Справа №582/200/25 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-сс/816/202/25 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - арешт майна
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2025 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

власника майна - ОСОБА_7

представника власника майна адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою представника власника майна ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Недригайлівського районного суду Сумської області від 17 лютого 2025 року про накладення арешту на майно,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді Недригайлівського районного суду Сумської області від 17 лютого 2025 року, клопотання начальника СД ВП №1 (с. Недригайлів) Роменського РВП ГУНП в Сумській області капітана поліції ОСОБА_9 , задоволено.

Накладено арешт на брухт чорних металів загальною вагою 8110 кілограм, який було вилучено в ході проведення огляду місця події 12 лютого 2025 року.

Місце зберігання арештованого майна визначено - ВП №1 (с. Недригайлів) Роменського РВП ГУПН в Сумській області.

Не погодившись зі вказаним рішенням слідчого судді, представник власника майна ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, відповідно якої просить скасувати ухвалу слідчого судді Недригайлівського районного суду Сумської області від 17 лютого 2025 року в частині накладення арешту на вилучені металеві предмети (брухт чорних металів), загальною вагою 8110 кг., які зберігаються по АДРЕСА_1 та були вилучені у ОСОБА_7 .

В обґрунтування апеляційних вимог, апелянт вказує на те, що вилучення майна відбулося з 15 год. 00 хв. до 19 год. 00 хв. 12 лютого 2025 року, тобто до внесення відомостей в ЄРДР, незважаючи на наявну реєстрацію повідомлення поліцейського офіцера громади ОСОБА_10 про виявлення ОСОБА_7 , який порушив законодавство щодо операцій з металобрухтом.

Вказане свідчить про порушення вимог ч. 3 ст. 214 КПК України, що само по собі унеможливлює використання вилученого майна в якості доказу, тим більше речового доказу в силу вимог ст. 86 КПК України.

Окрім цього, апелянт зауважує про те, що вилучено майно не відповідає ознакам металобрухту, визначено в Законі України «Про металобрухт», та навіть при наявності певних ознак, металобрухт не являється забороненим для обігу в цивільному житті, а тому його вилучення має сумнівну доцільність.

Володілець вилученого майна ОСОБА_7 не має відношення до розслідування кримінального провадження, про підозру у вчиненні будь-якого злочину йому не повідомлялось, а тому застосування даного заходу забезпечення кримінального провадження є явно не співмірним, з обмеженням володільця права користування та розпорядження майном.

За таких обставин, арешт було накладено безпідставно, необґрунтовано та з порушенням приписів ст. 170 КПК України.

В обґрунтування поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження, апелянт зазначає про те, що слідчий суддя оголосив лише резолютивну частину судового рішення, повний текст ухвали був отриманий апелянтом лише 21 лютого 2025 року. Відповідно, апелянту знадобився певний час для ознайомлення з мотивами оскаржуваної ухвали, обґрунтування правової позиції та підготовки апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь головуючого-судді щодо змісту оскаржуваного судового рішення, представника власника майна ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 , котрий вимоги апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити, доводи прокурора ОСОБА_6 , який вважав ухвалу слідчого судді законною та обґрунтованою, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без змін, перевіривши матеріали даного провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до положень ст. 395 КПК України, апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді подається протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Згідно матеріалів судового провадження, розгляд клопотання про арешт майна проведено за участі власника майна ОСОБА_7 , та його представника - адвоката ОСОБА_8 , але повний текст ухвали слідчого судді була отримана апелянтом лише 21 лютого 2025 року.

Приймаючи до уваги встановлені апеляційним судом обставини, доводи клопотання представника власника майна - адвоката ОСОБА_8 про існування поважних причин пропуску строку на апеляційне оскарження заслуговують на увагу, а тому з метою забезпечення права доступу особи до суду, на виконання положень ст. 55 Конституції України, ст.ст. 3, 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів вважає за необхідне поновити строк на апеляційне оскарження.

