В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«04» березня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

учасників судового провадження

прокурора ОСОБА_5

обвинуваченої ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, зареєстрованого в ЄРДР за №0000075, за апеляційною скаргою заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури ОСОБА_8 на вирок Жовтневого районного суду Миколаївської області від 14 серпня 2024 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Миколаєва, проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимої вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 03 лютого 2023 року за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді 240 годин громадських робіт,

- обвинуваченої за ч. 2 ст. 389 КК України

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Жовтневого районного суду Миколаївської області від 14 серпня 2024 року ОСОБА_6 засуджена за ч. 2 ст. 389 КК України до покарання у виді 1 року пробаційного нагляду.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Прокурор просить скасувати вирок в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 призначити покарання за ч. 2 ст. 389 КК України у виді 1 року пробаційного нагляду із покладенням обов`язків, передбачених ч. 2 ст. 59-1 КК України, а саме: 1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; 2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання, роботи або навчання; 3) не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків приєднати невідбуту частину покарання за вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 03.02.2023 та остаточно визначити покарання у виді 1 року пробаційного нагляду із покладенням визначених ч. 2 ст. 59-1 КК України обов`язків та 232 годин громадських робіт.

В іншій частини вирок залишити без змін.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Прокурор, не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, вважає вирок незаконним та таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність в частині призначеного покарання, а саме, незастосування закону, який підлягав застосуванню, та невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченої через м`якість

Апелянт звертає увагу, що покарання у виді пробаційного нагляду полягає в обмеженні прав і свобод засудженого, визначених законом і встановлених вироком суду, із застосуванням наглядових та соціально-виховних заходів без ізоляції від суспільства. Реалізацію такого заходу примусу законодавцем визначено через застосування визначених ч. 2 ст. 59-1 КК України обов`язків, які безальтернативно покладаються на особу, засуджену до пробаційного нагляду. Зазначає, що зазначених вимог суд першої інстанції не дотримався та обов`язки на ОСОБА_6 , передбачені ч. 2 ст. 59-1 КК України, не поклав і не обговорив у вироку доцільність покладення обов`язків, визначених ч. 3 ст. 59-1 КК України.

Також зазначає, що у випадках, коли засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин застосовується призначення покарання за сукупністю вироків.

У цьому разі суд відповідно до ч. 1 ст. 71 КК до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком. При складанні покарань у порядку ч. 1 ст. 71 КК остаточне покарання має бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком. Ці приписи закону є імперативними і підлягають обов`язковому виконанню.

Так, кримінальний проступок, передбачений ч. 2 ст. 389 КК України, ОСОБА_6 вчинила у період невідбутого покарання за вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 03.02.2023, у виді громадських робіт, а тому їй належало призначити покарання за сукупністю вироків відповідно до ч. 1 ст. 71 КК України.

Встановлені судом першої інстанції обставини.

ОСОБА_6 , будучи судимою вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 03 лютого 2023 року за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді 240 годин громадських робіт, та письмово попередженою про те, що вона зобов`язана додержуватись встановлених порядку та умов відбування покарання, працювати на визначеному об`єкті та відпрацьовувати судом строк громадських робіт, з`являтись за викликом до уповноваженого органу з питань пробації, отримавши направлення для відбування покарання, прибула до органів місцевої влади с. Грейгове, Миколаївського району Миколаївської області, де було складено графік виходу на роботу засудженої в період з 01.05.2024 по 30.06.2024. Однак, будучи ознайомленою з зазначеним графіком, ОСОБА_6 умисно, безпричинно ухилилася від виходу на роботу, відпрацювавши лише 8 годин громадських робіт.

Судом першої інстанції ОСОБА_6 визнано винною в ухиленні від відбування покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, у виді громадських робіт, та її дії кваліфіковані за ч. 2 ст. 389 КК України.

Позиції учасників судового провадження.

Прокурор ОСОБА_5 підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити.

Обвинувачена ОСОБА_6 та захисник ОСОБА_7 при прийняті рішення у справі покладалися на розсуд суду.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини. Мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при ухваленні рішення, і положення закону, яким він керувався.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені в апеляційні скарзі доводи, колегія суддів дійшла таких висновків.

Висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_6 у вчинені інкримінованого їй кримінального проступку за обставин, встановлених судом, а також кваліфікація її дій за ч.2 ст. 389 КК України, є правильними.

