У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2025 року

м. Київ

справа № 202/21170/23

провадження № 51-1086 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 жовтня 2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 10 квітня 2025 року стосовно засудженого ОСОБА_5 ,

встановив:

За вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 жовтня

2024 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, раніше не судимого, визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 Кримінального кодексу України (далі - КК), та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_6 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 96 грн, в рахунок відшкодування моральної шкоди - 22 000 грн. В іншій частині в задоволенні позову відмовлено.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_7 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 96 грн, в рахунок відшкодування моральної шкоди - 20 000 грн. В іншій частині в задоволенні позову відмовлено.

За вироком суду, ОСОБА_5 , 20 серпня 2021 року, о 17:30, приблизно через годину після вчинення ним правопорушень, передбачених статтями 173, 178 Кодексу України про адміністративні правопорушення, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння та знаходячись у громадському місці, а саме - біля під`їзду № 4 по вул. Хмельницького, 21 у м. Дніпрі, реалізуючи раптово виниклий умисел, направлений на грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю, із застосуванням предметів, заздалегідь заготовлених для нанесення тілесних ушкоджень, грубо порушуючи громадський порядок, демонструючи явну неповагу до загальноприйнятих норм та правил поведінки, в присутності мешканців вказаного будинку та потерпілих

ОСОБА_6 і ОСОБА_7 , які раніше не мали між собою неприязних відносин, з метою вчинення хуліганських дій, дістав з кишені пістолет, що заздалегідь взяв із собою, який не є вогнепальною зброєю, а є багатозарядним газобалонним пневматичним пістолетом моделі «KWC», № НОМЕР_1 калібру 4,5мм, та, висловлюючи погрози, з використанням нецензурної лайки, спрямовував ствол пістолета у бік потерпілої ОСОБА_6 , а після зауважень з боку ОСОБА_7 , який до того ж за годину до вказаних подій робив йому зауваження за вживання алкогольних напоїв біля цього ж під`їзду, тобто у громадському місці, спрямовував ствол пістолета в сторону останнього.

Після цього, ОСОБА_5 , знаючи проте, що ОСОБА_7 викликав співробітників поліції, намагався зникнути з місця вчинення кримінального правопорушення зі знаряддям вчинення кримінального правопорушення, а саме, увійти у вказаний під`їзд будинку, але коли ОСОБА_7 здійснив спробу не пустити його до під`їзду до прибуття співробітників поліції, ОСОБА_5 , продовжуючи свої протиправні дії, та діючи умисно, з особливою зухвалістю, усвідомлюючи, що він знаходиться у громадському місці та грубо порушує громадській порядок, демонструючи при цьому явну неповагу до суспільства та існуючих у ньому загальновизнаних норм і правил поведінки, тримаючи у руці балончик з отруйною речовиною подразнюючої дії, що заздалегідь взяв із собою з метою вчинення хуліганських дій, неодноразово випустив струм газу в ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , яка фіксувала вказані події на відеокамеру мобільного телефону та підбігла, щоб припинити хуліганські дії. Вчиняючи хуліганські дії, ОСОБА_5 , за допомогою вказаного балончика заподіяв потерпілим фізичного болю.

Не припиняючи реалізовувати свій вказаний вище протиправний умисел,

ОСОБА_5 , в той же день, близько 18:00, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння та знаходячись у громадському місці, тобто біля під`їзду вказаного будинку, діючи з мотивів явної неповаги до суспільства, грубо порушуючи громадський порядок, демонструючи явну неповагу до загальноприйнятих норм та правил поведінки, голосно, протягом тривалого часу, використовуючи грубу нецензурну лексику, в присутності мешканців будинку, висловлював погрози та образи на адресу ОСОБА_7 та ОСОБА_6 . Під час цих дій, оточуючі, в тому числі, співробітники поліції, неодноразово просили його припинити протиправні дії, але останній на зауваження не реагував та продовжував висловлюватися грубою нецензурною лайкою на адресу потерпілих, принижував їх честь та гідність, показово висловлював впевненість у своїй безкарності та ненастанні покарання за вказані протиправні дії.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 10 квітня 2025 року апеляційну скаргу апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 залишено без задоволення, апеляційні скарги потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_6 задоволено частково. Вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 жовтня 2024 року стосовно ОСОБА_5 змінено в частині вирішення цивільних позовів потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_6 . Стягнуто з ОСОБА_5 на користь потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_6 в рахунок відшкодування моральної шкоди в розмірі 70 000 грн кожному. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_6 понесені судові витрати в розмірі 84 грн кожному. В іншій частині вирок залишено без змін.

У касаційній скарзі захисник порушує питання про зміну постановлених стосовно ОСОБА_5 судових рішень в частині призначеного покарання та вирішення цивільних позовів потерпілих. В обґрунтування своїх вимог, зокрема, зазначає, що у суду були підстави для призначення ОСОБА_5 покарання із застосуванням положень ст. 75 КК, з огляду на те, що останній є пенсіонером, інвалідом 3 групи, має проблеми зі здоров`ям та раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, проте, судом ці обставини не були враховані. Також вважає, що суд апеляційної інстанції безпідставно збільшив розмір відшкодування моральної шкоди, оскільки немає жодних доказів того, що дії ОСОБА_5 призвели до моральних страждань потерпілих. Крім того, посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. Просить змінити вищевказані судові рішення: призначити ОСОБА_5 покарання за ч. 4 ст. 296 КК у виді позбавлення волі на строк 3 роки та звільнити його від відбування покарання на підставі ст. 75 КК; стягнути з ОСОБА_5 в рахунок відшкодування моральної шкоди на користь потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_6 по 10 000 грн кожному.

Перевіривши касаційну скаргу та копії доданих до неї судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті провадження слід відмовити на таких підставах.

Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.

За змістом ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Таким чином, Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги захисника в частині невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки перевірка цих обставин відповідно до положень ч. 1 ст. 433 КПК не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК, правильність застосування кримінального закону при кваліфікації його дій, у касаційній скарзі не оскаржуються. Також сторона захисту не оскаржує законність рішення суду в частині стягнення коштів у рахунок відшкодування матеріальної шкоди.

Посилання захисника на неправильне вирішення апеляційним судом цивільного позову в частині стягнення моральної шкоди на користь потерпілих і невмотивованість рішення в цій частині є безпідставними.

Згідно з ч. 1 ст. 55 КПК потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди.

Відповідно до ст. 129 КПК ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд, залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому. На вимогу ч. 5

ст. 128 КПК цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом і при цьому застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України.

Як передбачено ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), моральна шкода, окрім іншого, може полягати у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я, в душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

За приписами ч. 1 ст. 1167 ЦК моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті.

При цьому розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається судом залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд має навести в рішенні відповідні мотиви.

Таким чином, законодавець визначив загальні критерії щодо меж судової дискреції у вирішенні питання про розмір грошового відшкодування моральної шкоди, тобто визначення розміру такого відшкодування становить предмет оціночної діяльності суду.

Як убачається з доданої до касаційної скарги копії вироку, суд першої

інстанції дійшов неспростовного висновку, що заподіяна моральна шкода

ОСОБА_7 та ОСОБА_6 є очевидною, чого не заперечує сторона захисту у касаційній скарзі.

Визначаючи суму відшкодування моральної шкоди, завданої потерпілим

ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в розмірі 22 000 та 20 000 грн відповідно, суд першої інстанції вказав, що потерпілі внаслідок злочинних дій обвинуваченого зазнали моральних страждань, та врахував негативні зміни у їх житті.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру грошового відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд зважив на тривалість моральних страждань і переживань потерпілих, оскільки ОСОБА_5 , направивши на них пістолет та погрожуючи ним, створив останнім реальну загрозу для їх життя та здоров`я, після чого застосував до них балон з отруйною речовиною подразнюючої дії, демонструючи зневагу до встановлених у суспільстві правил поведінки, ображаючи людську гідність, грубо порушуючи громадський порядок, що призвело до істотних змін в їх житті та негативно позначилося на моральному та психологічному стані потерпілих. Крім того, після вчинення злочину ОСОБА_5 не надав допомогу, не вибачився та не розкаявся у скоєному, продовжував ображати та нецензурно висловлювати в присутності інших осіб, що також вплинуло на моральний стан потерпілих.

За таких обставин, зваживши на глибину моральних страждань потерпілих, апеляційний суд обґрунтовано визначив розмір відшкодування моральної шкоди у 70 000 грн кожному, що відповідає вимогам розумності та справедливості з огляду на обставини цього провадження.

Також колегія суддів вважає необгрунтованими доводи касаційної скарги захисника щодо безпідставного незастосування до ОСОБА_5 положень ст. 75 КК під час призначення покарання з огляду на таке.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з мети покарання й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

За правилами ст. 75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене ч. 3 ст. 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Як убачається з копій судових рішень, призначаючи покарання ОСОБА_5 , суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є тяжким, дані про особу винного, який раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, неодноразово притягувався до відповідальності за вчинення адміністративних праовпорушень, що посягають на громадський порядок і безпеку.

Разом з цим, місцевий суд під час судового розгляду детально проаналізував поведінку ОСОБА_5 після вчинення злочину та врахував його ставлення до вчиненого. У судовому засіданні останній свою вину не визнав, не вибачився перед потерпілими, отже суд дійшов висновку, що така поведінка обвинуваченого свідчить про те, що він належного висновку відносно неправомірності та злочинності своїх дій не зробив, а тому не втратив свою суспільну небезпечність, а тому призначив йому покарання у мінімальних межах санкції ч. 4 ст. 296 КК, яке слід відбувати реально, в умовах ізоляції від суспільства.

З наведеними висновками погоджується і колегія суддів Касаційного кримінального суду.

Посилань на істотні порушення кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування чи зміни оспорюваних судових рішень, як і доводів щодо неправильного застосування кримінального закону касаційна скарга не містить та невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого.

Отже, переконливих доводів, які б ставили під сумнів законність рішень судів попередніх інстанцій, ОСОБА_4 не навів.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Індустріального районного суду

м. Дніпропетровська від 09 жовтня 2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 10 квітня 2025 року стосовно засудженого ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3