Положеннями ч. 1 ст. 131 КПК України передбачено, що одним із заходів забезпечення кримінального провадження є арешт майна.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб; умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.

За змістом ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу. При цьому, на відміну від інших правових підстав, передбачених ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт з метою забезпечення речових доказів не вимагає повідомлення про підозру у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

За правилами ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним уст. 98 КПК України.

За змістом ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Перевіряючи законність прийнятого судового рішення про задоволення клопотання слідчого про накладення арешту на вилучене майно, в межах поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вищезазначені вимоги Закону слідчим суддею дотримані в повному обсязі.

Так, з матеріалів даного кримінального провадження вбачається, що СД ВП № 1 (с. Недригайлів) Роменського РВП ГУНП в Сумській області здійснюється досудове розслідування в кримінальному провадженні № 0000017 від 13 лютого 2025 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 213 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що близько 15 год. 00 хв. ПОГ ВП № 1 (с. Недригайлів) ОСОБА_10 було виявлено ОСОБА_7 , яким порушив встановлений чинним законодавством порядок проведення операцій із металобрухтом.

12 лютого 2025 року під час проведення огляду місця події на автомобільній дорозі Т 1913 в напрямку з смт. Липова Долина в с. Веселе Роменського району, Сумської області виявлено автомобіль марки «ЗІЛ ММ3», державний номерний знак НОМЕР_1 , в кузові якого містився металобрухт чорного кольору.

На виявлене та вилучене майно, під час проведення огляду місця події, слідчим подано клопотання про накладення арешту.

Так, вилучений металобухт чорного кольору загальною вагою 8110 кілограм, є предметом кримінального правопорушення та на ньому могли лишитися сліди вчинення злочину, що можуть бути використані під час досудового розслідування та судового розгляду, як доказ.

З врахуванням доданих до клопотання доказів, слідчий суддя дійшов вірного висновку про те, що потреби досудового розслідування виправдовують втручання у право власності. Не застосування цих заходів забезпечення кримінального провадження не дають змоги досягти дієвості цього кримінального провадження, оскільки існує реальна загроза його знищення, що унеможливить досягнення завдання заходу забезпечення кримінального провадження у виді накладення арешту на майно, з метою забезпечення збереження речового доказу.

На спростування доводів апелянта, з такими висновками слідчого судді, колегія суддів погоджується в повному обсязі, та вважає безпідставними та такими, що не узгоджуються з вимогами закону, з яким пов`язано вирішення вказаного питання, доводи представника власника майна щодо необхідності скасування арешту майна.

Зі змісту клопотання слідчого про арешт майна вбачається, що ним ставиться питання про накладення арешту на вищевказане тимчасово вилучене майно, оскільки воно відповідає критеріям визначеним ст.98 КПК України, могло використовуватися під час вчинення злочинів, а тому з метою збереження речових доказів є необхідність у накладенні арешту на вказане майно. Крім того, слідчим зазначено, що у разі не застосування заходів забезпечення кримінального провадження у виді заборони розпорядження (відчуження, реалізації) майном та його можливе подальше незаконне відчуження або володіння ним, позбавить орган досудового розслідування можливості проведення об`єктивного та всебічного розслідування по кримінальному провадженню та унеможливить проведення подальших експертиз.

Отже, доводи апеляційної скарги про невідповідність клопотання вимогам ст.171 КПК України, оскільки в ньому не визначено правову підставу для арешту майна та не доведено визначення вилученого майна критеріям речових доказів, у відповідно до ст. 98 КПК України, суд апеляційної інстанції відкидає, як неспроможні, та як такі, що суперечать матеріалам провадження.

Дослідивши доводи клопотання слідчого та матеріали провадження, колегія суддів вважає, що встановлені у даному кримінальному провадженні фактичні обставини кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 213 КК України, за якими здійснюється досудове розслідування, містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого висновку про те, що тимчасово вилучене майно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України, оскільки вказане майно може бути знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегти на собі сліди вчиненого злочину, містить важливі відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюється під час кримінального провадження, що згідно ч. 3 ст.170 КПК України дає підстави для його арешту, як речового доказу, з метою збереження.

Щодо доводів апелянта про те, що органом досудового розслідування порушено норму ч. 3 ст. 214 КПК України, а саме в частині вилучення арештованого майна до внесення відомостей в ЄРДР, колегія суддів зазначає наступне.

Вказана норма кримінального процесуального закону України передбачає можливість проведення огляду місця події до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань та з метою з`ясування обставин вчинення кримінального проступку можливе вилучення знаряддя і засоби вчинення кримінального проступку, речі і документи, що є безпосереднім предметом кримінального проступку, або які виявлені під час затримання особи, особистого огляду або огляду речей.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, а саме долученого протоколу огляду місця події, 12 лютого 2025 року з 16 год. 00 хв. до 18 год. 58 хв. начальником СД ВП № 1 (с. Недригайлів) Роменського РВП ГУНП в Сумській області капітаном поліції ОСОБА_9 на підставі повідомлення на лінію 102 про перевезення металобрухту без відповідних документів, в присутності понятих, проведено огляд місця події на відрізку дороги Т - 1913, між селищем Липової Долини та с. Веселе, де виявлено автомобіль марки «ЗІЛ ММ3», державний номерний знак НОМЕР_1 , в кузові якого містився металобрухт чорного кольору.

13 лютого 2025 року о 09 год. 49 хв. до ЄРДР внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 213 КК України.

Відповідно до штампу оператора поштового зв`язку «Укрпошта», 13 лютого 2025 року начальником СД ВП № 1 (с. Недригайлів) Роменського РВП ГУНП в Сумській області ОСОБА_9 надіслано до Недригайлівського районного суду Сумської області клопотання про арешт вилученого майна.

Враховуючи встановлені колегією суддів обставини, жодних порушень органом досудового розслідування норм кримінального процесуального Закону України, не вбачається. Всі слідчі дії вчинені в межах чинного законодавства.

Надаючи оцінку тому чи майно, на яке ухвалою слідчого судді накладено арешт, відповідає ознакам металобрухту, колегією суддів ураховуються обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Так, у кримінальному провадженні відповідно до ст.91 КПК України підлягає доказуванню, зокрема подія кримінального правопорушення час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення.

Стандарт доведення «достатні підстави», необхідність застосування якого передбачає ч. 3 ст.170 КПК України, не вимагає від сторони обвинувачення надання безумовних та беззаперечних доказів, а передбачає необхідність наведення достатньо вагомих фактів та об`єктивних відомостей, аналіз яких у їх взаємозв`язку між собою дозволяє дійти висновку про відповідність вилученого майна критеріям речових доказів.

Частиною 1 ст. 213 КК України, за якою здійснюється досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні, передбачена кримінальна відповідальність за здійснення прийому брухту кольорових і чорних металів фізичними особами, здійснення операцій з брухтом кольорових і чорних металів посадовими особами суб`єктів господарської діяльності, відомості про яких не включено до переліку суб`єктів господарювання, що здійснюють операції з металобрухтом, надання приміщень та споруд для розташування незаконних пунктів прийому, схову та збуту металобрухту, організація незаконних пунктів прийому, схову та збуту металобрухту.

Об`єкт злочину - встановлений чинним законодавством порядок здійснення операцій з металобрухтом як різновиду підприємницької діяльності.

Предметом злочину є: 1) металобрухт - брухт кольорових і чорних металів; 2) приміщення та споруди, в яких розташовуються незаконні пункти прийому, схову та збуту металобрухту; 3) вказані незаконні пункти.

Отже, на переконання апеляційного суду, з врахуванням вищевикладеного є достатньо підстав вважати, що зазначені в клопотанні об`єкти майна є предметом злочину та можуть бути використані як докази у кримінальному провадженні.

