Справа № 177/949/25
Провадження № 1-кп/177/167/25
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2025 року м. Кривий Ріг

Криворізький районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1

за участю:

секретаря судового засідання - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду в м. Кривому Розі, кримінальне провадження, відомості про яке внесено в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000140 від 10.02.2025 року відносно:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в с. Єлизаветградка Олександрійського району Кіровоградської області, громадянина України, з вищою освітою, військовослужбовця за контрактом військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «капітан», одруженого, який має на утриманні неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , інвалідності не має, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України

за участі:

прокурора ОСОБА_5

потерпілої ОСОБА_6

представника потерпілої ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_3

захисника ОСОБА_8

ВСТАНОВИВ:

10 лютого 2025 року, приблизно о 06 годині 15 хвилин, ОСОБА_3 , будучи військовослужбовцем, який проходить військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 , перебуваючи у військовому званні «капітан» на посаді офіцера групи планування штабу, керуючи технічно справним автомобілем «ВАЗ 21121» реєстраційний номер НОМЕР_2 , що належить йому, рухався з увімкненим ближнім світлом фар, в темний час доби, в умовах вимкненого міського електроосвітлення, здійснюючи рух у крайній лівій смузі по сухому асфальтобетонному покриттю проїзної частини автодороги «Н-23» сполученням «Кропивницький-Кривий Ріг-Запоріжжя», з боку м. Кропивницький Кіровоградської області в напрямку м. Кривого Рогу Дніпропетровської області.

У вказаний час, тобто 10 лютого 2025 року близько 06 години 15 хвилин, поблизу електроопори № 95-3, неподалік АЗС «ВСТ-оіл», яка розташована за адресою: Дніпропетровська область, Криворізького районі с, Лозуватка, вул. Сагайдачного, 18, перетинав проїзну частину дороги зліва направо, відносно руху автомобіля, по нерегульованому пішохідному переходу ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який котив велосипед рожевого кольору, без номерних деталей.

У ході руху водій ОСОБА_3 , проявляючи кримінальну протиправну самовпевненість, здійснюючи рух з перевищенням максимально допустимої швидкості на вказаній ділянці, рухаючись зі швидкістю приблизно 89,3 км./год., легковажно розраховуючи на відвернення суспільно-небезпечних наслідків, не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя і здоров`я громадян, будучи неуважним до дорожньої обстановки та її змінам, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, позначеного дорожнім знаком 5.38.1 праворуч «Пішохідний перехід» розділу № 33 «Дорожні знаки» та дорожньою розміткою 1.14.2 «Зебра» розділу № 34 «Дорожня розмітка» Правил дорожнього руху, які знаходилися за напрямком його руху, не маючи жодних перешкод технічного і фізичного характеру для забезпечення безпечного руху та маючи можливість об`єктивно виявити пішохода ОСОБА_9 , який рухався котячи велосипед з правої сторони від себе по нерегульованому пішохідному переходу зліва направо, відносно напрямку руху його автомобіля, завчасно не вжив усіх можливих дій для зменшення швидкості аж до повної зупинки транспортного засобу аби надати дорогу пішоходу ОСОБА_9 .

У результаті чого, поблизу електроопори 95-3, неподалік АЗС «ВСТ-оіл», яка розташована за адресою: Дніпропетровська область, Криворізький район, с. Лозуватка, вул. Сагайдачного, 18, водій ОСОБА_3 , здійснив наїзд передньою частиною автомобіля «ВАЗ 21121», реєстраційний номер НОМЕР_2 , на пішохода ОСОБА_9 , який був обернутий правою боковою стороною тіла до вищевказаного автомобіля.

Внаслідок вказаної ДТП ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження у вигляді: сполученої тупої травми голови, тулубу, кінцівок: відкрита черепно-мозкова травма забійна рана лівої тім`яної ділянки, синець обличчя, множинні садна голови, обличчя, забійна рана обличчя, крововиливи м`яких тканин голови, перелом основи та склепіння черепа, крововиливи під оболонки та в речовину мозку, субдуральна гематома об`ємом 75 мл, множинні переломи ребер по декільком анатомічним лініям, з ушкодженням кістковими уламками перестінкової плеври, міжреберних артерій, легеневої плеври та паренхіми, крововиливи легень та розриви лівої легені, двобічний гемоторакс, перелом тіл 6-го шийного хребця, та 12 грудного хребця, перелом лівої плечової кістки, багатоуламковий перелом лівої великогомілкової кістки, перелом лівої малогомілкової кістки, рвана рана правої гомілки, відкритий перелом правої великогомілкової та малогомілкових кісток, садно лівої кисті, садно живота праворуч, садна снини ліворуч, забійна рана правої кисті, садна лівого стегна, лівої гомілки, забійні рани лівої стопи, синці лівої гомілки, крововиливи та надриви підвішуючого апарату внутрішніх органів, травматичний шок.

Виявлені ушкодження, які входять до комплексу «сполученої травми тіла», в сукупності, стосовно живих осіб, мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, які небезпечні для життя в момент спричинення та мають причинно-наслідковий зв`язок зі смертю ОСОБА_9 , який помер на місці дорожньо-транспортної пригоди.

Своїми діями ОСОБА_3 грубо порушив вимоги п.п. 1.3, 1.5, 2.3 б), 12.2. 12.4, 12.9 б), 18.1 Правил дорожнього руху України, якими передбачено:

п. 1.3 «Учасники дорожнього руху зобов`язано знати й неухильно виконувати вимоги Правил дорожнього руху, а також бути взаємно ввічливими»;

п. 1.5 «Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків»;

п. 2.3 «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»;

п. 12.2 «У темну пору доби та в умовах недостатньої видимості швидкість руху повинна бути такою, щоб водій мав змогу зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги»;

п. 12.4.: «У населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється зі швидкістю не більше 50 км/год.»;

п. 12.9 (б).: водієві забороняється «Перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4, 12.5, 12.6 та 12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31 або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту «й» пункту 30.3 цих Правил»;

п. 18.1 «Водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека».

Порушення вимог п.п. 12.4, 12.9 б Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_3 знаходиться у причинно-наслідковому зв`язку з настанням дорожньо-транспортної події, внаслідок якої загинув пішохід ОСОБА_9 .

Дії ОСОБА_3 суд кваліфікує за ч. 2 ст. 286 КК України за ознаками - порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 вину в інкримінованому кримінальному правопорушенні визнав. Суду пояснив, що дійсно 10.02.2025 керуючи автомобілем він виїхав з дому близько 04 години ранку та перебуваючи за кермом автомобілю вже близько двох годин, рухався в районі с. Лозуватка Криворізького району Дніпропетровської області в напрямку м. Кривого Рогу, зі сторони Кропивницького. Спускаючись з мосту, він бачив дорожній знак обмеження швидкості руху, дещо знизив швидкість, але все ж рухався з перевищенням швидкості близько 80-90 км/год. Коли він рухався на підйом, йому заважало світло фар зустрічного транспорту, він помітив пішохода, який котив велосипед. Пояснив, що не встиг зреагувати, вчасно не встиг зупинити керований ним транспортний засіб та допустив зіткнення з пішоходом. Вказав, що усвідомлює, що перевищення ним швидкісного режиму позбавило можливості вчасно зреагувати, побачивши пішохода, та відповідно запобігти зіткненню.

Після зіткнення він одразу підбіг до травмованого ОСОБА_9 , який ще мав ознаки життя, просив людей викликати швидку, адже його телефон від удару кудись подівся. ОСОБА_9 отримав травми несумісні з життям, у зв`язку з чим до приїзду швидкої помер.

Обвинувачений пояснив, що з місця ДТП він не зникав, свою вину визнав одразу, безпосередньо на місці ДТП. При прибутті на місце події ОСОБА_6 дружини загиблого, він пояснив їй ситуацію яка сталася, просив вибачення, визнавав свою вину, але не міг виправити того, що вже відбулося. Пояснив, що усвідомлює якого горя завдав потерпілій, позбавивши життя її чоловіка, з яким вони були один для одного всім.

