Справа № 486/800/24
Номер провадження 1-кп/473/125/2025
У Х В А Л А

"03" квітня 2025 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі:

головуючої судді ОСОБА_1

за участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

потерпілого ОСОБА_6 ,

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження за №0000703 за обвинуваченням ОСОБА_5 в скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.377 КК України,

ВСТАНОВИВ:

В судовому засіданні захисник ОСОБА_4 заявила клопотання про визнання відеозаписів за 12.06.2023, які отримані від ФОП ОСОБА_7 з камер відеоспостереження, встановленої біля магазину « Панорама» очевидно недопустимим доказом. Своє клопотання обгрутовує тим, що дані докази органом досудового розслідування були отримані без дотримання кримінальної процесуальної форми, що є обов`язковим елементом будь-якої процесуальної діяльності. Так, відеозаписи були надані ОСОБА_8 на запит начальника СД ВП №3 Вознесенського РУП ГУНП, а отже отримані в поза процесуальній спосіб, так як на думку сторони захисту електронний документ можливо отримати лише під час виконання ухвали слідчого суді або суду про тимчасовий доступ до речей та документів, вилучити матеріальний носії інформації під час обшуку, на підставі ухвали слідчого судді, або отримати копію електронного документу під час обстеження шляхом таємного проникнення до публічно недоступних місць, житла чи іншого володіння особи, яке проводиться на підставі ухвали слідчого судді. Зазначає, відсутні підстави стверджувати, що ОСОБА_7 надала ці відеозаписи добровільно.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 дане клопотання підтримав та просив його задовольнити.

Прокурор та потерпілий проти задоволення клопотання захисника заперечували.

Заслухавши думку учасників процесу, суд приходить до такого.

За змістом ст..84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

У відповідності до ч.1 ст.87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією, та законами України, міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Згідно з ч.2 ст.89 КПК України у разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате.

Ознака очевидності чи неочевидності допустимості певного доказу є оціночним поняттям і вирішення даного питання відноситься виключно до дискреційних повноважень суду.

При цьому системний аналіз ст..89 КПК України дозволяє дійти висновку, що законодавець ознаки недопустимості доказів поділяє на очевидні та неочевидні. Залежно від цього визначається момент прийняття рішення щодо недопустимості доказів, який окреслений межами судового розгляду. Очевидно недопустимими є ті докази, про недопустимість яких прямо вказується в КПК України. Це означає, що очевидно недопустимим є доказ, будь-яке порушення процедури отримання якого згідно положень КПК України є безумовною підставою визнання його недопустимим.

Існують також умовно недопустимі докази, допустимість чи недопустимість яких визначається судом у кожному конкретному випадку в залежності від встановлених обставин кримінального провадження. Саме тому, процесуальну конструкцію "очевидна недопустимість доказу", слід розглядати крізь призму положень інституту доказового права у його нерозривному зв`язку з кримінально процесуальними правовідносинами.

Правила оцінки доказів, особливо вимога дотримуватися передбаченого законом порядку при отриманні доказів, мають за мету запобігання неправомірному втручанню держави та заохочення доброчесної поведінки правоохоронних органів (постанова Верховного Суду від 29.09.2020 у справі N 601/1143/16).

У зв`язку із цим, при наявності процесуальних порушень порядку отримання доказів визнавати їх недопустимими необхідно лише тоді, коли такі порушення: 1) прямо та істотно порушують права і свободи людини; чи 2) зумовлюють сумніви у достовірності отриманих фактичних даних, які неможливо усунути.

Саме різні критерії визнання доказів недопустимими, які наведені вище, обумовлюють диференційований порядок вирішення питання щодо їх недопустимості: 1) під час будь-якого судового розгляду у разі встановлення очевидної недопустимості доказу - у випадках, коли: такі докази, отримані внаслідок істотного та очевидного порушення прав та свобод людини і їх недопустимість обумовлена такими обставинами, які у будь-якому випадку не можуть бути усунуті в ході подальшого судового розгляду; 2) у нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення по суті - якщо при отриманні доказів допущено процесуальні порушення, які: тягнуть інші порушення прав людини та потребують оцінки на підставі всієї сукупності доказів; зумовлюють сумніви у достовірності здобутих відомостей та суд має вирішити питання щодо можливості усунення вказаного сумніву на підставі сукупності інших зібраних допустимих доказів. У разі, якщо б була можливість визнати доказ недопустимим лише на підставі формального порушення порядку його отримання без співставлення його з іншими доказами, не було б необхідності передбачати в КПК України вирішення цього питання саме у нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення по суті.

На думку суду, жодна з обставин, які наведені у клопотанні про визнання доказів недопустимим, у даному випадку не підпадає під перелік підстав для визнання доказів недопустимими внаслідок їх очевидної недопустимості. Тим більше, жоден доказ не має наперед встановленої сили, а отже визнання очевидної недопустимості доказів на даній стадії судового провадження, без дослідження їх в повному обсязі і у взаємозв`язку з іншими доказами, є передчасним.

Суд бере до уваги, що доказ, який просить визнати недопустимими захисник ОСОБА_4 , може бути визнаний недопустимим судом під час ухвалення остаточного рішення суду за наслідками розгляду справи по суті, шляхом дослідження цих доказів у їх сукупності та взаємозв`язку з іншими, що надані учасниками кримінального провадження, а отже клопотання захисника ОСОБА_4 задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного керуючись ст.ст.358, 372 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

В задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_4 про визнання відеозаписів за 12.06.2023, які отримані від ФОП ОСОБА_7 з камер відеоспостереження, встановленої біля магазину «Панорама» очевидно недопустимим доказом, відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя