Справа №: 148/940/25
Провадження № 1-кп/148/105/25
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2025 року Тульчинський районний суд Вінницької області в складі, головуючого судді: ОСОБА_1

при секретареві ОСОБА_2

за участю прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5

законного представника

неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_4

потерпілої ОСОБА_6

представника ювенальної превенції ОСОБА_7

представника служби у справах дітей ОСОБА_8

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в м. Тульчин в залі суду угоду про визнання винуватості у кримінальному провадженні 0000270, внесеному до ЄРДР 18.07.2024 відносно ОСОБА_4 обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України.

В С Т А Н О В И В :

В провадження Тульчинського районного суду Вінницької області надійшов обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України разом з угодою про визнання винуватості, укладеною 16.04.2025 року між прокурором Тульчинської окружної прокуратури ОСОБА_3 та підозрюваним ОСОБА_4 за участю захисника підозрюваного - адвоката ОСОБА_5 , законного представника підозрюваного - ОСОБА_4 у кримінальному провадженні 0000270, внесеному до ЄРДР 18.07.2024 .

Згідно з обвинувальним актом, складеним 16.04.2025 року старшим слідчим ОСОБА_9 та затвердженим прокурором ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , обвинувачується в тому, що він 18.07.2024 близько 23.00, у період дії воєнного стану в Україні запровадженого Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №64/2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №2102-ІХ строком на 30 діб з подальшим продовженням, з метою вчинення крадіжки прийшов до магазину «У Зеленого», що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , власником якого є ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В подальшому, ОСОБА_4 , усвідомлюючи суспільно - небезпечні наслідки своїх дій та бажаючи їх настання, реалізовуючи свій злочинний умисел, з метою незаконного збагачення, скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, розуміючи, що вчиняє протиправні дії в умовах воєнного стану, таємно, з корисливих мотивів, умисно, шляхом розбиття вікна розташованого з лівої тильної сторони приміщення магазину за допомогою цегли, проник до магазину «У Зеленого» та пройшов до торгівельної зали. Продовжуючи свої злочинні дії, направлені на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_4 усвідомлюючи протиправність своїх дій, з шухляди дерев`яного столу розташованого в торгівельному залі магазину, викрав кошти у сумі 11000 гривень, які поклав до своєї кишені та через пошкоджене ним вікно покинув приміщення магазину, а викрадені гроші у подальшому витратив на власні потреби, тим самим розпорядився викраденим на власний розсуд.

Своїми умисними діями ОСОБА_4 заподіяв ОСОБА_6 матеріальної збитку на загальну суму 11000 гривень.

Такі дії ОСОБА_4 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч. 4 ст. 185 КК України, а саме таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднана із проникненням в приміщення, вчинена в умовах воєнного стану.

16.04.2025 року між прокурором Тульчинської окружної прокуратури ОСОБА_3 , якому на підставі ст. 37 КПК України надані повноваження прокурора у кримінальному провадженні №0000270, внесеному в ЄРДР 18.07.2024 року, та підозрюваним ОСОБА_4 за участю захисника підозрюваного - адвоката ОСОБА_5 , законного представника підозрюваного - ОСОБА_4 , укладено угоду про визнання винуватості.

Згідно даної угоди прокурор та підозрюваний ОСОБА_4 дійшли згоди щодо правової кваліфікації дій останнього за ч.4 ст.185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднана із проникненням в приміщення, вчинена в умовах воєнного стану, оскільки ОСОБА_4 визнав повністю свою вину у злочині, пред`явленому в обвинувальному акті, щиро розкаявся у скоєному, активно сприяв розкриттю злочину, відшкодував заподіяну шкоду. Сторонами узгоджено, що при затверджені угоди ОСОБА_4 буде визнаний винуватим у злочині, передбаченому ч.4 ст.185 КК України, із застосуванням положень ст. 69, 101 КК України останньому буде призначено покарання у виді пробаційного нагляду строком на 1 рік з покладанням обов`язків, передбачених ч. 2 ст. 59-1 КК України, зокрема: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; а також обов`язку, передбаченого п. 4 ч. 3 ст. 59-1 КК України - виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою «Зміна про кримінального мислення» для неповнолітніх суб`єктів пробації, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 11.06.2018 № 1797/5.

