ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2303/25 Справа № 185/2849/25 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

представників потерпілої ОСОБА_7 , ОСОБА_8

потерпілої ОСОБА_9

захисника ОСОБА_10

обвинуваченого ОСОБА_11

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Дніпровської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони східного регіону ОСОБА_6 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 квітня 2025 року відносно:

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кіровоград, Кіровоградської області, громадянина України, не одруженого, маючого на утриманні двох неповнолітніх дітей - доньку ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та сина ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , військовослужбовця військової служби за контрактом у ІНФОРМАЦІЯ_4 , перебуваючого на посаді старшого бойового медика 2 роти Військової служби правопорядку, залученого до складу Медичного Батальйону «Госпітальєри» УДА в якості водія евакуаційного реанімобіля, у військовому званні «молодший сержант», зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 квітня 2025 року ОСОБА_11 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років, без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України звільнено від відбуття призначеного за цим вироком основного покарання у вигляді позбавлення волі строком п`ять років, з іспитовим терміном три роки.

Зобов`язано ОСОБА_11 , у відповідності до п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України: 1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; 2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Як встановлено судом, ОСОБА_11 , будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом, на особливий період, ІНФОРМАЦІЯ_4 , на посаді бойового медика 2 роти ІНФОРМАЦІЯ_5 у військовому званні «молодший сержант», 18 жовтня 2024 року, близько о 19 год. 36 хв., в темний час доби, при міському електроосвітленні, керуючи технічно справним автомобілем марки «Tesla» моделі «Model 3», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 , виданого 17 вересня 2024 року, ТСЦ 1247 м. Павлоград, належить громадянці ОСОБА_14 , здійснюючи рух зі швидкість, близько 60 кілометрів на годину, по вул. Полтавська в м. Павлоград, Дніпропетровської області, яка має по одній смузі руху у кожному напрямку, від вулиці Центральної у напрямку вулиці Дніпровської, проявляючи кримінально-протиправну самовпевненість, порушив вимоги п. 12.1 Правил дорожнього руху, не маючи будь-яких перешкод технічного і фізичного характеру для забезпечення безпечного руху, при відсутності зовнішніх факторів, які б змушували його порушувати вимоги Правил дорожнього руху України, не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя і здоров`я громадян, мати змогу постійно контролювати рух та безпечно керувати автомобілем, рухаючись по проїзної частини дороги, не врахував дорожню обстановку, не обрав безпечної швидкості руху свого транспортного засобу, втратив контроль над керуванням марки «Tesla» моделі «Model 3», реєстраційний номер НОМЕР_1 , внаслідок чого 18.10.2024 року, приблизно о 19 год. 36 хв., навпроти будинку № 109 по вулиці Полтавській, у місті Павлоград Дніпропетровської області, допустив зіткнення передньою частиною керованого автомобіля марки «Tesla» моделі «Model 3», реєстраційний номер НОМЕР_1 , із передньою частиною автомобіля марки «Chevrolet» моделі «Aveo», реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_15 , внаслідок чого водію ОСОБА_15 були спричинені тяжкі тілесні ушкодження від яких останній загинув, а пасажиру автомобіля марки «Chevrolet» моделі «Aveo», реєстраційний номер НОМЕР_3 - ОСОБА_16 , були спричинені тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості.

Порушення водієм ОСОБА_11 п. 12.1 Правил дорожнього руху з технічної точки зору, знаходиться в причинному зв`язку з настанням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками.

Своїми діями водій ОСОБА_11 грубо порушив вимоги п. 12.1 Правил дорожнього руху де зазначено: «Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним».

Таким чином, не виконання водієм ОСОБА_11 вищевказаного пункту Правил дорожнього руху призвело до даної дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої пасажиру автомобіля марки «Chevrolet» моделі «Aveo» реєстраційний номер НОМЕР_3 ОСОБА_16 ІНФОРМАЦІЯ_6 , були спричинені тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, забійних ран правої надбрівної дуги, підборіддя та тім`яної ділянки справа, закритого перелому лівої променевої кістки у середній третині зі зміщенням уламків. Встановлені тілесні ушкодження спричинені від механічної дії тупого твердого предмету або при ударі о такі, якими могли бути виступаючі частини салону транспортного засобу. Виявлені тілесні ушкодження за своїм характером відносяться до ушкоджень СЕРЕДНЬОЇ тяжкості, які спричинили тривалий розлад здоров`я на термін понад три тижні (більш ніж як 21 день).

