Справа № 130/3455/24
Провадження №11-кп/801/622/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - ОСОБА_2 (суддя-доповідач),

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000426, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань 13 серпня 2019 року, за апеляційною скаргою старшого групи прокурорів у кримінальному провадженні прокурора відділу Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_6 на вирок Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області 24 березня 2025 року по обвинуваченню

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Потоки Жмеринського району Вінницької області, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, військовозобов`язаного, працюючого провідним інженером ТОВ «АгроКряж», раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

у с т а н о в и в :

Зміст оскарженого судового рішення та встановлені судом обставини

Вироком Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 24 березня 2025 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 (два) роки та покладено на нього обов`язки, передбачені п. п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України.

Ухвалено іспитовий строк обчислювати з моменту проголошення вироку.

Вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження, речових доказів та процесуальних витрат.

За обставин встановлених судом та детально викладених у вироку суду, ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що 12 серпня 2019 року приблизно о 21:00 год, керуючи технічно справним автомобілем «Lada 212140», державний номерний знак НОМЕР_1 , він, рухаючись по дорозі Т-0218 сполученням «Лука Барська Біликівці Ямпіль» зі сторони м. Жмеринка Жмеринського району Вінницької області, в межах примикання з ґрунтовою дорогою, перед зміною напрямку руху, що полягала у зміщенні автомобіля ліворуч з виїздом на смугу зустрічного руху, в порушення вимог пункту 10.1 Правил дорожнього руху України (далі ПДР України) не переконався, що такий маневр буде безпечним і не створить перешкод або безпеки іншим учасникам руху, виїхав на смугу зустрічного руху, де з необережності допустив зіткнення з мотоциклом «Suzuki Bandit», без державних номерних знаків, що рухався у попутному напрямку по зустрічній смузі руху в процесі обгону указаного автомобіля.

Унаслідок дорожньо-транспортної пригоди водій мотоцикла «Suzuki Bandit» ОСОБА_9 отримав тяжкі тілесні ушкодження, від яких помер на місці події, а його пасажир ОСОБА_10 тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості.

Порушення водієм ОСОБА_7 вимог п. 10.1 ПДР України знаходяться в причинному зв`язку з подією дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками у вигляді смерті ОСОБА_9 та спричиненні тілесних ушкоджень середньої тяжкості ОСОБА_10 .

Дії обвинуваченого ОСОБА_7 суд кваліфікував за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого та заподіяння потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

В апеляційній скарзі старший групи прокурорів у кримінальному провадженні прокурор відділу Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_6 просить вирок Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 24 березня 2025 року скасувати в частині призначення покарання через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Просить ухвалити у цій частині новий вирок, яким призначити обвинуваченому ОСОБА_7 за пред`явленим обвинуваченням покарання у вигляді 5 (п`яти) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки, звільнивши його від відбування основного покарання з іспитовим строком відповідно до ст. 75 КК України, з покладенням обов`язків, передбачених п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України.

Апеляційна скарга мотивована тим, що:

вирішуючи питання про призначення додаткового покарання, місцевий суд не урахував тяжкість кримінального правопорушення, яке відноситься до тяжких злочинів, обставини кримінального правопорушення (суттєве порушення вимог ПДР України), наслідки дорожньо-транспортної пригоди (смерть потерпілого ОСОБА_9 , отримання потерпілою ОСОБА_10 середньої тяжкості тілесних ушкоджень), а також те, що основним безпосереднім об`єктом вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення є безпека руху та експлуатація транспорту, а додатковим обов`язковим об`єктом життя та здоров`я особи;

позиція потерпілих щодо призначення покарання у справах цієї категорії не є обов`язковою для суду, однак вона ураховується в сукупності з обставинами, передбаченими ст. 65 КК України, і не має над ними пріоритету;

безпідставними є посилання суду на необхідність використання обвинуваченим транспортного засобу у трудовій діяльності, оскільки він працює провідним інженером ТОВ «АгроКряж», а не водієм.

Позиції учасників судового провадження

Прокурор ОСОБА_6 підтримав доводи апеляційної скарги з підстав, викладених у ній, та просив її задовольнити.

Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник адвокат ОСОБА_8 заперечили проти задоволення апеляційної скарги прокурора, вважаючи вирок суду, у тому числі в частині призначеного покарання, законним та обґрунтованим.

Потерпілі ОСОБА_11 , ОСОБА_10 в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлялися належним чином, причин неявки суд не повідомили.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за можливе провести апеляційний розгляд за відсутністю потерпілих, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце його проведення, оскільки, відповідно до вимог ч. 4 ст. 405 КПК України, ця обставина не є перешкодою для апеляційного розгляду.

Мотиви суду

Заслухавши доповідача, виступи учасників провадження, дослідивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

З оскаржуваного вироку слідує, що суд розглянув обвинувальний акт відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України без дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясував правильність розуміння обвинуваченим змісту цих обставин, відсутність сумнівів у добровільності його позиції, а також роз`яснив, що у такому випадку він буде позбавлений права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 394, ч. 1 ст. 404 КПК України апеляційний суд не перевіряє висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин провадження, які ніким не оспорювалися і докази стосовно яких судом, згідно з ч. 3 ст. 349 КПК України, не досліджувалися.

Доводи апеляційної скарги прокурора в частині неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло призначення покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості (є явно несправедливим) суд вважає обґрунтованими з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Покарання це захід державного примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому кримінальним законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Особа зобов`язана перетерпіти ті позбавлення й обмеження, які пов`язані з застосуванням до неї покарання. При цьому, держава має забезпечити належний захист законних прав та свобод особи, їх обмеження повинно бути належним чином обґрунтовано.

Згідно з ч. 2 ст. 52 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобіганню вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Частиною другою статті 8 КПК України встановлено, що принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ).

ЄСПЛ у справах «Бакланов проти росії» (рішення від 09 червня 2005 року) та «Фрізан проти росії» (рішення від 24 березня2005 року) указав, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним.

У справі «Ізмайлов проти росії» (рішення від 15 жовтня 2008 року) ЄСПЛ установив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи», чого суд першої інстанції не дотримав.

Отже, кримінальне покарання повинно бути справедливим балансом з однієї сторони між необхідністю застосування заходів примусу внаслідок вчиненого кримінального правопорушення та усвідомлення винною особою необхідності її понести, та з іншої сторони такі заходи примусу мають бути достатніми для перевиховання особи та попередження нових злочинів.

У постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2018 року у справі 756/4830/17-к зроблено висновок, що:

«термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання».

Санкцією частини другої статті 286 КК України передбачено можливість призначення особі покарання у виді позбавленням волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

Відтак призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами у цьому випадку віднесено до дискреційних повноважень суду.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Отже, як і основне покарання, прийняття рішення про призначення чи непризначення додаткового покарання, судом має бути належним чином умотивоване.

Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Необхідно також урахувати, що позбавлення права займатися певною діяльністю як додаткове покарання має бути призначене за умови, що з урахуванням характеру злочину, вчиненого з заняттям певною діяльністю, особи засудженого та інших обставин справи суд визнає за неможливе збереження за ним права займатися певною діяльністю.

У постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 04 вересня 2023 року у справі № 702/301/20 зроблено висновок, що:

«правова природа додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами не зводиться виключно до вилучення посвідчення водія та не вичерпується такою дією, а застосовується на певний період, тривалість якого визначається судом відповідно до санкції відповідної частини статей 286, 2861 КК України, і полягає у забороні керувати транспортними засобами.

Позбавлення права керувати транспортними засобами має відповідати загальній меті будь-якого покарання, передбаченій ч. 2 ст. 50 КК України. У контексті розглядуваного питання особливої уваги набуває досягнення мети покарання щодо запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами, з дотриманням засади справедливості та принципу рівності всіх перед законом.

Так, унаслідок порушення особою правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту створюється реальна небезпека для життя і здоров`я інших осіб та спричиняється відповідна шкода, а тому додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами в окремих випадках є необхідним з метою попередження спричинення такою особою шкоди здоров`ю чи навіть смерті іншим особам через порушення нею правил дорожнього руху в майбутньому, а також для дієвого впливу на сприйняття суспільством, у тому числі іншими водіями».

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. п. 1-4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» судам при призначенні покарання у кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, необхідно суворо дотримуватись вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілого.

У цьому провадженні судом першої інстанції установлено, що обвинувачений раніше не судимий, одружений, має дитину та дружину з інвалідністю ІІІ групи, працює провідним інженером ТОВ «МХП-АгроКряж», позитивно характеризується за місцем проживання та роботи, на обліках у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, щиро розкаявся у скоєному, повністю відшкодував шкоду потерпілим.

Водночас, ухвалюючи вирок, місцевий суд у порушення вимог статей 50, 65 КК України не мотивував свого рішення та належним чином не обґрунтував підстав, з яких дійшов висновку про можливість виправлення ОСОБА_7 без призначення йому додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Зокрема, суд залишив поза увагою та не проаналізував характер й обсяг допущеного обвинуваченим грубого порушення правил дорожнього руху (п. 10.1 ПДР України) та наслідків злочинної недбалості (настання смерті потерпілого ОСОБА_9 та отримання потерпілою ОСОБА_10 середньої тяжкості тілесних ушкоджень).

Указані обставини мають значення при виборі заходу примусу та для забезпечення його мети.

Отже, сукупність цих обставин свідчить про те, що обране ОСОБА_7 покарання без призначення додаткового покарання у вигляді позбавлення права займатись певною діяльністю (керувати транспортними засобами) не забезпечить відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а відтак таке додаткове покарання має бути призначено в межах санкції частини статті закону про кримінальну відповідальність.

Позбавлення обвинуваченого права керувати транспортними засобами не позбавляє його джерела доходу, оскільки ОСОБА_7 не здійснює трудову діяльність, пов`язану з керуванням транспортними засобами, а є провідним інженером ТОВ «МХП-Агрокряж».

Водночас, апеляційний суд звертає увагу на те, що закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керувати транспортними засобами осіб, для яких діяльність, пов`язана з користуванням таким правом, є основним джерелом доходу. Існування такої обставини потребує лише більш виваженого та обережного підходу при обранні заходу примусу, виходячи із загальних засад справедливості, гуманізму та індивідуалізації.

Відсутність претензій матеріального та морального характеру, з урахуванням наслідків вчиненого злочину, не знижує тяжкості та небезпечності кримінального правопорушення, вчиненого обвинуваченим.

Такий висновок колегії суддів відповідає практиці суду касаційної інстанції, зокрема висновку Верховного Суду викладеному у постанові від 08 серпня 2023 року у справі №599/1247/22.

Ба більше, апеляційний суд ураховує позиції потерпілих щодо не застосовування до обвинуваченого додаткового покарання, однак звертає увагу на те, що думки потерпілих щодо призначення покарання у справах цієї категорії не є обов`язковими для суду, не обмежують суд у реалізації своїх дискреційних повноважень, визначених законом про кримінальну відповідальність, однак вони ураховуються в сукупності з обставинами, передбаченими ст. 65 КК України, і не мають над ними пріоритету.

Таку правову позицію висловив Верховний Суд у постановах від 21 лютого 2019 року у справі №742/584/18 та від 21 серпня 2019 року у справі № 682/956/17).

Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29 червня 2007 року указав, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

Отже, ураховуючи обставини вчинення кримінального правопорушення, зокрема, відверте нехтування обвинуваченим Правилами дорожнього руху України, а також наслідки у вигляді смерті потерпілого ОСОБА_9 та спричинення середньої тяжкості тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_10 , колегія суддів вважає, що виправлення обвинуваченого можливе лише з призначення йому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Таке покарання відповідає вимогам ст. 65 КК України та є необхідним для досягнення його мети, тобто, необхідним й достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню нових злочинів як ним, так і іншими особами.

Апеляційна скарга прокурора не містить доводів щодо незгоди з рішенням суду в частині призначеного основного покарання зі звільненням від його відбування на підставі ст. 75 КК України, тому у цій частині підстав для перегляду судового рішення колегія суддів не вбачається.

Отже, допущене місцевим судом неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (незастосування закону, який підлягав застосуванню) у цьому випадку потягло невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, що відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 407, п. 4 ч. 1 ст. 409, п. 1 ч. 1 ст. 413 та п. 2 ч.1 ст. 420 КПК України є підставою для скасування вироку в частині призначеного покарання з ухваленням нового вироку судом апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 413, 420 КПК України, суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу старшого групи прокурорів у кримінальному провадженні прокурора відділу Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області 24 березня 2025 року у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 13 серпня 2019 року № 0000426 по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України скасувати в частині призначення покарання через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Ухвалити у цій частині новий вирок.

Визнати винуватим ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити покарання у вигляді 4 (чотирьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки.

На підставі ч. 1 ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного основного покарання у вигляді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 2 (два) роки.

Відповідно до п. п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_7 обов`язки:

періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи;

не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Початок іспитового строку рахувати з дня постановлення вироку апеляційним судом.

В решті вирок залишити без змін.

Вирок суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржений до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4