ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду матеріали кримінального провадження № 0001899 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 лютого 2025 року щодо ОСОБА_8 ,

В С Т А Н О В И В :

Вказаним вироком суду ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець міста Ківерці, Волинської області, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , громадянин України, не працюючий, не одружений, згідно ст.89 КК України не судимий,

засуджений за ч.1 ст.297 КК України до покарання у вигляді пробаційного нагляду строком на 2 роки.

На підставі ст.59-1 КК України покладено на ОСОБА_8 обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого проживання, роботи або навчання;

- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань прбації.

- виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.

Строк покарання у виді пробаційного нагляду ухвалено обчислювати з дня постановки засудженого на облік уповноваженим органом з питань пробації.

Попереджено ОСОБА_8 що у разі ухилення від відбування покарання у виді пробаційного нагляду настає відповідальність за ч.3 ст.389 КК України, яка передбачає покарання у виді обмеження волі на строк до трьох років.

Вироком вирішено питання речових доказів, судових витрат та цивільний позов.

За вироком суду ОСОБА_8 визнаний винним та засуджений за те, що він 29.05.2024, точний час досудовим розслідуванням не встановлено, перебуваючи на території кладовища за адресою Волинська область, Луцький район, село Клепачів, грубо порушуючи загальноприйняті принципи моралі та релігійні традиції, виявляючи неповагу щодо поховання померлих, діючи умисно, на ґрунті неприязних відносин з ОСОБА_9 , підійшовши до могили, в якій поховано її батьків, а саме ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , посягаючи на моральні підвалини суспільства, самовільно за допомогою сили штовхнув стелу з вищезазначених могил, чим вчинив її руйнування, тобто згідно ст. 2 Закону України № 1102-ІV «Про поховання та похоронну справу», здійснив наругу над могилою.

В поданій апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 вважає вирок суду необґрунтованим. Посилається на те, що надані стороною обвинувачення докази, не доводять поза розумним сумнівом вину ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення. Вказує на те, що покази свідка ОСОБА_12 , які лягли в основу вироку, останній під час досудового розслідування тричі змінював свої покази. Просить вирок суду скасувати, а кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України закрити.

Заслухавши доповідача, який виклав зміст оскаржуваного вироку суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, захисника, якій підтримував подану апеляційну скаргу і просив скасувати вирок суду та закрити кримінальне провадження, прокурора, яка подану апеляційну скаргу заперечувала і просила вирок залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Згідно правил ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до ст.94 цього Кодексу, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Із цього випливає, що суд при розгляді справи повинен дослідити докази, як ті, що викривають, так і ті, що виправдовують підсудного, проаналізувати їх та дати остаточну оцінку кожному доказу з точки зору його належності, допустимості, достовірності, і достатності, у їх сукупності оцінки з точки зору достатності для висновку про доведеність вини.

Ці вимоги закону при постановленні вироку щодо ОСОБА_8 судом першої інстанції були дотримані.

Приписами статті 392 КПК України регламентовано, що рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом з точки зору його законності і обґрунтованості, тобто відповідності нормам матеріального і процесуального закону фактичним обставинам справи, доказам, дослідженим у судовому засіданні.

Перевіривши та дослідивши під час апеляційного розгляду обставини даного кримінального провадження, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про доведеність винуватості ОСОБА_8 в нарузі над могилою.

Положення п.2 ч.3 ст.374 КПК України регламентують, що у разі визнання особи винуватою у мотивувальній частині вироку зазначаються формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

Спростовуючи доводи захисника, в частині встановлених фактичних обставин кримінального провадження, суд навів в своєму вироку докладні мотиви прийнятого рішення і не встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би перешкодили суду повно і всебічно розглянути справу та дати правильну юридичну оцінку вчиненому.

За матеріалами кримінального провадження, висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення зроблено з дотриманням вимог ст.23 КПК України на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, підтверджених доказами, які було досліджено та перевірено під час судового розгляду, а також оцінено відповідно до ст.94 цього Кодексу.