Відповідно до п. а-1 ч. 1, ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_4 у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 10.04.2025 по 11.04.2025 з розрахунку, що один день попереднього ув`язнення відповідає двом дням пробаційного нагляду.

В угоді передбачені наслідки укладання та затвердження угоди про визнання винуватості, встановлені статтею 473 КПК України, та наслідки її невиконання, передбачені ст. 476 КПК України.

Розглядаючи питання про затвердження угоди, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 474 КПК, якщо угоду досягнуто під час досудового розслідування, обвинувальний акт із підписаною сторонами угодою невідкладно надсилається до суду.

Положеннями п. 1 ч. 3 ст. 314 КПК встановлено, що у підготовчому судовому засіданні суд має право затвердити угоду або відмовити в затвердженні угоди та повернути кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому статтями 468-475 цього Кодексу.

В судовому засіданні прокурор, враховуючи направлення до суду обвинувального акту разом з угодою про визнання винуватості прохав затвердити дану угоду та ухвалити на підставі даної угоди вирок з призначенням обвинуваченому узгоджене в угоді покарання, зазначивши, що при її укладенні були дотриманні вимоги кримінального кодексу та кримінально процесуального кодексу України.

Неповнолітній обвинувачений ОСОБА_4 в судовому засіданні визнав свою вину у вчинені кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, не заперечував проти обставин, встановлених під час проведення досудового розслідування. Зазначив що під час укладення угоди на нього жодного тиску не вчинялось, укладення угоди є добровільним, наслідки укладення та затвердження, а також невиконання угоди йому роз`яснювалися. Також обвинувачений зазначив, що зможе реально виконати взяті на себе відповідно до угоди зобов`язання.

Законний представник неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_4 та захисник неповнолітнього обвинуваченого, адвокат ОСОБА_5 не заперечували проти затвердження даної угоди, підтвердивши обставини викладені обвинуваченим.

Потерпіла ОСОБА_6 в судовому засіданні не заперечувала проти затвердження даної угоди, пояснивши, що шкода їй відшкодована, матеріальних, або моральних претензій до обвинуваченого не має.

Представник служби у справах дітей, ОСОБА_8 не заперечувала, щодо затвердження даної угоди.

Представник ювенальної превенції, ОСОБА_7 пояснила, що якщо обвинувачений обіцяє та погоджується виконувати вимоги угоди з приводу пробаційного нагляду, вона також не заперечуватиме, щодо затвердження даної угоди.

Відповідно до статті 468 КПК України, в кримінальному провадженні може бути укладена угода про примирення між потерпілим та підозрюваним чи обвинуваченим, угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості.

Згідно зі статтею 469 КПК України угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості, тяжких злочинів.

Угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена щодо кримінальних проступків, злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам. Укладення угоди про визнання винуватості у кримінальному провадженні щодо уповноваженої особи юридичної особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, у зв`язку з яким здійснюється провадження щодо юридичної особи, а також у кримінальному провадженні щодо кримінальних правопорушень, внаслідок яких шкода завдана державним чи суспільним інтересам або правам та інтересам окремих осіб, у яких беруть участь потерпілий або потерпілі, не допускається, крім випадків надання всіма потерпілими письмової згоди прокурору на укладення ними угоди.

Відповідно ч. 1 ст. 472 КПК України в угоді про визнання винуватості зазначаються її сторони, формулювання підозри чи обвинувачення та його правова кваліфікація з зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, істотні для відповідного кримінального провадження обставини, беззастережне визнання підозрюваним чи обвинуваченим своєї винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, обов`язки підозрюваного чи обвинуваченого щодо співпраці у викритті кримінального правопорушення, вчиненого іншою особою (якщо відповідні домовленості мали місце), умови часткового звільнення підозрюваного, обвинуваченого від цивільної відповідальності у вигляді відшкодування державі збитків внаслідок вчинення ним кримінального правопорушення, узгоджене покарання та згода підозрюваного, обвинуваченого на його призначення або на призначення покарання та звільнення від його відбування з випробуванням, умови застосування спеціальної конфіскації, наслідки укладення та затвердження угоди, передбачені статтею 473 цього Кодексу, наслідки невиконання угоди.