Зазначав, що з перших днів після ДТП, він відшкодував шкоду потерпілій, у зв`язку з чим вона до нього жодних претензій не має. В силу своїх можливостей, будучи військовослужбовцем, він продовжує допомагати потерпілій матеріально, відвідує її по можливості, телефонує, намагається забезпечити їй підтримку та вдячний їй за розуміння і проявлену нею людяну позицію. Щиро розкаювався, неодноразово висловлював слова вибачення потерпілій та зобов`язувався в подальшому їй допомагати.

ОСОБА_3 просив суд, за можливості, не застосовувати до нього суворого покарання, не позбавляти його свободи, надавши можливість продовжувати несення військової служби, адже там він на своєму місці, може принести користь державі в умовах воєнного стану, працювати та при цьому допомагати потерпілій ОСОБА_6 . Враховуючи характер служби, просив не позбавляти його права керування транспортним засобом, адже наявність такого права є важливою необхідністю під час проходження військової служби.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, суд за клопотанням учасників судового розгляду визнав недоцільним дослідження інших доказів по даному кримінальному провадженню щодо обставин здійснення обвинуваченим кримінального правопорушення, оскільки ці обставини ніким із учасників судового розгляду не оспорюються.

При цьому суд з`ясував, що учасники судового провадження правильно розуміють зміст цих обставин, сумнівів у добровільності їх позиції немає, а також учасникам судового провадження роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Обвинувачений ОСОБА_3 , за участі захисника, суду пояснив, що він розуміє зміст цих обставин та позбавлення права оскаржити їх в апеляційному порядку, крім того у суду немає сумніву щодо добровільності позиції обвинуваченого.

Представник потерпілої, потерпіла та прокурор, не заперечували щодо розгляду кримінального провадження в порядку ч.3 ст. 349 КПК України, усвідомлюючи наслідки такого розгляду.

Після з`ясування обставин, встановлених під час кримінального провадження, аналізуючи показання обвинуваченого, які мають логічний та послідовний характер, оцінюючи зібрані по справі та досліджені в судовому засіданні докази щодо речових доказів, процесуальних витрат, заходів забезпечення кримінального провадження, суд дійшов висновку щодо підтвердження поза розумним сумнівом вини обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України за ознаками - порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

Потерпіла ОСОБА_6 вказала, що претензій матеріального та морального характеру до обвинуваченого не має, шкода їй повністю відшкодована. Пояснила, що трагедія яка сталася, нажаль призвела до загибелі її чоловіка. Однак, змінити те, що вже відбулося нікому не під силу. Попри біль втрати, вона пробачила обвинуваченого ОСОБА_3 , оскільки він одразу після дорожньо-транспортної пригоди просив у неї вибачення, намагався всім необхідним допомогти, відшкодував завдану шкоду, підтримував її. Після виконання бойових завдань, ОСОБА_3 завжди їй телефонує, за наявності можливості відвідує її та допомагає, а вона називає його «третім сином», молиться за нього, чекає його дзвінка. ОСОБА_6 просила суд не позбавляти обвинуваченого свободи, не застосовувати до нього суворого покарання, за можливості, просила застосувати положення ст. 69, 58 КК України та призначити йому покарання у виді військового обмеження для військовослужбовців, з відповідним відрахуванням 10 % від заробітку.

Така ж позиція підтримана в судовому засіданні представником потерпілої адвокатом ОСОБА_10 , який просив суд врахувати необережний характер злочину, відношення обвинуваченого до вчиненого та його поведінку після вчинення правопорушення, адже він щиро проявляв співчуття, вибачався, налагоджував спілкування з потерпілою з метою надання їй підтримки, відшкодував шкоду, у зв`язку з чим потерпіла не має до нього жодних претензій, не бажає йому суворого покарання.

