КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 371/468/25 Слідчий суддя ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/824/4789/2025 Доповідач в суді ІІ інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2025 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

та секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Миронівського районного суду Київської області від 14 квітня 2025 року про арешт майна у кримінальному провадженні №0000089 від 10.03.2025 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді Миронівського районного суду Київської області від 14 квітня 2025 року задоволено клопотання слідчого у кримінальному провадженні ОСОБА_8 , погоджене прокурором ОСОБА_9 , про арешт майна.

Накладено арешт на майно у виді транспортного засобу автомобіля марки «HONDA» моделі «E NS1», 2022 року випуску, синього кольору, VIN НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , власником якого згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 03 липня 2024 року є ОСОБА_7 .

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, представник ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу та постановити нову, якою в задоволенні клопотання про арешт майна відмовити в повному обсязі.

Обґрунтовує доводи апеляційної скарги тим, що власник майна ОСОБА_7 не має відношення до правопорушення, яке розслідується в рамках кримінального провадження, їй не повідомлено про підозру, а при допиті в якості свідка надала пояснення.

Апелянт наголошує на тому, що відсутні підстави вважати, що автомобіль є засобом вчинення злочину чи зберіг на собі сліди кримінального правопорушення, тому немає підстав для накладення арешту на нього.

Відповідно до вимог ч. 2, 3 ст. 395 КПК України апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді подається протягом п`яти днів з дня її оголошення. Якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

З урахуванням наведеного, оскільки 14.04.2025 року оскаржувану ухвалу постановлено без участі власника майна, однак про оскаржувану ухвалу представник апелянта дізнався 14.06.2025, а апеляційну скаргу подав до суду 16.06.2025 року, відтак колегія суддів вважає, що строк на апеляційне оскарження підлягає поновленню.

Заслухавши доповідь судді, заслухавши пояснення представника власника майна ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 , який підтримав доводи апеляційної скарги, думку прокурора ОСОБА_10 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу слідчого судді суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

Як вбачається із матеріалів судового провадження, 10.03.2025 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000089, на підставі заяви про вчинене кримінальне правопорушення, внесені відомості про кримінальне правопорушення за ч. 3 ст. 358 КК України.

В ході досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000089 слідчим було встановлено, що ймовірно мало місце заволодіння чужим транспортним засобом за попередньою змовою осіб. Враховуючи ці обставини, 26.03.2025 попередня правова кваліфікація кримінального правопорушення була змінена з ч. 3 ст. 358 КК України на ч. 3 ст. 190 КК України.

Такі обставини підтверджені даними Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань та постанови про перекваліфікацію складу кримінального правопорушення від 26.03.2025.

Під час досудового розслідування встановлено, що 20.01.2024 потерпілий ОСОБА_11 придбав у власність легковий автомобіль марки «HONDA» моделі «E NS1», 2022 року випуску, синього кольору, VIN НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 .

01.03.2024 ОСОБА_11 домовився із знайомим про надання послуги із продажу вказаного автомобіля та склав довіреність, яка була посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, зареєстрована в реєстрі за номером №535(бланк НТА 160875), якою уповноважив двох осіб (повірених) експлуатувати та розпоряджатися (продавати, при умові сплати податку з доходів фізичних осіб, страхувати, здавати в оренду, проходити техогляд тощо) автомобілем марки «HONDA» моделі «E NS1», 2022 року випуску, синього кольору, VIN НОМЕР_1 , реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , який належить йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 , виданого ТСЦ 8045.

Згодом, у березні місяці 2024 року, точна дата досудовим розслідуванням не встановлена, поблизу магазину «Еко-маркет» по вулиці Соборності, 61а в місті Миронівка Обухівського району Київської області ОСОБА_11 передав одному із повірених наведений автомобіль у володіння.

У травні місяці 2024 року, точного часу досудовим розслідуванням не встановлено, у зв`язку зі зміною сімейних обставин у ОСОБА_11 відпала потреба в продажі автомобіля. Після чого він зателефонував повіреному та попросив не виконувати домовленість щодо продажу автомобіля та повернути його. Повірений запевнив, що поверне автомобіль через декілька днів.

У вказаний строк автомобіль не був повернутий, повірений припинив відповідати на телефонні дзвінки, вимкнув телефон. Станом на 07.06.2024 автомобіль не був повернутий, тому 07.06.2024 ОСОБА_11 подав до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу заяву про скасування довіреності, посвідченої 01.03.2024.

У липні місяці 2024 року потерпілому ОСОБА_11 стало відомо, що транспортний засіб автомобіль марки «HONDA» моделі «E NS1» всупереч його волі та домовленості незаконно перереєстровано на невідому йому особу.

10.03.2025 слідчим до Територіального сервісного центру МВС України № 3244 скеровано запити щодо отримання інформації та оригіналів документів, на підставі яких здійснювалися реєстраційні дії.

19.03.2025 від Територіального сервісного центру №3244 РСЦ ГСЦ МВС в Київській та Чернігівській областях надійшла відповідь на запити такого змісту: 19 березня 2025 року транспортний засіб автомобіль марки «HONDA» моделі «E NS1», 2022 року випуску, синього кольору, VIN НОМЕР_1 , 20 січня 2024 року був зареєстрований за договором, укладеним у СГ №888-110923-2 від 11 вересня 2023 року в ТЦС №8045, на громадянина ОСОБА_11 03 липня 2024 року даний транспортний засіб був перереєстрований на нового власника громадянку ОСОБА_7 за договором, укладеним у СГ №6726/24/003367 від 28 червня 2024 року в ТСЦ №5148.