З огляду на межі вимог апеляційної скарги, висновки суду першої інстанції в частині доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального проступку, що їй інкримінується, апелянтом не оспорюються. Тому вирок в цій частині, відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, не переглядається.

Що стосується доводів прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченої через м`якість, то вони є слушними з огляду на таке.

Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Призначаючи покарання ОСОБА_6 , суд першої інстанції врахував обставини справи, ступінь тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення, який належить до кримінальних проступків, обставини, які обтяжують та пом`якшують покарання, а також дані про особу обвинуваченої.

Також суд першої інстанції врахував, що обвинувачена вчинила кримінальний проступок, не відбувши покарання за попереднім вироком суду, однак на її утриманні перебуває п`ятеро неповнолітніх дітей, останній з яких 2022 року народження, має зареєстроване місце проживання, у лікарів нарколога та психіатра на обліку не перебуває, щиро розкаялась у вчиненому.

Обставинами, які пом`якшують покарання, визнано визнання вини, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та щире каяття у вчиненому. Обставин, які обтяжують покарання, не встановлено.

Однак, при призначенні покарання, судом неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність.

Призначивши обвинуваченій покарання за ч.2 ст. 389 КК України у виді пробаційного нагляду, суд першої інстанції не врахував, що такий вид покарання полягає в обмеженні прав і свобод засудженого, визначених законом і встановлених вироком суду, із застосуванням наглядових та соціально-виховних заходів без ізоляції від суспільства. Реалізацію такого заходу примусу законодавцем визначено через застосування обов`язків, передбачених ч. 2 ст. 59-1 КК України, які безальтернативно покладаються на особу, засуджену до пробаційного нагляду.

Однак, суд першої інстанції не дотримався зазначених вимог та обов`язки на ОСОБА_6 , передбачені ч. 2 ст. 59-1 КК України, не поклав і не обговорив у вироку доцільність покладення обов`язків, визначених ч. 3 ст. 59-1 КК України.

Окрім того, при постановленні вироку не враховані вимоги ч. 1 ст. 71 КК України, згідно яким, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

У постанові Об`єднаної Палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у справі № 243/7758/20 від 06.12.2021 зазначено, що згідно з ч. 1 ст. 71 КК, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком. Зазначена вимога має імперативний характер і унеможливлює (за умови встановлення судом таких обставин) будь-який інший порядок та правила призначення остаточного покарання.

Всупереч вказаних вимог закону України про кримінальну відповідальність, суд першої інстанції лише зазначив, що обвинувачена вчинила кримінальний проступок, не відбувши покарання за попереднім вироком суду, однак дійшов помилкового висновку, не визначивши остаточне покарання відповідно до вимог ч.1 ст. 71 КК України. З огляду на наведене, через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченої, унаслідок м`якості, вирок щодо ОСОБА_6 підлягає скасуванню з ухваленням нового вироку.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 03 лютого 2023 року ОСОБА_6 засуджена за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 17000 грн.

Ухвалою того ж суду від 13 березня 2024 року ОСОБА_9 замінено несплачену суму штрафу, призначеного за вище вказаним вироком, в сумі 1700 грн, покаранням у виді громадських робіт на строк 240 годин.

За оскаржуваним вироком ОСОБА_6 засуджена за кримінальний проступок, передбачений ч. 2 ст. 389 КК України, вчинене нею у травні-червні 2024 року, тобто цей злочин вчинено в період невідбутого покарання за вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 03 лютого 2023 року. Отже, остаточне покарання слід визначити за правилами ч. 1 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків.

З огляду на наведене, апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 413, 414, 420, 424, 425, 532, 615 КПК України, суд, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури ОСОБА_8 задовольнити.

Вирок Жовтневого районного суду Миколаївської області від 14 серпня 2024 року в частині призначеного ОСОБА_6 покарання скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_6 призначити покарання за ч. 2 ст. 389 КК України у виді пробаційного нагляду строком на 1 рік.

На підставі ч. 2 ст. 59-1 КК України, з покладенням обов`язків:

1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання та роботи;

3) не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, до призначеного покарання приєднати невідбуту частину покарання за вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 03 лютого 2023 року, та остаточно визначити ОСОБА_6 покарання у виді 1 року пробаційного нагляду із покладенням обов`язків, визначених ч. 2 ст. 59-1 КК України, та 232 годин громадських робіт.

Початок строку відбування покарання рахувати з дня набрання вироку законної сили, тобто з 04 березня 2025 року.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення, і може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3