Згідно з положеннями ч. 7 ст. 474 КПК України, суд перевіряє угоду на відповідність вимогам цього Кодексу та/або закону. Суд відмовляє в затвердженні угоди, якщо: 1) умови угоди суперечать вимогам цього Кодексу та/або закону, в тому числі допущена неправильна правова кваліфікація кримінального правопорушення, яке є більш тяжким ніж те, щодо якого передбачена можливість укладення угоди; 2) умови угоди не відповідають інтересам суспільства; 3) умови угоди порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб; 4) існують обґрунтовані підстави вважати, що укладення угоди не було добровільним, або сторони не примирилися; 5) очевидна неможливість виконання обвинуваченим взятих на себе за угодою зобов`язань; 6) відсутні фактичні підстави для визнання винуватості.

При цьому суд враховує, що відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини від 27.02.1980 року (скарга № 6903/75) Девеер проти Бельгії (Deweer v. Belgium) держава та її судові органи зобов`язані забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних справ шляхом спрощеного та скороченого розгляду, і суд має перевірити, чи не був такий вибір зумовлений виключно бажанням завершити справу швидко, без участі повної судової процедури та не привертаючи уваги громадськості та засобів масової інформації, чи бажанням бути обвинуваченим у вчиненні менш тяжких злочинів, заручившись підтримкою прокурора щодо отримання менш суворого покарання або взагалі звільнення від покарання за окремими епізодами справи.

Вирішуючи питання про відповідність укладеної угоди вимогам КПК України та КК України суд звертає увагу на наступне.

Так в угоді про визнання винуватості укладеної між прокурором та ОСОБА_4 зазначено узгоджене сторонами покарання, а саме сторони (прокурор та обвинувачений) з урахуванням особи обвинуваченого ОСОБА_4 , який є неповнолітнім, тяжкістю інкримінованого йому злочину, наявність декількох обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчинених злочинів, а саме щире каяття, активне сприяння розкриттю злочинів, добровільне відшкодування завданого збитку, а також враховуючи умови його життя та виховання, вплив дорослих та інші особливості особи неповнолітнього, відсутність обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_4 , вважають що є достатні підстави для призначення ОСОБА_4 покарання із застосуванням ст. 69, 101 КК України та призначення основного покарання більш м`якого виду, ніж це передбачено відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу за вчинене кримінальне правопорушення, а саме: ч. 4 ст. 185 КК України у виді 1 (один) рік пробаційного нагляду з покладенням обов`язків передбачених ч. 2 ст. 59-1 КК України.

Як вбачається зі змісту вказаної угоди обставинами, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину та відповідно підставою для застосування ст. 69 КК України при призначення покарання обвинуваченому є щире каяття, активне сприяння розкриттю злочинів, добровільне відшкодування завданої шкоди.

Загальні засади призначення покарання визначено ст. 65 КК, відповідно до якої суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення; відповідно до положень Загальної частини КК; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Нормою ч. 3 ст. 65 КК передбачено, що підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу за вчинене кримінальне правопорушення, визначаються статтею 69, 69-2 КК.

Частина 1 ст. 69 КК надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину», тобто якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони (1) можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 статті 66 КК, і (2) істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, роллю, яку виконувала особа, визнана винуватою у вчиненні злочину, її поведінкою під час та після вчинення злочину, а також іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватця.

Отже призначення більш м`якого покарання, ніж визначене санкцією кримінального закону, можливе лише у випадку, коли встановлені у справі обставини в своїй сукупності настільки істотно знижують ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим.

При призначенні більш м`якого покарання, ніж передбачено законом (ст. 69 КК), необхідно враховувати наявність зв`язку між пом`якшуючими обставинами і метою та/або мотивами злочину, роллю, яку виконувала особа, визнана винуватою у вчиненні злочину, її поведінкою під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватця. Окрім того, необхідно встановити, що відповідні пом`якшуючі обставини істотно знизили тяжкість вчиненого злочину.

Правова конструкція ч. 1 ст. 69 КК законодавцем побудована таким чином, щоб суди в ході реалізації ними своїх дискреційних повноважень під час призначення винній особі покарання в кожному конкретному випадку вмотивовано аргументували істотність зниження ступеня тяжкості вчиненого діяння. Тобто встановлення лише факту наявності не менше двох пом`якшуючих обставин не може автоматично тягнути застосування ст. 69 КК.

Вказані доводи узгоджуються з висновками викладеними в постанові Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 27.04.2021 справа № 712/4384/20.

В той же час у даному кримінальному провадженні, з врахуванням стадії судового провадження, а саме підготовче судове засідання, суд позбавлений можливості надати обґрунтовану оцінку істотного зниження ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке ставиться в провину ОСОБА_4 .

Крім того суд враховує, що стороною обвинувачення надано ухвалу суду від 11.04.2025 року про обрання запобіжного заходу обвинуваченому та протокол затримання від 10.04.2025 року, для зарахування в строк покарання обвинуваченому термін перебування під вартою, з яких слідує, що 31.10.2024 року відносно підозрюваного ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в даному кримінальному провадженні обрано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання з покладенням обов`язків до 30.12.2024 включно, - прибувати за кожною вимогою до слідчого, прокурора та суду; - не відлучатися із смт. Кирнасівка, Тульчинський район Вінницька область, без дозволу слідчого, прокурора, або суду; - повідомляти слідчого, прокурора та суд про зміну свого місця проживання; - здати до відповідних державних органів паспорт громадянина України для виїзду за кордон, але не зважаючи на обрання запобіжного заходу підозрюваний ОСОБА_4 03.11.2024 о 15:32 год, здійснив перетин кордону в напрямку «виїзд» в пункті пропуску «Лужанка», серія та номер документа по якому здійснено перетин GA710604. Відомості щодо перетину кордону в напрямку «в`їзд» не виявлено, тим самим не виконав обов`язки покладені судом.

18.11.2024 року судом було надано дозвіл на затримання підозрюваного ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з метою здійснення його приводу для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

В подальшому 10.04.2025 року підозрюваного ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 було затримано на виконання ухвали суду від 18.11.2024 року та доставлено до суду де останньому обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту у нічний час доби.

Таким чином поведінка обвинуваченого ОСОБА_4 не свідчить про істотність зниження ступеня тяжкості вчиненого діяння.

Крім того суд враховує також, що під час призначення покарання, щире каяття не є формальною вказівкою у судовому рішенні на визнання засудженим свої вини. Поведінка засудженого повинна оцінюватися як така, що передбачає належну критичну оцінку ним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання загладити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення ситуації, зумовленої кримінальним правопорушенням. Про щирість каяття особи свідчить, зокрема, поведінка засудженого після вчинення злочину. Якщо особа сприяє розкриттю вчиненого нею злочину (викриває співучасників, видає знаряддя та засоби вчинення злочину, видає або допомагає у розшуку майна здобутого злочинним шляхом, надає інші докази тощо), добровільно відшкодовує завдані збитки або усуває завдану шкоду, такі дії об`єктивно підтверджують щире каяття особи. З огляду на те, що щире каяття фактично включає повне визнання собою своєї вини, врахування судом щирого каяття та визнання особою своєї вини як двох самостійних підстав, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, відповідно до ст. 69 КК, є необґрунтованим.

Крім цього суд критично відноситься на посилання прокурора в угоді, що підставами для призначення ОСОБА_4 покарання із застосуванням ст. 69, 101 КК України є також врахування умови життя та виховання ОСОБА_4 , вплив дорослих та інші особливості особи неповнолітнього, оскільки прокурором надано характеристику на ОСОБА_4 за місцем навчання, яка є негативною та з якої слідує, що ОСОБА_10 відноситься до категорії проблемних дітей, за весь час навчання проявив себе як недисциплінований учень, не виявляє зацікавленості до навчання, систематично не виконує домашнє завдання, на заняття приходить без підручників та зошитів, регулярно пропускає уроки та ін. також надано посередню характеристику за місцем проживання, хоча суд вважає її негативною, оскільки в ній зазначено, що ОСОБА_4 інколи порушував громадський порядок, неодноразово здійснювалися виїзди працівників соціальних служб та працівників поліції для роз`яснювальної роботи, при таких характеризуючи даних обвинуваченого, застосування ст. 69 КК України неможливо, крім того оскільки з метою забезпечення суду інформацією, що характеризує обвинуваченого, а також прийняття судового рішення про міру покарання представник уповноваженого органу з питань пробації складає досудову доповідь за ухвалою суду та вищезазначена інформація досліджується тільки під час судового розгляду.