При призначенні покарання обвинуваченому, суд керується положеннями ст. 65 КК України і враховує характер і ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання останнього.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, з необережною формою вини, свою вину визнав повністю, щиро розкаявся у вчиненому, що ґрунтується на критичній оцінці ОСОБА_3 своєї протиправної поведінки, її переосмисленні та осуді, готовності нести кримінальну відповідальність за вчинене, надання суду правдивих показів, чим сприяв здійсненню судочинства, добровільно відшкодував завдану потерпілій матеріальну та моральну шкоду, неодноразово та щиро вибачався перед потерпілою за вчинене, висловлював їй співчуття, намагається допомагати не лише матеріально, але й підтримувати морально, підтримуючи телефонний зв`язок, здійснюючи візити та надаючи посильну чоловічу допомогу, що свідчить про щире бажання обвинуваченого, в міру можливого в цій ситуації, спокутувати вину та зменшити негативні наслідки свого діяння.

Суд враховує й особу обвинуваченого, який має міцні соціальні зв`язки, одружений, має неповнолітнього сина на утриманні (а.п. 111-112), є діючим військовослужбовцем за контрактом, який розпочав свою службу ще до початку повномасштабного вторгнення рф на територію України (а.п. 102-105) та продовжує несення військової служби (а.п. 106-107), є учасником бойових дій (а.п. 92-94), за місцем несення військової служби характеризується позитивно (а.п. 108), за місцем проживання характеризується позитивно (а.п. 109-110), раніше до кримінальної чи адміністративної відповідальності не притягувався (а.п. 115, 117), на наркологічному та психіатричному обліку не перебуває (а.п. 119).

Також судом приймається до відома досудова доповідь з інформацією про соціально-психологічну характеристику обвинуваченого, відповідно до якої, враховуючи низький рівень ризику повторного вчинення кримінальних правопорушень та небезпеки для суспільства, виправлення ОСОБА_3 без позбавлення або обмеження волі на певний строк можливе та не становить високої небезпеки для суспільства (а.с. 70-73).

Обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_3 відповідно до ст. 66 КК України, суд визнає щире каяття обвинуваченого, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, відшкодування матеріальної та моральної шкоди потерпілій.

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_3 судом не встановлено.

Беручи до уваги обставини вчиненого кримінального правопорушення, зокрема сукупність та грубість допущених обвинуваченим порушень Правил дорожнього руху України, а саме значне перевищення швидкості та допущення наїзду на потерпілого ОСОБА_9 , який переходив дорогу в межах нерегульованого пішохідного переходу, котячи велосипед у руках, беручи до уваги тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, що є тяжким, його наслідки у виді смерті потерпілого, враховуючи дані про особу ОСОБА_3 , зокрема те, що він раніше не судимий, вперше вчинив кримінальне правопорушення, повністю визнав свою вина та надав правдиві покази, має міцні соціальні зв`язки, є діючим військовослужбовцем та учасником бойових дій, вжив заходів щодо відшкодування шкоди завданої кримінальним правопорушення, враховуючи наявність пом`якшуючих та відсутність обтяжуючих покарання обставин, суд вважає за необхідне призначити обвинуваченому покарання за ч.2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі в межах санкції інкримінованої статті, а саме чотирьох років позбавлення волі.

Суд не вважає за можливе застосування в даному випадку положень ст. 69, 58 КК України та призначення обвинуваченому покарання у виді службового обмеження для військовослужбовців строком на два роки, про що клопотали перед судом сторона захисту, потерпіла та військова частина НОМЕР_1 , адже на переконання суду, за обставин даної справи, тяжкості кримінального правопорушення та його наслідків, встановлені судом пом`якшуючі покарання обставини можуть бути лише підставою для призначення судом менш суворої міри покарання в межах тієї, що визначена санкцією ст. 286 КК України, тобто в межах від 3 до 8 років позбавлення волі.

До таких висновків суд приходить виходячи з наступного.

Так, статтею 69 КК України передбачено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429, 437-439, 442, 442-1 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Суд зауважує, що ч. 1 ст. 69 КК України надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення», тобто якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним у законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 ст. 66 КК України; істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку із цілями та/або мотивами кримінального правопорушення, поведінкою особи під час вчинення кримінального правопорушення та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку кримінального правопорушення та/або небезпечність винуватої особи.

При визначенні поняття і змісту обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, суд має виходити із системного тлумачення статей 66 та 69 КК України і тих статей Особливої частини Кодексу, що визначають певні обставини як ознаки привілейованих складів кримінального правопорушення, що істотно зменшують їх суспільну небезпечність, наслідком чого є зниження ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. Ці обставини в сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого кримінального правопорушення, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було б явно несправедливим.

Подібного змісту висновки викладено у ряді постанов ККС ВС, зокрема, але виключно у постанові ККС ВС від 13.02.2025 № 734/5957/23.

Доводи учасників провадження про те, що визнання вини, щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення обвинуваченим, відшкодування ним шкоди завданої злочином, що визнано судом як пом`якшуючі покарання обставини, істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, суд розцінює критично. Так, вищевказані обставини є проявом належної посткримінальної поведінки обвинуваченого, що характеризує його з позитивного боку, демонструє його усвідомлення, переосмислення та осуд власної неправомірної поведінки, готовність нести покарання та в міру можливого зменшувати страждання дружини загиблого, надавати їй допомогу та підтримку. Однак, вказані обставини жодним чином не свідчать та не можуть свідчити про істотне зниження ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, не зменшує його негативні, безповоротні наслідки у виді смерті потерпілого.

Беручи до уваги викладене, суд не вбачає в даному випадку підстав для призначення покарання обвинуваченому з застосуванням ст. 69 КК України, та вважає, що з урахуванням всіх обставин справи, грубості та сукупності порушень ПДР України допущених обвинуваченим, наслідків у виді смерті потерпілого, з урахуванням особи обвинуваченого та його ставлення до вчиненого, ряду пом`якшуючих обставин, відсутності претензій потерпілої до обвинуваченого та її позиції в питанні призначення покарання, справедливим буде саме призначення покарання у виді позбавлення волі в межах санкції даної статті, а саме чотири роки позбавлення волі.

Без застосування положень ст. 69 КК України є неможливим застосування ст. 58 КК України, адже таке покарання як службове обмеження до засуджених військовослужбовців, може бути застосовано лише у випадках, коли особу військовослужбовця засуджено до покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років, що не узгоджується з санкцією ч.2 ст. 286 КК України.

Отже, судом не встановлено підстав для призначення покарання з застосуванням ст. 69, 69-1 КК України.

Положеннями ч.2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Згідно з ч.1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо. Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду.

Думка учасників провадження щодо призначення покарання, а також інших осіб (в даному випадку військової частини) є важливою, але не вирішальною.

Закон не містить застережень щодо застосування положень ст. 75 КК України до осіб, що вчинили кримінальне правопорушення передбачене ч. 2 ст. 286 КК України, а для правильного застосування вказаних норм щодо призначення покарання та інституту умовного звільнення від відбування покарання, необхідно враховувати не лише тяжкість діяння, а й конкретні дані про особу винного, його поведінку до і після вчинення злочину, установлені пом`якшуючі та обтяжуючі обставини.

Про можливість застосування інституту умовного звільнення від відбування покарання до справ даної категорії сформовано позиції у ряді постанов ККС ВС, зокрема, але не виключно у постанові від 17.04.2025 по справі № 623/1555/20, від 31.03.025 по справі № 159/463/19, від 28.05.2025 у справі № 148/949/21.

