Справа № 127/6964/25
Провадження №11-кп/801/750/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 ,

з секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

представників потерпілих:

адвоката ОСОБА_7 ,

адвоката ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали кримінального провадження № 0000063 від 16.01.2025 за апеляційною скаргою прокурора Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_6 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області 01.05.2025, яким

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Тульчин Вінницької області, з вищою освітою, працюючого заступником головного інженера ТОВ «Височанський асфальтобетонний завод», неодруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше несудимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки, з позбавленням права керування усіма видами транспортних засобів строком на 2 (два) роки, на підставі ст. 75 КК України звільнено від призначеного покарання з іспитовим строком 2 (два) роки.

Вирішено питання з речовими доказами та процесуальними витратами.

В С Т А Н О В И В:

За вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 01.05.2025 ОСОБА_10 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України за таких обставин.

16.01.2005 близько 16.25 год ОСОБА_10 , керуючи технічно справним автомобілем марки Mercedes-Benz, д.н. НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Театральній в районі перехрестя з вул. Верещагіна в м. Вінниці, в напрямку вул. Магістратської, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, не врахував дорожньої обстановки, а саме наявності пішохідного переходу, не переконався у відсутності пішоходів, для яких може бути створена перешкода чи небезпека для руху, не зменшив швидкість руху та не зупинив керований ним автомобіль, ігноруючи попутний автомобіль, що зупинився безпосередньо перед пішохідним переходом, надаючи перевагу в русі пішоходам, змінив напрямок руху праворуч, виїхав на смугу руху, призначену для руху громадського транспорту, внаслідок чого здійснив наїзд на пішоходів ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які в темпі спокійного кроку перетинали проїзну частину зліва-направо по напрямку руху автомобіля в межах розмітки нерегульованого пішохідного переходу.

У діях водія автомобіля Mercedes-Benz, д.н. НОМЕР_1 , ОСОБА_10 наявні ознаки порушення вимог пунктів 10.1, 17.1, 18.4 Правил дорожнього руху України (далі ПДР) та вимог дорожнього знаку 5.11 «Смуга для руху маршрутних транспортних засобів», які з технічної точки зору перебувають у причинному зв`язку з виникненням події цієї дорожньо-транспортної пригоди (далі ДТП). Належним виконанням вимог пунктів 10.1, 17.1, 18.4 ПДР та дорожнього знаку 5.11 водій ОСОБА_10 мав технічну можливість запобігти наїзду на пішоходів ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_11 отримала тілесні ушкодження у вигляді сполучної травми тіла, а саме закрита черепно-мозкова травма струс головного мозку, двобічний набряк головного мозку, підапоневротична гематома на рівні тім`яно-потиличної ділянки зліва: забійна рана тім`яної ділянки голови, поверхнева рана скроневої ділянки голови справа, поверхневі рани обличчя, закрита травма грудної клітки забій легень, поверхнева рана на лівій поверхні грудної клітки, закрита травма живота без пошкодження внутрішніх органів, перелом кісток тазу з порушенням цілісності тазового кільця: перелом обох лобкових (верхньої та нижньої гілок) та сідничних кісток зі зміщенням уламків, поверхневі рани пальців обох кистей, які належать до тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

Пішохід ОСОБА_12 отримала тілесні ушкодження у вигляді політравми, а саме відкрита черепно-мозкова травма забій головного мозку важкого ступеню, множинні контузійні геморагічні вогнища лівої гемісфери, субарахноїдальний крововилив, перелом кісток склепіння черепа з переходом на основу черепа, перелом стінок зовнішнього слухового проходу та барабанної порожнини справа, отогемолікворея справа, перелом латеральної стінки основної пазухи без зміщення, закрита травма грудної клітини, забій легень, закрита травма живота без пошкодження внутрішніх органів, закритий уламковий перелом обох кісток правої гомілки у середній третині зі зміщенням, відламковий перелом верхньої та нижньої гілок правої лобкової кістки зі зміщенням, правої сідничної кістки зі зміщенням, травматичний шок І-ІІ ступеня, які належать до тяжких тілесних ушкоджень.