Також суд враховує, що хоч обвинувачений ОСОБА_4 , 2010 року народження не перебуває на обліках в ювенальної превенції, раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, але з наданої прокурором інформації щодо притягнення батька обвинуваченого, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 184 КУпАП вбачається, що батька обвинуваченого неодноразово притягували до вищезазначеної відповідальності за вчиненням дрібних крадіжок та хуліганських дій його сином ОСОБА_11 , а саме: 29.05.2024 по вул. Пестеля в смт. Кирнасівка влаштував бійку; 13.06.2024 крадіжка презервативів з полиці магазину АТБ-маркет в м. Тульчині; 27.06.2024 крадіжка дезодоранту з полиці магазину АТБ-маркет в м. Тульчині; 08.07.2024 пошкодив пластикові двері та вибив скло із дверей в ТРЦ "Європейський" в м. Тульчині; 04.08.2024 крадіжка благодійної скриньки з грошовими коштами у сумі 400 грн. у аптеці «Конекс», що розташована за адресою: вул. Миколи Леонтовича, 96, м. Тульчин, Вінницька область; таким чином за невиконання ОСОБА_4 батьківських обов`язків, щодо сина ОСОБА_12 , 2010 року народження, неодноразово накладалися стягнення у виді штрафу.

Також суд звертає увагу на те, що обов`язки, передбачені ч. 2 ст. 59-1 КК України, є тотожними визначеним у ч. 1 та п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України, які покладає суд на особу, звільнену від відбування покарання з випробуванням. Разом з тим обов`язки, передбачені ч. 3 ст. 59-1 КК України (за винятком п. 1), кореспондуються з тими, які визначені в пунктах 36 ч. 3 ст. 76 КК України. Однак між ними є різниця щодо обов`язковості призначення, обсягу та правових наслідків їх невиконання. Також є відмінності між обов`язками, які суд покладає на засудженого при призначенні покарання у виді пробаційного нагляду та при звільненні від відбування покарання з випробуванням.

Крім того, суд звертає увагу на різниці в настанні правових наслідків у випадку порушення умов звільнення від відбування покарання з випробуванням та виконання покарання у виді пробаційного нагляду. У разі невиконання обов`язків, покладених на засудженого до пробаційного нагляду, наслідком може бути обмеження волі на строк до трьох років (ч. 3 ст. 389 КК України). Варто зазначити, що відповідно до ч. 3 ст. 61 КК України обмеження волі не застосовується до певних категорій осіб, а саме до неповнолітніх. Відповідно, виникає питання щодо призначення покарання їм у разі ухилення від пробаційного нагляду.

Таким чином, враховуючи характеризуючі дані на особу обвинуваченого ОСОБА_13 до угоди про визнання винуватості, у разі призначення йому покарання у виді пробаційного нагляду та у разі невиконання обов`язків, покладених на засудженого до пробаційного нагляду, суд буде позбавлений можливості замінити неповнолітньому засудженому покарання у виді пробаційного нагляду на інший вид покарання.

Враховуючи наведене вище, суд дійшов висновку, що угода про визнання винуватості укладена між прокурором Тульчинської окружної прокуратури ОСОБА_3 та підозрюваним ОСОБА_4 за участю захисника підозрюваного - адвоката ОСОБА_5 , законного представника підозрюваного - ОСОБА_4 , не відповідає вимогам Кримінального Кодексу України, у зв`язку з чим в їх затвердженні слід відмовити.

Повторне звернення з угодою в одному кримінальному провадженні не допускається.

Керуючись ст. 170, 314, 372, 469, 470, 472-474 КПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Відмовити в затвердженні угоди про визнання винуватості від 16.04.2025 року укладеної між прокурором Тульчинської окружної прокуратури ОСОБА_3 та підозрюваним ОСОБА_4 за участю захисника підозрюваного - адвоката ОСОБА_5 , законного представника підозрюваного - ОСОБА_4 у кримінальному провадженні 0000270, внесеному до ЄРДР 18.07.2024 та продовжити підготовчий розгляд.

Ухвала не підлягає окремому оскарженню. Заперечення на ухвалу можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене ч.1 ст. 392 КПК України.

Суддя ОСОБА_1