалістю, ОСОБА_8 у вказану дату та час, проходячи по асфальтованій ділянці дороги поблизу приміщення «морг», яке розташоване на території КНП «Попільнянська лікарня» по вулиці Київська, 40 у смт. Попільня, Попільнянської ОТГ, Житомирського району, Житомирської області, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, в присутності громадян, що знаходилися біля вказаного закладу, грубо порушив громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, привів в дію підривник та поблизу вищевказаного закладу здійснив підрив бойового припасу - оборонної осколкової ручної гранати Ф-1, яка належить до вибухових пристроїв військового призначення - бойових припасів, яку рукою кинув на земельну ділянку в напрямку приміщення «котельня», де відбувся вибух.

Своїми умисними діями, які виразились у грубому порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю, вчинене із застосуванням іншого предмету, заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень, ОСОБА_8 скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст.296 КК України.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 просить змінити вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання, як незаконний, а своїм рішенням призначити покарання: - за ч.1 ст.263 КК України у виді 3 років позбавлення волі; - за ч.4 ст.296 КК України у виді 3 років 2 місяців позбавлення волі. Відповідно до вимог ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_8 призначити остаточне покарання у виді 3 років 2 місяців позбавлення волі. Відповідно до вимог ч.1 ст.75 КК України, звільнити ОСОБА_8 від відбування покарання із встановленням іспитового терміну у виді 2 років. В решті вирок суду лишити без змін.

При цьому, звертає увагу, що в оскаржуваному вироку суду зазначено те, що в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_8 свою винуватість у вчиненні кримінальних правопорушень визнав частково, однак дана обставина встановлена судом не відповідає фактичним обставинам, оскільки в судовому засіданні 23.04.2024 та судовому засіданні 18.10.2024 він свою винуватість визнав повністю, та надав пояснення які в повній мірі підтверджуються дослідженими у справі доказами. Звертає увагу, що повідомляв суду як здійснив приведення гранати в бойову готовність, відігнув фіксуючий штифт та витягнув кільце, також зазначав, що мав намір знешкодити гранату а потім забажав покінчити з життям підірвавши себе. Такі пояснення він надав при його затримані 21.02.2024, що до наміру підриву себе зазначило три свідка з числа військовослужбовців, і зазначали вони це також 21.02.2024 слідчому і в подальшому в судових засіданнях під час їх допиту судом. Крім того, він зазначив що коли боявся що не донесе гранату подалі до безлюдного місця (ймовірніше за все дійсно боявся що наважиться підірвати себе) він усвідомлено обрав місце щоб викинути гранату, яке мало яму завглибшки понад 70 сантиметрів, крім того з одного боку земляний насип, а з іншого боку бетонні плити і дерева, і це місце в сукупності давало безпечну можливість викинути гранату для її утилізації не завдавши нікому шкоди, тим паче що він сам знаходився на відстані 14 метрів від місця підриву. Саме, такі обставини - підтверджуються доказами в матеріалах справи та поясненнями свідків, разом з цим, ці обставини не відображені у вироку, що позбавило суд можливості застосувати ст.75 КК України.

Наголошує, на неповноті судового розгляду, а саме, судом першої інстанції - не допитана дружина обвинуваченого, не досліджено обставин щодо мотиву і бажання вчинення самогубства обвинуваченим, хоча б шляхом проведення відповідного допиту для визначення необхідності призначення відповідної експертизи, не проведено слідчий експеримент на визначення відстані місця перебування свідків до місця вибуху і чи перебували свідки в зоні суцільного ураження, не призначено складання досудової доповіді, під час якої також можна було встановити наявність чи відсутність такого мотиву вчинення злочину як спроба самогубства шляхом підриву себе гранотою, оскільки під час складання досудової доповіді з обвинуваченими в переважній більшості працюють професійні психологи.

Крім того, висновок суду відносно доводів сторони захисту, що у ОСОБА_8 був відсутній умисел на вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.296 КК України, оскільки він хотів покінчити життя самогубством, не підтверджується будь-якими доказами та спростовується матеріалами справи - не відповідає дійсності, оскільки через неповноту розгляду цей мотив вчинення злочину не досліджувався. Вважає, що суд помилково кваліфікував дії ОСОБА_8 за ч.4 ст.296 КК України, та за ч.1 ст.263 КК України, що призвело до не застосування ст.75 КК України.