Такі фактичні обставини підтверджені даними заяви про вчинення кримінального правопорушення (злочину) від 10.03.2025, протоколу допиту представника потерпілого від 10.03.2025, свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 від 20.01.2024, довіреності, виданої 01.03.2024 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, зареєстрованої в реєстрі за номером 535 (бланк НТА 160875), нотаріально посвідченої заяви про скасування виданої 01.03.2024 довіреності від 07.06.2024, запиту слідчого СВ ВП №2 Обухівського РУП ГУНП в Київській області від 10.03.2025, відповіді Територіального сервісного центру №3244 РСЦ ГСЦ МВС в Київській та Чернігівській областях від 19.03.2025.

За постановою слідчого від 26.03.2025 автомобіль марки «HONDA» моделі «E NS1», 2022 року випуску, синього кольору, VIN НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , набув статусу речового доказу у кримінальному провадженні.

10.04.2025 слідчий у кримінальному провадженні ОСОБА_8 , за погодженням з прокурором ОСОБА_9 , подав до суду клопотання про арешт майна у кримінальному провадженні.

14.04.2025 ухвалою слідчого судді Миронівського районного суду Київської області накладено арешт на майно у виді транспортного засобу автомобіля марки «HONDA» моделі «E NS1», 2022 року випуску, синього кольору, VIN НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , власником якого згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 03.07.2024 є ОСОБА_7 .

З такими висновками слідчого судді суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

За правилами ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 131-132, 170-173 КПК України, задовольнив клопотання слідчого про накладення арешту на вищевказане майно, з тих підстав, що воно у встановленому законом порядку визнане речовим доказом у межах кримінального провадження та відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.

З огляду на наведене та враховуючи, що слідчим суддею першої інстанції ретельно перевірено майно, на яке слідчий просив накласти арешт і його відношення до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання та накладення арешту на майно у виді транспортного засобу автомобіля марки «HONDA» моделі «E NS1», 2022 року випуску, синього кольору, VIN НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , власником якого згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 03.07.2024 є ОСОБА_7 , оскільки у даному кримінальному провадженні є всі підстави вважати, що незастосування арешту даного майна може призвести до його приховування, пошкодження, знищення чи відчуження.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано наклав арешт на вищевказане майно, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Посилання представника апелянта на невідповідність арештованого майна критеріям речових доказів є безпідставними, оскільки встановлені слідчим суддею фактичні обставини кримінального правопорушення у даному кримінальному провадженні, містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого висновку, що вказаний автомобіль може містити відомості, які можуть бути використані як докази факту та обставин вчинення кримінального правопорушення, а отже відповідає ознакам речових доказів, зазначеним в ст. 98 КПК України, що згідно ч. 3 ст. 173 КПК України дає підстави для його арешту як речових доказів з метою збереження.

З огляду на положення ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке має ознаки речового доказу, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Колегія суддів звертає увагу, що слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх належності і допустимості, достатності та взаємозв`язку, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, чи існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення, яка може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Відтак доводи, на які посилається представник в апеляційні скарзі про те, що власник майна ОСОБА_7 не має відношення до правопорушення, яке розслідується в рамках кримінального провадження, їй не повідомлено про підозру, а при допиті в якості свідка вона надала пояснення, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали, оскільки вони перевіряються органом досудового розслідування та будуть вирішуватися судом під час розгляду кримінального провадження по суті.

Зважаючи на викладене та встановлені під час здійснення досудового розслідування обставини, спростовуються доводи представника власника майна про те, що клопотання прокурора та додані до нього матеріали не містять обставин та посилань на належні та допустимі докази, які б обґрунтовували підозру в тому, що власник майна може сховати, знищити, пошкодити або відчужити майно, яке визнано речовими доказами у кримінальному провадженні.

Сукупність долучених до клопотання слідчого матеріалів та викладені у клопотанні обставини на даному етапі досудового розслідування є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна.

Будь-яких негативних наслідків від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження на даному етапі досудового розслідування, які можуть суттєво позначитися на інтересах власника майна чи інших осіб, колегією суддів не встановлено, а відтак доводи апеляційної скарги в цій частині відхиляються як такі, що не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

Незастосування в даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до знищення доказів у провадженні і таким чином позбавить реалізацію мети досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбаченого ч. 1 ст. 170 КПК України.

Апеляційний суд звертає увагу, що обраний судом захід забезпечення кримінального провадження є тимчасовим, обумовлений метою проведення досудового розслідування, його межі у часі окреслені строками, які в свою чергу чітко регламентуються нормами ст. 219 КПК України, та який в подальшому може бути скасований у визначеному законом порядку.

У відповідності до вимог ст. 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Інші зазначені в апеляційній скарзі доводи не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали слідчого судді.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що слідчим суддею рішення прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів,

постановила:

Поновити представнику ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Миронівського районного суду Київської області від 14 квітня 2025 року.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Миронівського районного суду Київської області від 14 квітня 2025 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя ________________ ОСОБА_12

Судді:

ОСОБА_13 ____________