Справа № 369/5377/24 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/824/1911/2025 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

з участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора на ухвалу Києво-Святошиського районного суду Київської області від 09 липня 2024 року, якою задоволено клопотання потерпілого ОСОБА_8 та звільнено ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності, кримінальне провадження №0000154 від 12.01.2024 за обвинуваченням його у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, закрито у зв`язку з примиренням винного з потерпілою. Ухвалою вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.

В С Т А Н О В И Л А:

Органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачується у порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілій ОСОБА_9 середньої тяжкості тілесні ушкодження, за наступних обставин.

11 січня 2024 року, близько 17 години 30 хвилин (більш точного часу не встановлено), водій ОСОБА_7 , керуючи технічно справним автомобілем марки «Peugeot» модель «Partner» реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись вулицею Лісова в селі Софіївська Борщагівка Бучанського району Київської області в напрямку вул. Кучанська, в порушення вимог пунктів 2.3 б), д) Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 та введених в дію з 01.01.2002 (далі - ПДР України), згідно з якими «для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху», будучи неуважним, належним чином не стежив за дорожньою обстановкою та відповідно не реагував на її зміну, діючи з необережності, проявляючи злочинну самовпевненість, легковажно розраховував на запобігання дорожньо-транспортної пригоди, як наслідок своїми діями створив загрозу здоров`ю громадян, а саме в порушення вимоги п. 10.1. Правил дорожнього руху, відповідно до якого: «перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху», п. 16.2. відповідно до якого: «на регульованих і нерегульованих перехрестях водій, повертаючи праворуч або ліворуч, повинен дати дорогу пішоходам, які переходять проїзну частину, на яку він повертає, а також: велосипедистам, які рухаються прямо в попутному напрямку», на перехресті нерівнозначних доріг з головною дорогою вул. Лісова здійснив маневр повороту ліворуч на вулицю Кучанську (другорядна дорога), та маючи можливість заздалегідь виявити небезпеку для руху, яку йому становив пішохід ОСОБА_9 , яка перетинала проїзну частину вулиці Кучанська з права на ліво відносно напрямку руху автомобіля поза межами пішохідного переходу, внаслідок чого допустив наїзд керованого ним транспортного засобу на пішохода ОСОБА_9 .

В результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_9 отримала тілесні ушкодження у вигляді перелому обох кісток лівої гомілки, які відносяться до категорії середнього ступеня тяжкості.

Грубе порушення водієм ОСОБА_7 вимог пунктів 2.3 б), д), 10.1, 16.2 Правил дорожнього руху перебувають у прямому причинно-наслідковому зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням наслідків у вигляді заподіяння потерпілій ОСОБА_9 середньої тяжкості тілесних ушкоджень.

Таким чином, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, тобто у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілій ОСОБА_9 середньої тяжкості тілесні ушкодження.

В судовому засіданні 09.07.2024 судом визнано потерпілим ОСОБА_8 , у зв`язку зі смертю потерпілої з причин, які не пов`язані з подією ДТП у даному кримінальному провадженні ОСОБА_9 (копія свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 03.04.2024, виданий Київським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис № 5781).

В судовому засіданні потерпілий ОСОБА_8 заявив клопотання про звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності у зв`язку з примиренням останнього з потерпілим, оскільки обвинувачений відшкодував заподіяну злочином шкоду.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 липня 2024 року задоволено клопотання потерпілого ОСОБА_8 та звільнено ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності у зв`язку з примиренням винного з потерпілим, а кримінальне провадження № 0000154 від 12.01.2024 за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, закрито.

В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу суду у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції в судовому засіданні 09.07.2024 року визнано потерпілим ОСОБА_8 , у зв`язку зі смертю потерпілої з причин, які не пов`язані з подією ДТП у даному кримінальному провадженні, та в цьому ж засіданні подано заяву про закриття кримінального провадження на підставі ст. 46 КК України у зв`язку з примиренням винного з потерпілою, у зв`язку із вказаними обставинами вважає ухвалу суду незаконною та необґрунтованою.

Посилаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року, в якій висловлено правову позицію щодо застосування норми права, передбаченої ст. 46 КК України, а саме термін «потерпілий» у вказаній нормі закону України про кримінальну відповідальність необхідно розуміти у його кримінально правовому значенні, як особу, якій кримінальним правопорушенням безпосередньо заподіюється фізична, моральна та/або майнова шкода або створюється загроза її заподіяння.

Зазначає, що потерпілий у кримінальному процесі має власні процесуальні права, проте він не наділяється правом примирюватися чи не примирюватися з винним замість безпосередньої жертви кримінального правопорушення під час вирішення питання про звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ст. 46 КК України.