Також, обираючи обвинуваченому міру та вид покарання, суд не врахував відповідних пом`якшуючих обставин, таких як сприяння слідству, щире каяття, повне визнання обвинуваченим свої вини, як і помилково зазначив обставину, згідно статті 67 КК України, що обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_8 , як вчинення кримінальних правопорушень в стані алкогольного сп`яніння, разом з цим, жодного доказу перебування обвинуваченого в стані алкогольного сп`яніння в матеріалах справи немає. Так, всі свідки зазначали, що обвинувачений перебував у пригніченому стані через сварку з дружиною, казав одразу після вчинення злочину про намір покінчити життям шляхом підриву себе гранатою, та на питання суду і прокурора зазначали, що в ОСОБА_10 були відсутні ознаки алкогольного сп`яніння.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи обвинуваченого та його захисника в підтримку апеляційної скарги, позицію прокурора, який просив вирок залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, а також вирок суду першої інстанції в межах, передбачених ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Так, згідно ст.2 КПК України, завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

У відповідності до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.296, ч.1 ст.263 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються доказами, які були досліджені під час судового розгляду та оцінені судом у відповідності до вимог ст.94 КПК України та не викликають у суду сумнівів.

Так, в ході судового розгляду обвинувачений ОСОБА_8 визнав свою вину частково та пояснив, що 21 лютого 2024 року він зайшов до гаража та знайшов предмет схожий на гранату, поклав в кишеню і вирішив винести за межі селища. Він йшов через територію лікарні, де зустрів військових. Підійшов до них, привітався та пішов далі. Коли він хотів перекласти гранату в іншу руку, щось зачепив на ній і тому вирішив її викинути. Військові, які стояли неподалік від нього, запитали у нього, що він кинув, він відповів, що це петарда. Він хотів покінчити життя самогубством, але в останню хвилину злякався і викинув гранату. В подальшому військові викликали поліцію, він залишився чекати, був дуже наляканий. На даний час розкаюється у вчиненому та просить суворо не карати.

В свою чергу, в суді апеляційної інстанції обвинувачений підтвердив свої апеляційні вимоги щодо невірної кваліфікації інкримінованих йому дій (не вірно встановлено його умисел), та наголосив на суворості призначеного йому покарання.

Як вважає апеляційний суд, зібрані у справі докази, на які послався суд у вироку, повністю узгоджуються між собою, не викликають сумнівів у їх достовірності та у своїй сукупності в достатній мірі підтверджують фактичні обставини кримінального правопорушення, які викладені при формулюванні обвинувачення, а саме те, що умисні дії обвинуваченого ОСОБА_8 виразились у грубому порушенні громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю, вчинене із застосуванням іншого предмету, заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень (ч.4 ст.296 КК) та умисні дії, які виразились у придбанні та носінні бойових припасів без передбаченого законом дозволу (ч.1 ст.263 КК).

На переконання апеляційного суду, у вироку в повній відповідності до вимог ч.3 ст.374 КПК наведено докази, на яких ґрунтується висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень. Зі змісту вироку вбачається, що суд у його мотивувальній частині виклав формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, і з достатньою конкретизацією встановив і зазначив місце, час, спосіб вчинення злочинів, його наслідки. Викладене судом формулювання обвинувачення є зрозумілим, конкретним та відповідає встановленим фактичним обставинам.

Відносно доводів апеляційної скарги обвинуваченого щодо призначення судом надто суворої міри покарання та невірне врахування судом першої інстанції обставини, що обтяжує покарання, слід зазначити наступне.

Апеляційний суд вважає помилковими висновки суду щодо встановлення обтяжуючої обставини - вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.

Вище зазначений висновок суду є явно необґрунтованим та не підтвердженим відповідними доказами, апеляційні посилання в цій частині є обґрунтованими.

Апеляційним судом за результатами апеляційної перевірки матеріалів провадження та оскаржуваного рішення не виявлено жодних відповідних доказів на підтвердження такої обставини (перебування обвинуваченого в стані алкогольного сп`яніння), як у матеріалах провадження (акт, довідка, тощо), так і у показаннях самого обвинуваченого та свідків.

Не надані такі докази органом обвинувачення суду апеляційної інстанції під час апеляційного розгляду провадження.

За таких обставин, апеляційний суд вважає не доведеною обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченому - вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває в стані алкогольного сп`яніння, а тому ця визначена судом першої інстанції у вироку обтяжуюча обставина підлягає виключенню.

В свою чергу, відповідно до ст.414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Згідно ст.65 КК України суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до ч.2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співрозмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Санкції ч.4 ст.296 КК України та ч.1 ст.263 КК України, за якими ОСОБА_8 притягнуто до кримінальної відповідальності, передбачають покарання у виді позбавлення волі на строк від 3 до 7 років.