Порушення ОСОБА_10 вимог пунктів 10.1, 17.1, 18.4 ПДР та дорожнього знаку 5.11 перебуває у причинному зв`язку з виникненням події цієї ДТП та її наслідками отримання тілесних ушкоджень середньої тяжкості ОСОБА_11 та тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_12 .

Суд кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяли середньої тяжкості тілесні ушкодження та тяжке тілесне ушкодження потерпілим.

Не погодившись із зазначеним вироком суду прокурор ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, у якій просить вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 01.05.2025, яким ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України скасувати в частині призначеного покарання через невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Апеляційну скаргу прокурор мотивує тим, що вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 01.05.2025 ОСОБА_13 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на 3 роки з позбавленням права керування транспортними засобами на 2 роки. На підставі ст. 75 КК України його звільнено від відбування основного покарання з випробуванням, встановлено іспитовий строк та покладено обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

Водночас даний вирок у частині призначеного покарання підлягає скасуванню як такий, що постановлений із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі обвинуваченого. Суд першої інстанції не врахував, що вчинене ОСОБА_13 кримінальне правопорушення належить до суспільно небезпечних злочинів у сфері безпеки дорожнього руху, внаслідок якого потерпілим заподіяно тяжкі тілесні ушкодження. Згідно з положеннями ст. 65 КК України, при призначенні покарання суд зобов`язаний враховувати тяжкість злочину, форму вини, обставини його вчинення, наслідки, що настали, та ставлення особи до вчиненого. Як встановлено судом, ОСОБА_13 , грубо порушуючи вимоги п.п. 10.1, 17.1, 18.4 Правил дорожнього руху України, здійснив наїзд на пішоходів на нерегульованому пішохідному переході, рухаючись смугою, призначеною для маршрутних транспортних засобів, що прямо заборонено дорожнім знаком 5.11. Внаслідок цього потерпілим спричинено тяжкі та середньої тяжкості тілесні ушкодження, що підтверджується матеріалами кримінального провадження.

Крім того, прокурором було надано до суду першої інстанції лист начальника управління патрульної поліції у Вінницькій області № 182741/21/02-2025 від 23.01.2025, відповідно до якого ОСОБА_13 з 01.08.2021 по 2024 рік 10 разів притягувався до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху, з них 9 разів протягом лише 2024 року. Судом безпідставно визнано цю інформацію недопустимим доказом, незважаючи на її отримання з офіційної системи ІПНП «Адміністративна практика» Національної поліції України.

Наведене свідчить про стійке ігнорування ОСОБА_13 вимог закону, свідоме порушення ПДР і відсутність прагнення до виправлення. Така поведінка, у сукупності з тяжкістю наслідків ДТП, обумовлює необхідність реального відбування покарання, а не його умовного призначення. Таким чином, судом першої інстанції фактично проігноровано характер і тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, обставини, що його обтяжують.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи прокурора, який просив апеляційну скаргу задовільнити та скасувати вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 01.05.2025, виступ обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника ОСОБА_9 які заперечували щодо задоволення апеляційної скарги, представників потерпілих адвоката ОСОБА_7 та адвоката ОСОБА_8 , які заперечували щодо задоволення апеляційної скарги прокурора, вивчивши та перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що в задоволенні апеляційної скарги прокурора слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Суд першої інстанції правильно кваліфікував дії обвинуваченого за ч. 2 ст. 286 КК України та встановив фактичні обставини вчиненого кримінального правопорушення.

Відповідно до загальних засад призначення кримінального покарання, передбачених ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Через такі загальні засади реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання для досягнення його мети, що передбачена ст. 50 КК України.

Згідно роз`яснень, що містяться у п.п. 20, 21 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб, а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_13 раніше не судимий, щиро розкаявся у вчиненому, активно сприяв розкриттю злочину, повністю визнав свою вину, а також відшкодував шкоду потерпілим. Потерпілі не наполягали на суворому покаранні. Ці обставини суд обґрунтовано визнав такими, що пом`якшують покарання.