Незгода обвинуваченого та його захисника з оцінкою судом першої інстанції доказів у кримінальному провадженні не може бути достатньою та обґрунтованою підставою для визнання їх недопустимими, а є лише способом захисту і намаганням спростувати ці докази, які об`єктивно вказують на вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення, з метою уникнення останнім відповідальності за скоєне. Суд погоджується з такими висновками суду першої інстанцій і вважає, що за встановлених судом обставин, дії ОСОБА_8 кваліфіковано правильно.

Доводи апеляційної скарги захисника про те, що вина ОСОБА_8 не доведена належними доказами, є необґрунтованими та були предметом перевірки місцевого суду. В ході судового розгляду суд першої інстанції належним чином обґрунтував та мотивував своє рішення в цій частині.

Судом першої інстанції були ретельно перевірені доводи обвинуваченого та сторони захисту щодо непричетності до вчинення вказаного правопорушення.

Тому твердження апелянта про те, що стороною обвинувачення не надано беззаперечних і достатніх доказів на підтвердження винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.297 КК України, на переконання апеляційного суду, є необґрунтованими і спростовуються сукупністю наявних у матеріалах провадження доказів.

Так, винуватість обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення підтверджується дослідженими в ході судового розгляду.

Будучи допитаним під час розгляду кримінального провадження місцевим судом обвинувачений ОСОБА_8 свою вину не визнав, суду показав, що потерпілу не знав, особисто з нею не спілкувався. 26.05.2024 ОСОБА_13 сказав йому, що необхідно вирівняти пам`ятники. На що він відповів відмовою, оскільки той не має грошей. Тоді ОСОБА_13 порадив йому підійти до його матері, тобто потерпілої ОСОБА_9 і обговорити це питання. Він підійшов до потерпілої, назвав суму його роботи 1000 грн., на що остання погодилася сплатити після виконання роботи. 28.05.2024 року він разом із ОСОБА_13 пішли на кладовище, почали вирівнювати пам`ятники. Зробивши 1/3 роботи, ОСОБА_13 попросив горілки, він відмовив, бо робота ще не була зроблена. ОСОБА_13 розлютився та повідомив, що його мати не заплатить за роботу. Тоді він підійшов до ОСОБА_14 та попросив допомогти, разом вони доробили все до кінця. Прийшов ОСОБА_13 на кладовище та попросив горілки, на що почув відмову, останній сперся на пам`ятники, які впали. На другий день він зустрів ОСОБА_12 , якому повідомив, що пам`ятники лежать на землі. Через три дні приїхали працівники поліції. Алкогольні напої він не вживав в цей день. Вину та цивільні позови не визнає, тому що пам`ятники не валив..

Таким чином ОСОБА_8 підтвердив, що орієнтовно в час, який зазначено в обвинувальному акті, він перебував біля могил ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .

Допитана місцевим судом ОСОБА_9 суду показала, що їй знайомий обвинувачений ОСОБА_8 як мешканець селища. Між ними склалися неприязні відносини, сварилися з приводу сімейних відносин. 28.05.2024 обвинувачений прийшов вранці до її сина з горілкою і попросив відремонтувати пам`ятники. Вони зібралися та поїхали на кладовище. Ввечері приїхав син та сказав, що ОСОБА_8 просить одну тисячу гривень за ремонт пам`ятників. Пізніше обвинувачений сам до неї прийшов по гроші, вона відмовила. 30.05.2024 від односельчанина їй стало відомо, що ОСОБА_8 побив пам`ятник. Коли вона прийшла до кладовища, то побачила, що дійсно пам`ятники побиті, хто їх побив, особисто вона не бачила. ОСОБА_8 висловлював намір повалити пам`ятники.