Розглядаючи питання про те, чи є можливим виправлення обвинуваченого без відбування основного покарання, з застосуванням механізму ст. 75 КК України, суд приймає до уваги те, що обвинувачений є людиною досить молодого віку, має міцні соціальні зв`язки, одружений та має неповнолітню дитину на утриманні, є військовослужбовцем та учасником бойових дій, ще до початку повномасштабного вторгнення рф на територію України та донині стоїть на захисті України, успішно виконує бойові завдання з відсічі збройної агресії рф у складі свого підрозділу, за місцем проходження військової служби характеризується позитивно, його військово-облікова спеціальність є нагально необхідною для виконання службово-бойових завдань, покладених на особовий склад військової частини НОМЕР_1 , а також беручи до увагу поведінку обвинуваченого після вчинення кримінального правопорушення, зокрема те, що він всіляко намагається підтримати потерпілу, його контакт не обмежився виключно питанням відшкодування шкоди потерпілій, він вживає заходів для її матеріальної та моральної підтримки, телефонує, відвідує, допомагає, що свідчить про його усвідомлене ставлення до вчиненого та бажання спокутувати свою провину, наскільки це можливо в дані ситуації, бажання та реальні наміри виправитися, бути корисним.

Сукупність вказаних обставин, поведінка обвинуваченого в судовому засіданні, прояв його ставлення до вчиненого, манера звернення до потерпілої з вибаченнями та співчуттям, на переконання суду вказували на його щирість та глибоке розкаяння, жаль і власні душевні переживання з приводу того, що він вже, нажаль, не може зміни та виправити. Своєю поведінкою після вчиненої ДТП, під час судового провадження, з урахуванням його позитивних характеристик, висновків органів пробації, а також з урахуванням позиції потерпілої в судовому процесі, яка просила не позбавляти обвинуваченого свободи, не мала до нього жодних претензій, суд прийшов до висновку, про можливість застосування в даному конкретному випадку положень ст. 75 КК України та звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк три роки, з покладенням на обвинуваченого обов`язків, передбачених ст.76 КК України.

На переконання суду, іспитовий строк дисциплінує засуджених, привчає їх до додержання законів, нагадує їм, що вони не виправдані, а проходять випробування, від результату якого залежить їх подальша доля - звільнення від відбування призначеної основної міри покарання або реальне її відбування.

При вирішенні питання про призначення додаткового покарання за ч.2 ст. 286 КК України, суд виходить з наступного.

Одною із основних засад права, одним із загальнолюдських вимірів права, є справедливість. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину. Категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

При призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК мають враховуватися не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Отже, при вирішенні питання щодо необхідності призначення ОСОБА_3 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, яке передбачене санкцією ч.2 ст. 286 КК України, можливість застосування якого визначена ст. 77 КК України, суд виходить з принципу справедливості та мети покарання, а також враховує обставини кримінального правопорушення, зокрема характер та сукупність допущених ОСОБА_3 порушень правил дорожнього руху, обставини ДТП, а саме значне перевищення ОСОБА_3 дозволеної швидкості руху керованого ним транспортного засобу, здійснення наїзду на пішохода, який переходив дорогу на нерегульованому пішохідному переході, з дотриманням ПДР України, а також наслідки вчиненого злочину у виді смерті людини. Тому, суд приходить до висновку, що за встановлених судом обставин, обвинуваченому ОСОБА_3 має бути призначено додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами в межах санкції інкримінованої статті, а саме строком на два роки.

Призначення обвинуваченому ОСОБА_3 покарання без застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, на переконання суду, за встановлених обставин правопорушення та його наслідків, не відповідатиме загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, не буде достатнім і необхідним для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень як ним, так і іншими особами, не відповідатиме ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

На переконання суду, у відповідності до ст. 50 КК України, саме основне покарання у виді позбавлення волі в межах санкції інкримінованої статті, від відбування якого обвинувачений ОСОБА_3 підлягає звільненню на підставі ст. 75 КК України, та додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, буде достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_3 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, а також відповідатиме принципу справедливості та індивідуалізації покарання.

Цивільний позов по даному кримінальному провадженню не заявлявся.

Питання про речові докази суд вирішує в порядку ст. 100 КПК України.