Також, суд звертає особливу увагу на позицію представників потерпілих, які під час апеляційного розгляду заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора та не наполягали на призначенні реального строку позбавлення волі. Така процесуальна поведінка потерпілих є істотною для з`ясування ступеня суспільної небезпеки діяння, впливу вчиненого на потерпілих та їх суб`єктивного сприйняття справедливості призначеного покарання.

У практиці Європейського суду з прав людини (зокрема, справа «МС проти Болгарії», заява №39272/98) вказується, що врахування позиції потерпілих є важливим елементом оцінки ефективності правосуддя в кримінальному провадженні.

Суд апеляційної інстанції бере до уваги, що під час судового розгляду у суді першої інстанції потерпілі не наполягали на призначенні ОСОБА_13 покарання, пов`язаного з реальним позбавленням волі. Як убачається з вироку Вінницького міського суду Вінницької області від 01.05.2025 завдана потерпілим шкода відшкодована у повному обсязі, від потерпілих надійшли до суду першої інстанції відповідні заяви про відсутність будь-яких претензій до обвинуваченого, а також про недоцільність застосування до обвинуваченого кримінального покарання, пов`язаного з реальним позбавленням волі.

Ця обставина свідчить про відсутність у потерпілих упевненості в тому, що лише суворе покарання забезпечить відновлення справедливості. Згідно з положеннями ч. 4 ст. 62 Конституції України та ст. 65 КК України, позиція потерпілих не є вирішальною у визначенні виду та строку покарання, однак повинна враховуватись як частина оцінки суспільної небезпеки злочину і ступеня його впливу на особу потерпілих.

У контексті практики ЄСПЛ зокрема, рішення у справі «Z. та інші проти Сполученого Королівства» (№29392/95) зазначено, що кримінальне судочинство не повинно ігнорувати людський вимір, а саме реакцію жертв, їхні оцінки та емоційний стан. Це є важливою складовою ефективного захисту їх прав, але також елементом збалансованої оцінки необхідності втручання держави у сферу покарання.

Отже, врахування зваженої позиції потерпілих щодо обраного судом виду покарання підтверджує його соціальну прийнятність, що є одним із критеріїв справедливого правосуддя.

У справі «Лопес Рібальда та інші проти Іспанії» (2019) ЄСПЛ підтвердив принцип індивідуалізації правової відповідальності та необхідність врахування всіх особистих і контекстуальних факторів при визначенні санкцій.

Також, відповідно до рішень ЄСПЛ у справах «Шершов проти України» та «Ніколова проти Болгарії», при виборі виду та строку покарання національні суди мають балансувати між публічними інтересами та правами особи, що притягується до відповідальності.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що виправлення ОСОБА_13 можливе без ізоляції від суспільства. Вибір покарання у виді позбавлення волі з іспитовим строком у розумінні положень ст. 75 КК України є допустимим навіть у випадку злочинів із тяжкими наслідками за умови, якщо це не суперечить принципам справедливості та ефективності покарання.

Цьому відповідає підхід Верховного Суду, викладений, зокрема, у постанові від 02.02.2021 у справі №523/13774/18, де зазначено, що визначальним критерієм при виборі виду покарання є не лише наслідки злочину, а насамперед оцінка конкретної ситуації у її повноті.

Доводи прокурора щодо систематичного порушення ОСОБА_13 правил дорожнього руху, підтвердженого наданою інформацією з ІПНП, також були належним чином оцінені судом першої інстанції.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що такі відомості не можуть вважатися належним доказом у розумінні вимог ст. 84 КПК України. ІПНП не є офіційним реєстром судових рішень, а відтак містить лише зафіксовані випадки складання постанов про адміністративні правопорушення, без підтвердження їх законності та набрання рішеннями законної сили. Часто такі постанови оскаржуються і можуть бути скасовані, що унеможливлює автоматичне визнання наведеної інформації як доведеної.

До того ж, жодних процесуальних доказів того, що ОСОБА_13 фактично був підданий адміністративному стягненню за зазначені порушення (наприклад, копій постанов про накладення адміністративних стягнень або підтверджень сплати штрафів), прокурором до матеріалів кримінального провадження не додано. Відтак наведений лист є лише узагальненою статистичною довідкою, яка не засвідчує належним чином факту повторності або систематичності порушень правил дорожнього руху.

Позиція щодо недопустимості використання таких документів як належних доказів підтримується також у судовій практиці. Зокрема, в постанові Верховного Суду від 02.06.2021 у справі №522/19128/18 зазначено, що листи правоохоронних органів, які містять аналітичну або статистичну інформацію без посилання на конкретні рішення, що набрали законної сили, не можуть визнаватись доказами у кримінальному провадженні.

Отже, оскільки вказаний витяг не містить інформаційних відомостей про притягнення особи до адміністративної відповідальності у процесуальному розумінні (тобто на підставі рішень суду), а тому обґрунтовано не була визнана допустимим доказом.

Нарешті, оцінюючи справедливість вироку, апеляційний суд виходить з того, що суд першої інстанції при призначенні покарання у вигляді позбавлення волі строком на 3 (три) роки з одночасним звільненням від його відбування з випробуванням у повній мірі дотримався принципів законності, пропорційності та індивідуалізації покарання. Таке рішення є зваженим і не суперечить вимогам ст. 65, 75, 76 КК України.

Призначене покарання не є таким, що явно не відповідає тяжкості вчиненого злочину або особі винного, що підтверджується відсутністю обставин, які б свідчили про грубу диспропорцію між характером правопорушення та мірою відповідальності. Верховний Суд у постанові від 04.06.2020 у справі №522/572/18 підкреслив, що несправедливим може бути визнано лише таке покарання, яке суперечить принципу пропорційності настільки, що це кидається в очі, є безпідставно м`яким або жорстоким, і не відповідає загальному відчуттю справедливості.

У даній справі суд першої інстанції належно врахував обставини, які пом`якшують покарання, зокрема щире каяття, визнання вини, відшкодування шкоди, позитивну характеристику особи обвинуваченого, відсутність судимостей, відсутність обставин, які обтяжують покарання, а також думку потерпілих, які не наполягали на суворому покаранні. Також враховано, що покарання у вигляді позбавлення волі призначено у межах санкції, передбаченої ч. 2 ст. 286 КК України, а встановлений іспитовий строк разом із покладеними обов`язками забезпечує як превентивну, так і виховну функцію покарання.

У світлі практики ЄСПЛ (справа «Скордіно проти Італії» (№36813/97) справедливість кримінального покарання визначається не лише формальним відповідністю закону, а й урахуванням цілей покарання зокрема, стримування, виправлення та соціальної реінтеграції.

Таким чином, вирок Вінницького міського суду не може бути визнаний несправедливим, оскільки забезпечує баланс між інтересами суспільства, потерпілих та засудженого, відповідає принципу гуманізму та сприяє досягненню мети кримінального провадження.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 01.05.2025 є законним, обґрунтованим, справедливим та таким, що відповідає принципам індивідуалізації та пропорційності.

Суд першої інстанції належним чином врахував як тяжкість вчиненого злочину, так і пом`якшувальні обставини, щире каяття, відшкодування шкоди, позитивні характеристики особи засудженого, його поведінку після вчинення злочину, а також позицію потерпілих, які не заперечували проти умовного покарання.

Доводи апеляційної скарги прокурора щодо очевидної несправедливості призначеного покарання не підтвердилися під час апеляційного розгляду. Надані матеріали не спростовують висновків суду першої інстанції, а витяг з інформаційної системи поліції не може бути визнаний належним доказом у кримінальному провадженні.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419, 422 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу прокурора Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_6 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 01.05.2025 залишити без задоволення.

Вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 01.05.2025, яким ОСОБА_10 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набуває законної сили з моменту оголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців із дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4