Водію вказаного автомобіля - ОСОБА_15 ІНФОРМАЦІЯ_7 , були спричинені тілесні ушкодження у вигляді сумісної травми грудної клітини, живота, нижніх кінцівок, з двосторонніми переломами ребер, розривами печінки (гемоперитонеум до 480мл), відкритим переломом нижньої третини лівої стегнової кістки, наколінника та верхньої третини великої великогомілкової кістки, відкритий перелом велико- та малогомілкової кісток правого гомілкового-ступневого суглобу утворилися від дії тупих предметів, які діяли за ударно-струсуючим механізмом, з місцем прикладання діючої сили у вищезазначені області або при ударі об такі, та такими предметами могли бути виступаючі частини салону транспортного засобу при зіткненні його з іншим транспортним засобом. Виявлені тілесні ушкодження за своїм характером відносяться до ТЯЖКИХ тілесних ушкоджень, за ознакою небезпечності для життя в момент спричинення, які є такими, що призвели до смерті потерпілого.

Дії ОСОБА_11 кваліфіковано за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого та спричинило потерпілій середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Прокурор в своїй апеляційній скарзі просить вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25.04.2025 за ч. 2 ст. 286 КК України відносно ОСОБА_11 скасувати у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, неправильного застосування Закону України про кримінальну відповідальність та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Свої вимоги прокурор обґрунтовує тим, що судом, при призначенні покарання надано таку оцінку обставинам вчиненого кримінального правопорушення та особі винного, що не відповідає реальним обставинам діючого у державі правового режиму воєнного стану, конкретним умовам та обставинам вчинення злочину.

Судом не враховано позицію обвинуваченого на первинних етапах досудового розслідування, зокрема той факт, що під час першого допиту підозрюваний, скориставшись положенням ст. 63 Конституції України відмовився давати покази та співпрацювати зі слідством в будь-який спосіб.

Окрім цього, нещирість каяття обвинуваченого підтверджується також діями останнього, які мали місце одразу після події. Так, обвинувачений, займаючи посаду бойового медика 2 роти ІНФОРМАЦІЯ_8 , тобто маючи відповідну кваліфікацію в сфері надання медичної допомоги, залишив місце події, не надавши відповідної допомоги потерпілим, за наявності можливості та відповідних знань.

За вказаним фактом наразі продовжується розслідування по кримінальному провадженню внесеному до ЕРДР № 0000462 від 16.012025 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. ст. 135 КК України.

Щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, судом при призначенні покарання неправильно застосовані положення ст. ст. 50, 65, 66, 75 КК України.

Вважає що суд першої інстанції належним чином не врахував ступень тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, оскільки ст. 12 КК України дає лише видову характеристику ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення, призначивши явно несправедливе покарання.

Прокурор стверджує, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. В даному випадку, справедливість розглядається як рівновага між законом і наслідками для особи, що вчинила діяння.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_11 вчинив кримінальне правопорушення передбачене ч. 2 ст. 286 КК України, яке класифікується як тяжкий злочин.

Внаслідок вчиненого ОСОБА_11 злочину одна людина отримала середньої тяжкості тілесні ушкодження і інша загинула.

Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Звертає увагу суду апеляційної інстанції, що причиною вказаних наслідків стало грубе порушення ОСОБА_11 правил дорожнього руху.

Вказані наслідки на переконання прокурора не можуть бути компенсовані відшкодуванням шкоди у матеріальному виразі.

Звільненням ОСОБА_11 від відбуття покарання на підставі ст. 75 КК України знівельовано мету покарання щодо виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових подібних злочинів іншими особами, які будучи обізнаними про можливість фактично безкарно уникнути кримінальної відповідальності, що є прямою загрозою безпеці руху.