Потерпіла підтвердила, що вона перебувала в неприязних відносинах з обвинуваченим, що спростовує покази ОСОБА_8 про те, що він потерпілу не знав, особисто з нею не спілкувався.

Будучи допитаним під час розгляду кримінального провадження місцевим судом свідок ОСОБА_13 суду показав, що ОСОБА_8 він знає, взаємовідносини між ними нормальні. Потерпіла по справі його мати. 28.05.2024 до нього прийшов обвинувачений та попросив попрати речі. В подальшому останній запропонував йому допомогти на кладовищі носити плитку. А він в свою чергу попросив ОСОБА_8 допомогти йому підняти пам`ятник, на що останній погодився. Взявши з дому лопату, він викопав яму та пішов до однокласника, який живе поруч, залишивши лопату обвинуваченому. Коли він приїхав додому, то мати йому сказала, що приходив ОСОБА_8 та просив 1000 грн. за те, що підняв пам`ятник та якщо вона не дасть гроші, то повалить пам`ятник. Через пару днів від ОСОБА_15 він дізнався, що пам`ятники повалені. Він пішов на кладовище і побачив, що дійсно пам`ятники повалені. В день коли вони піднімали пам`ятники ОСОБА_8 алкоголь вживав, але був в нормальному стані.

Таким чином свідок ОСОБА_13 заперечив показання ОСОБА_8 в тій частині, що ОСОБА_13 сперся на пам`ятники, які впали.

Допитаний місцевим судом свідок ОСОБА_12 суду показав, що йому знайомий обвинувачений, відносини між ними нормальні, потерпілу та її сина теж знає. 29.05.2024 він косив траву на кладовищі. Десь о 18.00 до нього прийшов ОСОБА_8 , привітався і сказав, що йде рівняти пам`ятники. 30.05.2024 року, він знов косив траву на кладовище, до нього підійшов ОСОБА_8 і сказав: «Ходи, побачиш що я зробив» та показав йому повалені пам`ятники батьків ОСОБА_16 .

Отже, свідок ОСОБА_12 підтвердив, що обвинувачений йому говорив, що саме він повалив пам`ятники батьків ОСОБА_16 .

Допитаний місцевим судом свідок ОСОБА_15 суду показав, що ОСОБА_8 він знає візуально, потерпілу не знає. Він є церковним старостою та прислуговує у церкві. Живе біля кладовища, за яким його попросили приглядати. 29.05.2024 ОСОБА_12 косив траву на кладовище та повідомив йому, що ОСОБА_8 побив пам`ятники. Він побачив, що дійсно два пам`ятника збиті, про що в подальшому повідомив потерпілу. Через два тижня після цього він бачив обвинуваченого на кладовищі з його братом, вони стояли поблизу пам`ятників батьків ОСОБА_16 та сварилися. Зі слів ОСОБА_12 , ОСОБА_15 стало відомо, що пам`ятники повалив ОСОБА_8 , оскільки йому не заплатила гроші потерпіла за ремонт пам`ятників.

Також місцевий суд в основу обвинувального вироку поклав дослідженні письмові докази.

Згідно протоколу прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 30.05.2024, потерпіла звернулась до поліції із заявою про те, що 29.05.2024, близько 19 год. 30 хв. ОСОБА_8 , перебуваючи на кладовищі, що у с. Клепачів по вул Незалежності пошкодив пам`ятники сім`ї Кришуків, чим вчинив наругу над могилою померлих батьків Шляхтичук (а.к.п.63).

При оцінці доказів та доводів апеляційної скарги обвинуваченого, суд апеляційної інстанції показання потерпілої та вище зазначених свідків вважає логічними, послідовними, такими, що не містять істотних суперечностей і такими, що відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються документально, та які місцевий суд обґрунтовано прийняв до уваги, та визнав їх достовірними й такими, що підтверджують вину обвинуваченого ОСОБА_8 у скоєнні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.297 КК України.