Арешт на майно, з метою збереження речових доказів, можливий коли існує сукупність розумних підстав і підозр вважати, що таке майно зберегло на собі сліди кримінального правопорушення або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, як того вимагають положення ст.98 КПК України.

На переконання апеляційного суду, слідчим у поданому клопотанні наведено, що відповідне майно необхідне для зняття відповідної інформації, яка стосується вказаного кримінального провадження та має суттєве значення для проведення повного, всебічного досудового розслідування кримінального правопорушення, а без накладення арешту унеможливлює виявлення та огляд інформації, яка міститься на вилучених речах.

Перевірка належність вилученого майна до металобрухту здійснюється виключно судом під час розгляду кримінального провадження по суті, відповідно в теперішній час слідчий суддя повинен лише забезпечити збереження доказів задля їх перевірки у змагальному процесі судом.

При цьому, накладення арешту на майно з підстави, передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, не вимагає обов`язкової наявності у кримінальному провадженні оголошення підозри. Арешт майна з вказаної підстави по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від інших правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

Крім того, слідчий суддя на цій стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті і не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких є накладення арешту на майно.

На підставі вищенаведеного апеляційний суд відхиляє і посилання апелянта, як на підставу для скасування оскаржуваної ухвали, на те, що в межах кримінального провадження № 0000017 від 13 лютого 2025 року ОСОБА_7 не оголошено повідомлення про підозру.

Таким чином, прокурором при розгляді клопотання було доведено, що вилучене під час обшуку майно відповідає критеріям, встановленим ст. 98 КПК України, та є речовим доказом, оскільки може бути знаряддям вчинення кримінального правопорушення та містити відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, вчиненого злочину, відтак, висновок слідчого судді про накладення арешту на дане майно відповідає вимогам кримінального процесуального закону та прав ОСОБА_7 , як власника арештованого майна, не порушує.

З огляду на встановлені колегією суддів обставини, слідчий суддя дійшов вірних висновків, що накладення арешту на вилучене майно здатне забезпечити виконання завдання щодо запобігання можливості приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження вказаного майна, є розумним та співрозмірним обмеженням права власності ОСОБА_7 відносно завдань кримінального провадження та не має для власника майна наслідків, які б не виправдовували такий ступінь втручання у його права.

Зважаючи на вищевикладене в сукупності з обставинами кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що слідчий суддя, накладаючи арешт на майно, діяв у спосіб та в межах діючого законодавства, відповідно до ст.132, 170, 173 КПК України дотримався принципів розумності та співрозмірності обмеження права власності осіб завданням кримінального провадження та врахував наслідки від вжиття такого тимчасового заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб. Доказів негативних наслідків обраного заходу забезпечення власнику майна, не надано та під час їх розгляду не встановлено.

Крім того, накладення арешту на майно не є припиненням права власності на нього або позбавленням таких прав, хоча власники і обмежуються у реалізації всіх правомочностей права власності, такий захід є тимчасовим, відповідні обмеження за вищевказаних фактичних обставин є розумними і співрозмірними з огляду на завдання кримінального провадження, з урахуванням чого колегія суддів погоджується з висновком слідчого судді, що потреби досудового розслідування виправдовують саме такий ступінь втручання у права та свободи осіб з метою виконання завдань кримінального провадження.

Враховуючи вищезазначене колегія суддів вважає ухвалу слідчого судді законною та обґрунтованою та не вбачає підстав для її скасування, у зв`язку з чим вказане судове рішення слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст. ст.170,173,404,405,407,419,422 КПК України,

ПОСТАНОВИЛА:

Поновити представнику власника майна ОСОБА_7 адвокату ОСОБА_8 строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Недригайлівського районного суду Сумської області від 17 лютого 2025 року.

Ухвалу слідчого судді Недригайлівського районного суду Сумської області від 17 лютого 2025 року про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні № 0000017 від 13 лютого 2025 року - залишити без змін, а апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_11 на цю ухвалу без задоволення.

Ухвала набирає чинності негайно та оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4