Під час судового розгляду суд першої інстанції безпідставно врахував як обставину, що пом`якшує покарання обвинуваченого щиро розкаявся, оскільки щире каяття має підтверджуватись конкретними діями, намагання особи відшкодувати завдану шкоду, тощо, обвинувачений має критично оцінювати свою протиправну поведінку бажати виправити наслідки вчиненого та мати готовність понести покарання. В той же час в ході судового розгляду, щире каяття ОСОБА_11 звелось до формального визнання вини.

Крім того, в судовому рішенні суд безпідставно вказує на таку обставину, що пом`якшує покарання як активне сприяння в розкритті злочину, оскільки під час досудового розслідування, не встановлено такої обставини, що пом`якшує покарання, на чому ґрунтуються висновки суду про те, що ОСОБА_11 сприяв розкриттю злочину в судовому рішенні не конкретизовано та не відображено.

Крім цього суд не приділив належної уваги необхідності превентивних заходів, оскільки у вироку зазначив, що покарання буде достатнім для попередження вчинення обвинуваченим нових злочинів. При цьому залишив поза увагою вимоги ч. 2 ст. 50 КК України, де зазначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й запобігання вчиненню нових злочині, як засудженим так і іншими особами.

За таких обставин застосування ст. 75 КК України до обвинуваченого є неправильним застосуванням закону про кримінальну відповідальність.

Позиції учасників судового провадження.

Прокурор в судовому засіданні свою апеляційну скаргу підтримав, просив задовольнити її з підстав та мотивів викладених у ній.

Представники потерпілих, потерпіла ОСОБА_9 , захисник та обвинувачений в судовому засіданні просили апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді доповідача, думку та пояснення учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали справи в межах поданих апеляційних скарг, обговоривши їх доводи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги прокурора та захисника обвинуваченого підлягають залишенню без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін, з огляду на наступне.

Суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, що передбачено ч. 1 ст. 404 КПК України.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за вказаних у вироку обставин, а також, щодо кримінально-правової кваліфікації злочину, не оскаржуються, а тому не є предметом апеляційного розгляду.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України рішення суду повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухваленим компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Вказані вимоги закону судом першої інстанції були виконані в повному обсязі.

Однією з підстав для скасування судового рішення при розгляді справи у суді апеляційної інстанції, згідно з ч. 2 ст. 409 КПК України, може бути невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинами кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Відповідно до ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Порушень вищевказаних норм кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, які могли б істотно вплинути на висновок суду про винуватість ОСОБА_11 кваліфікацію його дій та призначення покарання, не виявлено.

Відповідно до ст. ст. 50, 65 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Суд, при призначенні покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Із вироку убачається, що суд при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_11 належно врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке згідно зі ст. 12 КК України класифікується як тяжкий злочин, але вчиненим з надобережності.

Належно суд першої інстанції врахував і особу обвинуваченого, який раніше не судимий, не перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра, має на утриманні двох неповнолітніх дітей - доньку ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та сина ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є військовослужбовцем за контрактом у ІНФОРМАЦІЯ_4 , на посаді старшого бойового медика 2 роти Військової служби правопорядку, залученого до складу Медичного Батальйону «Госпітальєри» УДА в якості водія евакуаційного реанімобіля, у військовому званні «молодший сержант».

Обставини, що пом`якшують покарання щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування у повному обсязі кожному з потерпілих матеріальної та моральної шкоди, наявність на утриманні малолітніх дітей. Відсутність обставин, які обтяжують покарання. Думку потерпілих.

Доводи прокурора про безпідставне звільнення ОСОБА_11 від покарання з іспитовим строком на підставі ст. 75 КК України, колегія суддів вважає необґрунтованими виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Значна роль покарання у боротьбі зі злочинністю не повинна сприйматися як підстава для того, щоб зробити жорстокішим покарання. У багатьох випадках жорстокість покарання переконує винного в його несправедливості, робить самого засудженого більш жорстоким, породжує в його свідомості почуття образи, неповаги до суспільства, держави, її законів.

Тому значення покарання в боротьбі зі злочинністю визначається не його жорстокістю, а неминучістю, своєчасністю, справедливістю і невідворотністю його застосування за кожний вчинений злочин.

Роль і значення покарання багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації. У кожному конкретному випадку суд повинен призначити покарання з дотриманням вимог і положень ст. 65 КК України, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Воно має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових злочинів.

Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Мета покарання це те, чого прагне досягти держава, застосовуючи його щодо особи, яка вчинила злочин.

Закон чітко визначає такі цілі покарання, як: кара як відплата засудженому за вчинений злочин; виправлення засудженого; запобігання вчиненню нових злочинів самим засудженим; запобігання вчиненню нових злочинів з боку інших осіб.

Покарання завжди має призначатися з додержанням двох важливих напрямків, властивих каральній політиці держави: застосування суворих покарань до рецидивістів і осіб, що вчинили тяжкі та особливо тяжкі злочини, а також до організаторів і активних учасників організованих злочинних угрупувань; застосування покарань, не пов`язаних з ізоляцією від суспільства, і навіть звільнення від відбування покарання осіб, що вчинили вперше злочини невеликої або середньої тяжкості. Поєднання цих напрямків знайшло відображення у чинному КК України і має бути реалізовано в діяльності судових органів.

Передбачені в законі інші заходи реагування держави на злочини, зокрема, звільнення від покарання або його відбування на підставі ст. ст. 74, 75, 83, 84 є винятковим із загального правила і тому припустимі лише за наявності достатніх для цього підстав.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України звільнення від відбування покарання з випробуванням можливе при призначенні таких основних покарань, як виправні роботи службові обмеження для військовослужбовців, обмеження волі або позбавлення волі за умови визначення його на строк не більше п`яти років. Однак призначення одного із зазначених покарань само по собі не вирішує питання про можливість звільнення від відбування покарання з випробуванням. Для його застосування потрібно встановити достатню для цього підставу. У ст. 75 КК України відсутнє чітке визначення такої підстави, але її зміст надає суду можливість конкретизувати її залежно від обставин справи. У ній зазначено, що звільнення від відбування покарання з випробуванням допустиме тоді, коли суд дійде висновку, що, виходячи із тяжкості кримінального правопорушення, особи винного та інших обставин, виправлення засудженого можливе без відбування покарання. Тому суду завжди потрібно детально з`ясувати фактичну тяжкість такого діяння, особу винного та інші обставини справи.

Аналогічні висновки викладені в п. 9 Постанови ПВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року №7.

Тяжкість кримінально караного діяння визначається тим, до якої категорії кримінальних правопорушень воно віднесене, ступенем його тяжкості, суспільної небезпечності особи та видом і строком передбаченого за нього покарання. У кожному разі фактична тяжкість кримінального правопорушення повинна бути конкретизована з урахуванням значущості об`єкта та предмета посягання, характеру діяння, обстановки, способу, місця і часу його вчинення, наявності чи відсутності тяжких наслідків, кількості вчинених кримінальних правопорушень. Підлягають обов`язковому врахуванню форма, вид, ступінь вини, мотиви і мета діяння.

Не менш важливе значення має і враховується колегією суддів що при призначенні покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України суд першої інстанції належно врахував і обставин, що характеризують особу винного, зокрема, обставини, що характеризують поведінку винної особи до вчинення караного діяння, індивідуальні властивості особи, який раніше не судимий, до адміністративної відповідальності не притягався, має на утриманні двох малолітніх дітей, проходить військову службу за контрактом у ІНФОРМАЦІЯ_4 , на посаді старшого бойового медика 2 роти Військової служби правопорядку, залученого до складу Медичного Батальйону «Госпітальєри» УДА в якості водія евакуаційного реанімобіля, у військовому званні «молодший сержант», на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, одружений, має постійне місце проживання, стійкі соціальні зв`язки, за місцем мешкання, служби, характеризується виключно з позитивної сторони.

Окрім викладеного, колегія суддів враховує обставини, що характеризують поведінку ОСОБА_11 після вчинення кримінального правопорушення, який повністю визнав свою вину, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, цілком усвідомив протиправність вчиненого ним діяння, добровільно та в повному обсязі відшкодував потерпілим як матеріальну, так моральну шкоду просив у них вибачення і потерпілі пробачили його.

Окремо колегія суддів враховує і думку обох потерпілих, які просили вирок суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

Тож, з урахуванням вищевикладеного апеляційний суд приходить до висновку про те, що конкретні обставини справи, дані про особу ОСОБА_11 дають підстави вважати, що виправлення останнього та попередження вчинення нових злочинів можливо досягти без ізоляції його від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, у зв`язку з чим апеляційна скарга прокурора підлягає залишенню без задоволення.

Доводи прокурора про те, що суд безпідставно не врахував позицію ОСОБА_11 зокрема те, що на первинних етапах досудового розслідування, зокрема під час першого допиту підозрюваний, скористався положенням ст. 63 Конституції України та відмовився давати покази та співпрацювати зі слідством в будь-який спосіб, безпідставні та прямо протирічать як праву особи закріпленому Конституцією України не свідчити проти себе, так і права підозрюваного, обвинуваченого передбаченими КПК України.

Твердження прокурора про необґрунтоване врахування судом першої інстанції, обставин пом`якшуючих покарання, а саме щирого каяття та активне сприяння розкриттю злочини, спростовується матеріалами кримінального провадження, а саме ОСОБА_11 на протязі досудового розслідування та під час судового розгляду давав послідовні, аналогічні визнавальні покази, не намагався уникнути відповідальності, добровільно та в повному обсязі відшкодував потерпілим завдану матеріальну і моральну шкоду, просив у них пробачення і потерпілі простили його та просили строго не наказувати та не позбавляти свободи.

Що стосується тверджень про неналежну поведінку ОСОБА_11 яка мала місце одразу після події.

А саме, обвинувачений, займаючи посаду бойового медика 2 роти ІНФОРМАЦІЯ_8 , тобто маючи відповідну кваліфікацію в сфері надання медичної допомоги, залишив місце події, не надавши відповідної допомоги потерпілим, за наявності можливості та відповідних знань.

Вказані доводи колегія суддів не приймає виходячи з наступного. Допитаний як під час судового розгляду в суді першої інстанції так і під час апеляційного розгляду ОСОБА_11 пояснив, що внаслідок ДТП відразу втратив свідомість, а тому не міг чинити будь яких активних дій. Був госпіталізований в безпорадному стані каретою швидкої допомоги.

Доводи прокурора щодо факту розслідування кримінального провадження внесеному до ЕРДР № 0000462 від 16.012025 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. ст. 135 КК України колегія суддів відхиляє оскільки вони взагалі не були предметом судового розгляду в суді першої інстанції, який відповідно до вимог ст. 337 КПК України проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

Що стосується вимог прокурора про необхідність призначення нового судового розгляду то вони взагалі не ґрунтуються на кримінально процесуальному законі.

Так відповідно до ч. 1 ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Статтею 415 КПК України встановлений вичерпні перелік підстав для призначення нового розгляду в суді першої інстанції, а саме, якщо:

встановлено порушення, передбачені пунктами 2, 3, 4, 5, 6, 7 частини другої статті 412 цього Кодексу;

в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід на підставі обставин, які очевидно викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою;

судове рішення ухвалено чи підписано не тим складом суду, який здійснював судовий розгляд.

Жодної із вищезазначених підстав прокурором не наведено.

Тож, виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість та безпідставність вимог прокурора щодо нового судового розгляду у суді першої інстанції.

А тому, на підставі викладеного та керуючись положеннями ст. ст. 404, 409, 407, 412, 414, 418, 419 КПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу прокурора Дніпровської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони східного регіону ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 квітня 2025 року за ч. 2 ст. 286 КК України відносно ОСОБА_11 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Судді Дніпровського

апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4