Наведені судом у вироку докази зібрані у відповідності до вимог кримінального процесуального закону, обґрунтовано визнані належними, достатніми та допустимими.

Правильність висновків місцевого суду щодо наведених доказів у суду апеляційної інстанції сумнівів не викликає та не спростовується доводами апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи.

Твердження сторони захисту про те, що свідок ОСОБА_12 під час досудового розслідування змінював свої показання, що є підставою для визнання його показань необґрунтованими, то такі доводи є безпідставними, оскільки згідно положень ч.1 ст.23 КПК України, суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно.

В даній справі суд першої інстанції послався на показання свідка ОСОБА_12 , які свідок дав безпосередньо в судовому засіданні, будучи приведеним до присяги.

Тому місцевий суд правомірно поклав в основу оскаржуваного вироку показання свідка ОСОБА_12 , отримані в ході судового розгляду.

У процесі перевірки матеріалів кримінального провадження апеляційний суд не встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при збиранні, дослідженні і оцінці доказів, які б ставили під сумнів обґрунтованість висновків місцевого суду про доведеність вини ОСОБА_8 та правильність кваліфікації його дій.

Що стосується аргументів сторони захисту про повторне дослідження письмових доказів, допиту потерпілих та свідків, то апеляційний суд вважає їх безпідставними.

Відповідно до вимог ч.3 ст.404 КПК України, за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Тобто для повторного дослідження судом апеляційної інстанції обставин, встановлених під час кримінального провадження, кримінальний процесуальний закон визначає обов`язковою наявність (сукупність) як відповідного процесуального приводу (клопотання учасника судового провадження), так й однієї із закріплених у законі умов (неповнота дослідження зазначених обставин або наявність певних порушень у ході їх дослідження), які також можна розглядати як фактичну підставу для такого дослідження.

При цьому сама лише незгода учасника судового провадження з оцінкою певних конкретних доказів не може слугувати підставою для їхнього обов`язкового повторного дослідження.

Відмова ж у задоволенні клопотання за відсутності аргументованих доводів щодо необхідності повторного дослідження всіх доказів у справі не свідчить про порушення апеляційним судом вимог кримінального процесуального закону або неповноту судового розгляду.

Водночас, під час апеляційного розгляду за скаргою захисника суд апеляційної інстанції розглянув клопотання сторони захисту про повторне дослідження доказів та відмовив у його задоволенні через відсутність визначених законом підстав.

Така позиція відповідає усталеній практиці Верховного Суду, що прослідковується у постановах від 7 жовтня 2021 року (справа № 521/6316/17, провадження, № 51-4669км19), від 23 листопада 2021 року (справа № 752/7624/18, провадження, № 51-10107км18) та від 30 листопада 2021 року (справа № 450/4029/18, провадження, № 51-3776км21) колегія суддів Верховного Суду вважає, що суд апеляційної інстанції під час апеляційного провадження не допустив порушення вимог кримінального процесуального закону.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, місцевий суд у відповідності до вимог ст.ст.50, 65 КК України в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, дані про його особу та інші обставини, що впливають на ступінь відповідальності.

Так, місцевим судом взято до уваги ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, яке згідно ст.12 КК України відноситься до категорії нетяжких злочинів.

Обставин, які пом`якшують або обтяжують покарання обвинуваченого судом не встановлено.

Також місцевим судом враховано особу обвинуваченого, який на підставі ст.89 КК України не судимий, не одружений, не працює, в установах міста на обліку не перебуває, тому суд призначив обвинуваченому покарання в межах санкції ч.1 ст.297 КК України, у виді апробаційного нагляду та покладенням відповідних обов`язків, передбачених ст.59-1 КК України.

Апеляційний суд вважає, у даному випадку досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.

Враховуючи вищезазначене, апеляційний суд не вбачає законних підстав для скасування оскаржуваного вироку з мотивів, наведених в апеляційній скарзі захисника.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 лютого 2025 року щодо ОСОБА_8 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді: