ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

Головуючого, судді доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю:

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0001838 від 04.12.2024 року, за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 березня 2025 року щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Новодмитрівка Харківської області, громадянина України, з середньо - спеціальною освітою, який не одружений, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 357 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі захисник просить вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 березня 2025 року змінити в частині призначеного покарання та призначити ОСОБА_8 покарання, не пов`язане з позбавленням волі, звільнивши від його відбування з іспитовим строком на підставі ст. 75 КК України.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог вказує, що ОСОБА_8 не мав умислу на привласнення банківської картки потерпілого ОСОБА_9 , оскільки вони перебували у приятельських стосунках та останній сам надав йому як картку, так і пін-код до неї, з метою придбання алкоголю для спільного вживання.

Крім того зазначає, що у діях ОСОБА_10 щодо заволодіння коштами потерпілого відсутня ознака таємності, оскільки обвинувачений усвідомлював, що про здійснені транзакції потерпілий буде повідомлений в режимі реального часу.

Вважає, що судом при призначенні покарання обвинуваченому не враховано дані про його особу, а саме те, що останній постійно проживає як внутрішньо переміщена особа зі своїми батьками, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває. Зазначає, що потерпілий сам надав ОСОБА_8 доступ до своєї банківської карти та не вчиняв дій щодо її повернення. Крім того, потерпілий матеріальних та моральних претензій не має, обтяжуючі покарання обставини відсутні.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить вирок суду в частині призначеного покарання змінити та призначити йому більш м`яке покарання, не пов`язане з обмеженням волі.

Вказує, що потерпілий сам надав йому банківську картку та пін-код до неї з метою придбання алкоголю для спільного вживання, що він і зробив, після чого придбані напої вони спільно вживали, при цьому ОСОБА_9 не просив повернути картку. Наступного дня обвинувачений прийшов до потерпілого аби повернути картку, втім вдома нікого не було.

Зазначає, що дійсно наступного дня він знімав кошти з картки потерпілого на власні потреби, втім не вважав свої дії таємними, оскільки розумів, що банківські повідомлення про зняття готівки повинні були приходити на телефон останнього, та мав намір у подальшому повернути ці кошти.

Вказує, що 22.11.2024 року він зустрів потерпілого та намагався повернути йому банківську картку, втім останній перебував у стані сильного алкогольного сп`яніння і не міг зрозуміти, про що йде мова, у зв`язку із чим він перекинув картку через паркан до двору потерпілого.

Посилається на те, що потерплий не звертався до нього з приводу повернення банківської карти та коштів.

Крім того зазначає, що він щиро жалкує про вчинене, відчуває провину перед потерпілим, а призначене йому покарання є надмірно суворим.

Оскаржуваним вироком суду ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 357, ч. 4 ст. 185 КК України, та призначене йому покарання:

- за ч. 1 ст. 357 КК України у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік;

- за ч. 4 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років 6 (шість) місяців.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено ОСОБА_8 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років 6 (шість) місяців.

Обрано ОСОБА_8 запобіжний захід у виді тримання під вартою до набрання вироком законної сили.

ОСОБА_8 визнано винуватим та засуджено за те, що за обставин, встановлених судом першої інстанцій та детально викладених у мотивувальній частині оскаржуваного вироку, 20.11.2024 року в період часу з 11:00 год. по 12:00 год., знаходячись на території домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , потерпілий ОСОБА_9 передав останньому свою банківську карту для виплат АТ «Пумб» № НОМЕР_1 (номер рахунку № НОМЕР_2 ) та назвав пін-код від неї для придбання в магазині алкогольних напоїв та подальшого її повернення. Після отримання вищевказаної банківської карти для виплат у обвинуваченого ОСОБА_8 раптово виник умисел, спрямований на її привласнення та таємне викрадення грошових коштів з вказаної банківської картки, яка належить потерпілому ОСОБА_9 та, згідно Закону України «Про банки та банківську діяльність» від 07.12.2000 № 2121-III та Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» від 05.04.2001 № 2346-111, є офіційним документом.

В подальшому, обвинувачений ОСОБА_8 , реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на викрадення чужого майна, та, усвідомлюючи суспільно - небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно - небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, керуючись корисливим мотивом, переслідуючи мету незаконного збагачення за рахунок чужого майна, достовірно знаючи, що на банківській карті банку АТ «Пумб» № НОМЕР_1 (номер рахунку НОМЕР_2 ), яка належить потерпілому ОСОБА_9 , маються грошові кошти, привласнив вказану банківську картку та, утримуючи її у себе, 20.11.2024 року о 13.57 год., перебуваючи біля банкомату АТ КБ «ПриватБанк» по вул.Євгена Панченка, 43 м.Павлограда Дніпропетровської області, за допомогою проведення операції по зняттю грошових коштів в банкоматі викрав з вищевказаної банківської карти грошові кошти в сумі 3000 грн., що належать потерпілому ОСОБА_9 . Крім того, обвинувачений ОСОБА_8 20.11.2024 року о 20.00 год., перебуваючи біля банкомату АТ КБ «ПриватБанк» по вул.Дніпровська, 158А м.Павлограда Дніпропетровської області, шляхом вільного доступу, за допомогою проведення операції по зняттю грошових коштів в банкоматі, викрав з вищевказаної банківської карти грошові кошти в сумі 3000 грн., що належать потерпілому ОСОБА_9 . Також, обвинувачений ОСОБА_8 20.11.2024 року о 21.02 год., перебуваючи біля банкомату АТ КБ «ПриватБанк» по вул.Валерія Лобановського, 14А м.Павлограда Дніпропетровської області, шляхом вільного доступу, за допомогою проведення операції по зняттю грошових коштів в банкоматі, викрав з вищевказаної банківської карти грошові кошти в сумі 1000 грн., що належать потерпілому ОСОБА_9 .

Продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, обвинувачений ОСОБА_8 21.11.2024 року в період з 07.59 год. до 08.23 год., перебуваючи біля банкомату АТ КБ «ПриватБанк» по вул.Валерія Лобановського, 14А м.Павлограда Дніпропетровської області, шляхом вільного доступу, за допомогою проведення операції по зняттю грошових коштів в банкоматі, викрав з вищевказаної банківської карти грошові кошти в сумах: 1000 грн., 1000 грн., 500 грн., 200 грн., що належать потерпілому ОСОБА_9 ,.

Таким чином, обвинувачений ОСОБА_8 привласнив банківську карту АТ «Пумб» № НОМЕР_1 , яка належить потерпілому ОСОБА_9 та шляхом крадіжки грошових коштів заподіяв останньому матеріальну шкоду на загальну суму 9700 грн.

Дії обвинуваченого у цій частині кваліфіковані в оскаржуваному вироку за ч. 1 ст. 357 КК України за ознаками викрадення офіційного документа, вчиненого з корисливих мотивів, а також за ч. 4 ст. 185 КК України за ознаками таємного викрадення чужого майна (крадіжка), вчиненого в умовах воєнного стану.

Вирок суду був оскаржений в апеляційному порядку також прокурором, втім останній до початку апеляційного розгляду подав клопотання в порядку ст. 403 КПК України про відмову від апеляційної скарги.

Зважаючи на те, що згідно із ч. 1 ст. 403 КПК України особа, яка подала апеляційну скаргу, має право відмовитися від неї до закінчення апеляційного розгляду, враховуючи думку прокурора, який підтримав клопотання про відмову від апеляційної скарги, та інших учасників апеляційного розгляду, які не заперечували проти задоволення клопотання, колегія суддів прийшла до висновку про необхідність його задоволення та продовження апеляційного розгляду тільки за апеляційною скаргою захисника та обвинуваченого.

Заслухавши доповідь судді; думку обвинуваченого, та його захисника, які підтримали апеляційні скарги; прокурора, який заперечував проти доводів апеляційних скарг та просив вирок суду залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

Так, за змістом апеляційних скарг захисник та обвинувачений не оспорюють встановлені судом фактичні обставини справи у тій частині, що 20.11.2024 року в період часу з 11:00 год. по 12:00 год., знаходячись на території домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , потерпілий ОСОБА_9 передав обвинуваченому свою банківську карту для виплат та назвав пін-код від неї для придбання в магазині алкогольних напоїв та подальшого її повернення, після чого ОСОБА_8 20.11.2024 року та 21.11.2024 року шляхом здійснення низки операцій по зняттю грошових коштів у банкоматах зняв із вказаної картки готівкові грошові кошти на загальну суму 9.700, 00 грн., які звернув на свою користь.

Разом із тим, апелянти фактично оспорюють правильність кваліфікації дій ОСОБА_8 та наявність в його діях складів інкримінованих злочинів.

Аналізуючи апеляційні доводи у цій частині, колегія суддів не може із ними погодитись, оскільки вони полягають у тенденційній оцінці окремих фактичних обставин справи та посиланні на другорядні відомості, які не мають значення для кваліфікації дій ОСОБА_8 .

Так, доводи апелянтів про те, що ОСОБА_8 не мав умислу на привласнення банківської картки потерпілого ОСОБА_9 , оскільки вони перебували у приятельських стосунках та останній сам надав йому як картку, так і пін-код до неї з метою придбання алкоголю для спільного вживання, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки згідно із встановленими судом фактичними обставинами справи навіть коли підстави для подальшого утримання вказаної картки очевидно відпали, обвинувачений її потерпілому не повернув та продовжив утримувати, тим самим привласнивши, та використовувати у власних інтересах.

Колегія суддів вважає за необхідне додатково зазначити, що посилання апелянтів на те, що ОСОБА_8 під час зустрічі з ОСОБА_9 намагався повернути йому вказану картку, а зрештою перекинув її через паркан у двір потерпілого, не мають будь-якого підтвердження та спростовуються поясненням ОСОБА_9 у судовому засіданні суду першої інстанції, в яких останній чітко зазначив, що гроші та банківська картка йому повернуті не були.

Посилання апелянтів на відсутність у діях ОСОБА_10 щодо заволодіння коштами потерпілого ознаки таємності, оскільки обвинувачений усвідомлював, що про здійснені транзакції потерпілий буде повідомлений в режимі реального часу смс-повідомленням, колегія суддів вважає безпідставними. Так, матеріали справи не вказують на те, що ОСОБА_8 достовірно знав про підключення послуги смс-інформування про здійснені транзакції до банківського карткового рахунку ОСОБА_9 .

Крім того, наявність або відсутність наступного смс-повідомлення власника банківської картки про зняття коштів з неї не виключає самого факту таємності їх викрадення, оскільки воно, навіть за умови негайного інформування власника картки про здійснену транзакцію, здійснюється у невідомому для останнього місці невідомою йому особою за невідомих йому обставин. Додатково належить зазначити, що у цьому випадку про зняття коштів з картки потерпілого повідомлялася інша особа його донька ОСОБА_11 , яка на той час вважала, що такі операції здійснюються її батьком ОСОБА_9 .

Відтак колегія суддів вважає висновки суду щодо фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікації дій обвинуваченого правильними, а апеляційні доводи у цій частині оцінює як безпідставні.

Аналізуючи доводи апеляційних скарг захисника та обвинуваченого, що стосуються суворості призначеного ОСОБА_8 покарання та можливості звільнення останнього від його відбування з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, колегія суддів приходить до наступного.

Так, частиною 1 ст. 65 КК передбачено, що суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Колегією суддів встановлено, що при призначенні ОСОБА_8 покарання судом належним чином виконані вимоги ст. ст. 50, 65 КК України та враховані характер і ступінь суспільної небезпеки вчинених кримінальних правопорушень, які відповідно ст. 12 КК України є кримінальним проступком та тяжким злочином; дані про особу обвинуваченого, якийсвою вину визнав частково, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, раніше не судимий; відсутність як обставин, що як пом`якшують покарання обвинуваченого, так і обставин, що його обтяжують.

Колегія суддів, з урахуванням всіх встановлених відомостей у сукупності, вважає правильними висновки суду першої інстанції про необхідність та достатність призначеного покарання: за ч. 1 ст. 357 КК України у виді обмеження волі строком на 1 рік, що є найбільш суворим за видом покаранням з числа передбачених санкцією вказаної частини статті закону про кримінальну відповідальність, втім мінімальним за розміром; за ч. 4 ст. 185 КК України - у виді позбавлення волі строком на 5 років 6 місяців, яке за своїм розміром є наближеним до мінімального передбаченого санкцією вказаної частини статті закону про кримінальну відповідальність; остаточного покарання за правилами ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим.

Таке покарання колегія суддів вважає законним та справедливим за видом і розміром, достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів, і не знаходить підстав для його пом`якшення.

Зважаючи на те, що призначене покарання у виді позбавлення волі за розміром перевищує 5 років, за правилами ч. 1 ст. 75 КК України обвинувачений не може бути звільнений від його відбування з випробуванням, у зв`язку із чим апеляційні доводи у відповідній частині є такими, що не грунтуються на законі про кримінальну відповідальність.

Доводи апеляційних скарг захисника та обвинуваченого правильності вироку суду в частині призначення покарання не спростовують.

Так, відшкодування заподіяної потерпілому шкоди у даному випадку не може бути прийняте до уваги судом апеляційної інстанції, оскільки воно було здійснене батьком обвинуваченого після ухвалення вироку, а відтак не характеризує особу самого ОСОБА_8 та його ставлення до скоєного.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого щодо висловлення ним жалю та відчуття провини перед потерпілим колегія суддів не приймає до уваги, погоджуючись у цій частині із висновками суду першої інстанції, який не встановив наявності щодо ОСОБА_8 такої пом`якшуючої покарання обставини, як щире каяття. На переконання колегії суддів, ставлення обвинуваченого до скоєного, зокрема невжиття ним особисто заходів до відшкодування заподіяної шкоди, намагання перекласти частину відповідальності на потерпілого та переконати суд у тому, що він повернув останньому банківську картку, - не дають підстав для висновку про дійсне висловлення ним жалю та розкаяння.

Інші обставини, на які посилалися апелянти, - фактичні обставини справи, відомості про особу ОСОБА_8 , зокрема те, що він раніше не судимий, за місцем мешкання характеризується посередньо, не працевлаштований, відсутність обставин, що обтяжують його покарання, - були відомі суду першої інстанції та, на переконання апеляційного суду, належним чином прийняті до уваги при призначенні покарання. Натомість апеляційні доводи у цій частині зводяться до переоцінки вказаних відомостей.

Будь-яких істотних порушень кримінального процесуального закону при постановленні зазначеного вироку судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому за наслідками апеляційного розгляду колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги залишити без задоволення, а вирок суду - залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 , залишити без задоволення.

Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 березня 2025 року щодо ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 357, ч. 4 ст. 185 КК України, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4