ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2197/25 Справа № 209/9932/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

Головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

представника потерпілого адвоката ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені Дніпровського апеляційного суду в режимі відеоконференції кримінальне провадження №0000147 від 22.02.2024 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 , що діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , на вирок Дніпровського районного суду міста Кам`янського Дніпропетровської області від 29 квітня 2025 року, яким:

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області, українця, громадянина України, з вищою освітою, працює на ПрАТ "Запоріжвогнетрив", не одружений, має на утриманні малолітню доньку ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий,-

визнано винним та засуджено за ч.4 ст.185 КК до покарання у виді 5 років позбавленні волі.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_9 до вступу вироку в законну силу залишено - тримання під вартою.

Строк покарання засудженому ОСОБА_9 визначено рахувати з часу його затримання - з 19 грудня 2024 року.

На підставі ч.5 ст.72 КК зараховано в строк відбуття покарання час його тримання під вартою в межах даного кримінального провадження, а саме: в період з 19.12.2024 року по день набрання вироком законної сили, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_12 про стягнення матеріальної шкоди - задоволено повністю та постановлено стягнути із засудженого ОСОБА_9 на користь потерпілого ОСОБА_12 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди - 171268 (сто сімдесят одну тисячу двісті шістдесят вісім) грн. 40 грн.

Долю речових доказів та процесуальних витрат вирішено відповідно до положень ст.ст. 100, 124 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК),-

В С Т А Н О В И Л А :

Оскаржуваним вироком ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення за наступних обставин.

21.02.2024 року приблизно о 19.09 год. ОСОБА_9 , достовірно знаючи, що у його знайомого ОСОБА_12 в квартирі за адресою: АДРЕСА_3 , маються грошові кошти, виник злочинний умисел спрямований на таємне викрадення грошових коштів, поєднаний з проникненням до житла, в якому проживає ОСОБА_12 .

Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, а саме грошових коштів, поєднаний із проникненням до житла, ОСОБА_9 , перебуваючи у вказаний час в означеному місці, усвідомлюючи, що він діє в умовах воєнного стану, введеного Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 року, затвердженого Законом України від 24.02.2022 року № 2102-ІХ, достовірно знаючи, що потерпілого ОСОБА_12 вдома немає, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, діючи умисно, таємно, керуючись корисливим мотивом та корисливою метою, усвідомлюючи те, що своїми діями він здійснює таємне безоплатне вилучення чужого майна поза волею власника, прийшов до квартири за адресою: АДРЕСА_3 , користуючись відсутністю власника та будь-яких інших осіб, які б могли завадити вчиненню крадіжки, за допомогою раніше заготовленого дублікату ключів відчинив двері тамбуру, потім відчинив двері квартири АДРЕСА_4 та проник до житла ОСОБА_12 . Перебуваючи в квартирі ОСОБА_13 відшукав в шухлядці комп`ютерного столу, спальної кімнати грошові кошти в сумі 15 000 грн. та 4 000 Євро, що згідно курсу НБУ української гривні до Євро на момент вчинення злочину, складає 166 168,40 грн. та викрав вказані грошові кошти.

Після цього ОСОБА_13 зачинив квартиру та покинув місце злочину, в подальшу викраденими грошовими коштами розпорядився на власний розсуд, чим спричинив потерпілому майнову шкоду на загальну суму - 181 168, 40 грн.

Такі дії обвинуваченого ОСОБА_9 кваліфіковано за ч.4 ст.185 КК, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднане з проникненням в житло, вчинене в умовах воєнного стану.

В апеляційній скарзі захисник, не оспорюючи висновки суду першої інстанції про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.185 КК, вказує на невідповідність призначеного судом покарання тяжкості злочину та особі обвинуваченого, оскільки призначене покарання за своїм розміром є явно суворим. Вважає, що судом не враховано належним чином те, що хоча обвинувачений згідно ст.12 КК вчинив тяжкий злочин, але в судовому засіданні свою вину визнав повністю, має на утриманні малолітню доньку ОСОБА_14 , 2019 року народження, раніше не судимий, мав офіційне місце працевлаштування, на обліку у лікарів нарколога чи психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно.

Обставиною, що пом`якшує покарання, суд визнав щире каяття обвинуваченого. Натомість обтяжуючих покарання обставин судом не встановлено.

Родичі обвинуваченого пропонували потерпілому відшкодувати матеріальну шкоду в розмірі заявлено цивільного позов, але з незрозумілих причин той відмовився.

З урахуванням вищезазначених обставин сторона захисту вважає, що обвинуваченому ОСОБА_9 можливо призначити покарання із застосуванням положень ст.75 КК та звільнити його від відбування покарання з випробуванням.

Тому просить апеляційний суд вирок Дніпровського районного суду міста Кам`янського Дніпропетровської області від 29 квітня 2025 року скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_9 покарання за ч.4 ст.185 КК в межах санкції статті, із застосуванням положень ст.75 КК, та звільнити обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.

На апеляційну скаргу сторони захисту представником потерпілого ОСОБА_12 - адвокатом ОСОБА_7 подані заперечення, в яких він наводить свої аргументи на спростування доводів апеляційної скарги та просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 , а вирок суду залишити без змін.

В судове засідання апеляційного суду потерпілий ОСОБА_12 не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату та час судового розгляду, про причини своєї неявки суд не повідомив, але його неявка, відповідно до приписів ч.4 ст.405 КПК, не перешкоджає апеляційному розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення захисника на підтримку доводів поданої ним апеляційної скарги, який просив вирок суду змінити та пом`якшити обвинуваченому ОСОБА_9 покарання за ч.4 ст. 185 КК, застосувавши положення ст.75 КК та звільнити обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням; вислухавши думку прокурора та представника потерпілого, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги та просили залишити вирок суду без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

Доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, встановлених вироком суду першої інстанції, та правова кваліфікація його дій за ч.4 ст. 185 КК ґрунтуються на зібраних по справі та оцінених судом доказах, є обґрунтованими, належним чином мотивованими, не оспорюються захисником в апеляційній скарзі, а тому судом апеляційної інстанції, відповідно до ч.1 ст.404 КПК, не перевіряються.

Зі змісту апеляційної скарги убачається, що захисником обвинуваченого ОСОБА_9 фактично порушується питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Відповідно до вимог ст.ст.50, 65 КК та роз`яснюючих положень п.п.1,9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи із принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

У постанові від 06 лютого 2020 року (справа № 756/6268/18, провадження №51-1763 км 19) ККС ВС зазначив, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й в межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

При цьому повноваження суду (його права та обов`язки), надані державою, щодо обрання між альтернативними видами покарань у встановлених законом випадках та інтелектуально-вольова владна діяльність суду з вирішення спірних правових питань, враховуючи цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, справедливість обраного покарання тощо, визначають поняття «судова дискреція» (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві.

Дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Відповідно положень ч.1 ст.75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Таким чином, зі змісту ст.75 КК вбачається, що застосування інституту звільнення від відбування покарання допустиме лише за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що, виходячи з тяжкості кримінального правопорушення, даних про особу винного та інших обставин справи, виправлення засудженого є можливим без відбування покарання.

Так, вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання обвинуваченому ОСОБА_9 , суд першої інстанції належним чином врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення за ч.4 ст.185 КК, яке згідно зі ст.12 КК відноситься до категорії тяжкого злочину, на утриманні має малолітню доньку, ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мав офіційне місце працевлаштування, раніше не судимий, не перебуває на обліку у лікаря нарколога та у лікаря психіатра.

Обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_9 відповідно до ст.66 КК, суд визнав - його щире каяття. Обставин, які б обтяжували покарання обвинуваченого відповідно до ст.67 КК, судом не встановлено.

Отже, враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов правильних висновків про наявність підстав для призначення обвинуваченому ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі, але в межах мінімальної санкції статті закону України про кримінальну відповідальність, за якою обвинуваченого визнано винним. Разом з цим суд не встановив наявність підстав для застосування до призначеного покарання ОСОБА_9 положень статей 75, 76 КК, на чому наполягає сторона захисту. Не вбачає таких підстав й суд апеляційної інстанції, оскільки вважає, що застосування інституту звільнення від відбування покарання у даному конкретному випадку не буде справедливим з огляду на вчинення винним тяжкого корисливого злочину в умовах воєнного стану та відсутність відшкодованої матеріальної шкоди потерпілому ОСОБА_12 . При цьому, як повідомив під час апеляційного розгляду його представник, матеріальна шкода потерпілому по теперішній час жодним чином обвинуваченим або його родичами не відшкодовувалась Таким чином, всупереч твердженням захисника, судом першої інстанції належним чином враховані усі наведені в апеляційній скарзі обставини, а тому, на думку апеляційного суду, призначене обвинуваченому ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років - є законним, справедливим, воно буде відповідати тяжкості правопорушення, сприятиме виправленню винного та попередженню вчинення ним нових злочинів, а також не буде становити «особистий надмірний тягар для особи», адже відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи. Тому підстав для пом`якшення покарання обвинуваченому ОСОБА_9 , на чому наполягає захисник, суд апеляційної інстанції не вбачає.

Підсумовуючи вищенаведене колегія суддів дійшла висновків про те, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_8 є безпідставною та такою, що задоволенню не підлягає, а вирок Дніпровського районного суду міста Кам`янського Дніпропетровської області від 29 квітня 2025 року є законним, обґрунтованим та відповідає вимогам ст.370 КПК. Підстав для його зміни чи скасування апеляційний суд не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407 та 418, 419 КПК, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_8 , що діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 - залишити без задоволення, а вирок Дніпровського районного суду міста Кам`янського Дніпропетровської області від 29 квітня 2025 року відносно ОСОБА_9 за ч.4 ст.185 КК залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили після її оголошення, але на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою в той саме строк з дня вручення копії ухвали апеляційного суду.

СУДДІ :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4