Як убачається з оскаржуваного вироку, при обранні обвинуваченому ОСОБА_8 виду та міри покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень (тяжкі), фактичні обставини їх вчинення, суспільну небезпечність вчиненого, ставлення обвинуваченого до вчиненого та дані про особу обвинуваченого, який має місце реєстрації та проживання, де характеризується посередньо, притягався до адміністративної відповідальності за порушення ПДР України, одружений, на утриманні має двох неповнолітніх дітей, є ФОП, раніше не судимий, на обліку в лікарів психіатра та нарколога не перебуває.

Врахував суд першої інстанції і обставини, що пом`якшують покарання - активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень.

В судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_11 свою вину у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень визнав повністю та розкаявся.

При цьому, сторона захисту зазначила, що вчиненню обвинуваченим ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.296 КК України, передували пригнічений стан обвинуваченого та спроба вчинити самогубство.

Як вважає апеляційний суд в даному випадку, судом першої інстанції правильно враховано конкретні обставини провадження, а характер та ступінь суспільної небезпеки дій, як і особу обвинуваченого, у тому числі, й всі характеризуючі дані, тяжкість інкримінованих кримінальних правопорушень, ставлення обвинуваченого до вчиненого, у зв`язку з чим апеляційний суд переконаний, що суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання за ч.4 ст.296, ч.1 ст.263 КК України, із застосуванням ч.1 ст.70 КК України, при призначенні остаточного покарання у виді позбавлення волі на відповідний строк.

Підстави для застосування при призначенні покарання, передбачені положення ст.69 КК України відсутні.

Однак, як вважає суд апеляційної інстанції, висновки суду першої інстанції про неможливість застосування до ОСОБА_8 звільнення від відбування покарання з випробуванням відповідно до ст.75 КК України, апеляційний суд, в даному конкретному випадку, знаходить помилковими.

Так, згідно з вимогами ст.75 КК України, в разі того, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

На думку апеляційного суду, суд першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , зазначених вимог кримінального закону не дотримався. Рішення суду першої інстанції про призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі, яке підлягає реальному відбуванню, ухвалено без належного врахування особи винного та обставин справи.

Так, на переконання апеляційного суду, судом першої інстанції фактично не враховано, хоча встановлено та досліджено, обставини, що будь-яких негативних наслідків від вчиненого обвинуваченим правопорушенням не наступило - відсутні постраждалі особи.

Крім того, судом першої інстанції не достатньо враховано і поведінку обвинуваченого ОСОБА_8 під час вчинення інкримінованих дій, зокрема те, що останній усвідомлюючи небезпеку вибухового пристрою (гранати Ф-1), щоб мінімізувати її вибухове та осколкове ураження, вибрав місце яму глибиною понад 70 сантиметрів, з одного боку якою є земляний насип, з іншого боку бетонні плити і дерева, і що в сукупності давало безпечну можливість викинути гранату з найменшої шкодою.

Одночасно, апеляційний суд зауважує, що як в ході досудового розслідування, так і в суді першої та апеляційної інстанції, обставин, які б переконливо свідчили про те, що обвинувачений ОСОБА_8 становить істотну (явну) небезпеку для суспільства не встановлено.

Апеляційний суд вважає, що ці обставини, а також дані про особу обвинуваченого, який є одружений, має на утриманні двох малолітніх дітей, працює, до кримінальної відповідальності раніше не притягувався, на обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває, відсутність обставин, які б обтяжували покарання, обставин, що пом`якшують покарання - активне сприяння розкриттю правопорушення, повне визнання своєї вини, в своїй сукупності та співвідношенні об`єктивно призводять до висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_8 можливе без ізоляції його від суспільства, а тому є можливим звільнити його від відбування покарання з випробуванням відповідно до ст.75 КК України із застосуванням обов`язків, передбачених ч.1 ст.76 КК України.

Отже, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а вирок Попільнянського районного суду Житомирської області від 18.10.2024 в порядку п.4 ч.1 ст.409 КПК України - зміні.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Попільнянського районного суду Житомирської області від 18.10.2024 відносно ОСОБА_8 змінити.

Виключити з вироку вказівку на перебування ОСОБА_8 на час вчинення кримінальних правопорушень в стані алкогольного сп`яніння.

На підставі ст.ст.75, 76 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням, якщо протягом іспитового строку 3 (три) роки він не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Судді :