Арешт на речові докази: автомобіль марки «ВАЗ 21121», реєстраційний номер НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_3 (а.п. 27) застосований ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25.02.2025 з метою збереження вказаного майна як доказу вчинення кримінального правопорушення (а.п. 37-39), а також арешт на велосипед рожевого кольору, без номерних деталей, що належав ОСОБА_9 , застосований ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25.02.2025 (а.п. 63-65), підлягає скасуванню в силу ч.4 ст. 174 КПК України.

Процесуальні витрати у даному кримінальному провадженні суд вирішує відповідно до ст. 124 КПК України та понесені судові витрати по справі стягує з обвинуваченого.

Запобіжний захід ОСОБА_3 особисте зобов`язання, застосований ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14.04.2025 (а.п. 253), припинив свою дію, клопотань про його продовження, або про застосування іншого запобіжного заходу до суду не надходило, відповідно судом не розглядалося.

Керуючись ч.3 ст. 349, ч.2 ст. 373, ст. 374, ст. 376, п. 1 ч.2 ст. 395 КПК України суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у виді 4 (чотири) років позбавлення волі, з позбавлення права керування транспортними засобами строком на 2 (два) роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_3 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 3 (три) роки.

На підставі ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_3 обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації;

Речові докази (а.п. 26):

-автомобіль марки «ВАЗ 21121», реєстраційний номер НОМЕР_2 належний ОСОБА_3 , що зберігається на території автоколони Криворізького РУП ГУНП в Дніпропетровській області (вул. Танкістів, 2А, м. Кривий Ріг), після набрання вироком законної сили, повернути законному володільцю ОСОБА_3 .

-велосипед рожевого кольору, без номерних деталей, що належав ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , що переданий на зберігання потерпілій ОСОБА_6 , після набрання вироком законної сили, залишити у користуванні ОСОБА_6 .

Арешт на автомобіль марки «ВАЗ 21121», реєстраційний номер НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_3 (а.п. 27), застосований ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25.02.2025 (а.п. 37-39), після набрання вироком законної сили скасувати.

Арешт на велосипед рожевого кольору, без номерних деталей, що належав ОСОБА_9 , застосований ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25.02.2025 (а.п. 63-65), після набрання вироком законної сили скасувати.

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ), судові витрати на користь держави за залучення експерта для проведення судових експертиз: № СЕ-19/104-25/6536-ІТ від 13.03.2025 в розмірі 2387 (дві тисячі триста вісімдесят сім) гривень 70 копійок (а.п. 44), № СЕ-19/104-25/6538-ІТ від 14.03.2025 в розмірі 2387 (дві тисячі триста вісімдесят сім) гривень 70 копійок (а.п. 52); № СЕ-19/104-25/6531-ІТ від 18.03.2025 в розмірі 10346 (десять тисяч триста сорок шість) гривень 70 копійок (а.п. 69); № СЕ-19/104-25/7608 -ІТ від 25.02.2025 в розмірі 1591 (одна тисяча п`ятсот дев`яносто одна) гривня 80 копійок (а.п. 84); № СЕ-19/104-25/10993-ІТ від 19.03.2025 в розмірі 1591 (одна тисяча п`ятсот дев`яносто одна) гривня 80 копійок (а.п. 182); № СЕ-19/113-25/2069-ІТ від 26.03.2025 в розмірі 2387 (дві тисячі триста вісімдесят сім) гривня 70 копійок (а.п. 196), а всього 20693 (двадцять тисяч шістсот дев`яносто три) гривні 40 копійок.

Матеріали кримінального провадження за № 0000140 від 10.02.2025 залишити при обвинувальному акті, з подальшим зберіганням у справі № 177/949/25 (провадження № 1-кп/177/167/25).

Вирок може бути оскаржено з підстав, передбачених ст. 394 КПК України до Дніпровського апеляційного суду через Криворізький районний суд Дніпропетровської області шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору, інші учасники судового провадження мають право отримати її в суді, особам, які не були присутні в судовому засіданні, копія вироку надсилається не пізніше наступного дня після його ухвалення.

Суддя ОСОБА_1