Вказує, що право на примирення у ст. 46 КК України це особисте право потерпілого, однак воно не може бути ніким присвоєне та не може бути нікому делеговане. Використання права на примирення іншими особами ( в тому числі визнаними потерпілими від кримінального правопорушення у кримінально-процесуальному сенсі) є неможливим, оскільки таке право тісно пов`язано з особою, яка безпосередньо постраждала внаслідок вчинення щодо неї кримінального правопорушення, а тому під час примирення лише сам потерпілий може виражати свою волю, а не інші особи, які є його представниками або правонаступниками.

Обвинувачений у своїх запереченнях на апеляційну скаргу вважає рішення суду повним, законним та таким, що відповідає нормам законодавства, а позицію прокурора вважає незрозумілою, оскільки в першій інстанції прокурор не заперечувала проти задоволення клопотання потерпілого щодо звільнення його від кримінальної відповідальності. Також вказує, що факт повного відшкодування всіх збитків потерпілій стороні має місце ще на етапі досудового розслідування та підтверджено представником потерпілого.

Потерпілий та його представник в судове засідання не з`явились, направили заяви про розгляд апеляційної скарги у їх відсутності. Потерпілий у своїй заяві зазначив, що претензій до обвинуваченого не має, обвинувачений вибачився та компенсував всі понесені ним витрати.

Заслухавши доповідь судді, прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, обвинуваченого, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, в судовому засіданні 09.07.2024 року визнано потерпілим ОСОБА_8 у зв`язку зі смертю потерпілої з причин, які не пов`язані з подією ДТП у даному кримінальному провадженні ОСОБА_9 (копія свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 03.04.2024, виданий Київським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис № 5781).

В цьому ж судовому засіданні потерпілий ОСОБА_8 заявив клопотання про звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності у зв`язку з примиренням останнього з потерпілим, оскільки обвинувачений відшкодував заподіяну злочином шкоду.

Суд першої інстанції прийшов до висновків про наявність підстав для задоволення клопотання потерпілого ОСОБА_10 у зв`язку з примиренням винного з потерпілим та закрив провадження у справі на підставі ч. 1 ст. 286 КК України.

Однак, колегія суддів не може погодитись із таким висновком суду першої інстанції.

Статею 46 КК України передбачана можливість звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку з примиренням винного з потерпілим.

Право на примирення у ст. 46 КК України - це особисте право потерпілого. Воно не може бути ніким присвоєне та не може бути нікому делеговане. Таке право є природним правом людини, нерозривно пов`язаним з нею, та похідним від інших прав людини, зокрема права на життя. Використання права на примирення іншими особами (в тому числі визнаними потерпілими від кримінального правопорушення у кримінально-процесуальному сенсі) є неможливим, оскільки таке право тісно пов`язане з особою, яка безпосередньо постраждала внаслідок вчинення щодо неї кримінального правопорушення. Під час примирення лише сам потерпілий може виражати свою волю, а не інші особи, які є його представниками або правонаступниками.

Окрім цього, звільняючи особу від кримінальної відповідальності у зв`язку з примиренням винного з потерпілим, ураховуючи вираження волі потерпілим щодо прощення винного, відбувається своєрідне повернення потерпілого у попередній стан, який існував до вчинення відносно нього кримінального правопорушення.

Потерпілий у кримінальному процесі має власні процесуальні права, проте він не наділяється правом примирюватися чи не примирюватися з винним замість безпосередньої жертви кримінального правопорушення під час вирішення питання про звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ст. 46 КК України.

Вказана позиція висвітлена в постанові Верховного суду від 16 січня 2019 року у справі №439/397/17.

Ті обставини, що смерть потерпілої ОСОБА_9 настала з причин, не пов`язаних з подією ДТП у даному кримінальному провадженні, не спростовує тих обставин, що право на примирення - це особисте право потерпілого у розумінні ст. 46 КК України, яким не можуть скористатися інші особи.

У зв`язку з викладеним, колегія суддів приходить до висновків про обґрунтованість доводів прокурора та неможливість звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності на підставі ст. 46 КК України у зв`язку з примиренням обвинуваченого з потерпілим.

Таким чином, судом першої інстанції допущені неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотні порушення кримінального процесуального закону під час вирішення клопотання потерпілого, які перешкодили ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

За таких обставин ухвала підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції.

Керуючись ст.ст.404,405,407,419 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити.

Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 липня 2024 року щодо ОСОБА_7 скасувати.

Призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: Суддя: Суддя: