Справа №303/1123/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2025 року м. Мукачево

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

в складі головуючого-судді ОСОБА_1

при секретарі судового засідання ОСОБА_2

за участю сторін кримінального провадження: прокурора ОСОБА_3 , обвинувачених ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , захисників обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

розглядаючи у підготовчому судовому засіданні кримінальне провадження №0000510 від 22.11.2024 про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України, ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 332 КК України,

в с т а н о в и в:

В провадженні Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області перебуває кримінальне провадження №0000510 від 22.11.2024 про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України, ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 332 КК України.

У підготовчому судовому засіданні прокурор подав до суду угоди про визнання винуватості, укладені 14 лютого 2025 року з обвинуваченими ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за участі захисників ОСОБА_6 та ОСОБА_8 . Згідно з вищезазначеним угодами прокурор та обвинувачені дійшли згоди щодо всіх істотних для даного кримінального провадження обставин та правової кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_4 за ч.3 ст. 332 КК України та обвинуваченого ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 332 КК України. Прокурор в судовому засіданні заявив, що при укладенні угод про визнання винуватості були дотримані вимоги і правила КПК та КК України, просив угоду затвердити і призначити обвинуваченим узгоджене в угодах покарання.

Обвинувачені ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , захисники обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 в підготовчому судовому засіданні також просили затвердити угоди про визнання винуватості і призначити узгоджену в них міру покарання, при цьому ОСОБА_4 беззастережно визнав себе винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України та ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 332 КК України за викладених в обвинувальному акті обставин.

Суд, заслухавши думку учасників кримінального провадження, перевіривши угоди на відповідність вимогам кримінального та кримінально-процесуального законодавства, приходить до наступного висновку.

Пунктом першим ч.3 ст.314 КПК України передбачено, що у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти таке рішення: затвердити угоду або відмовити у її затвердженні та повернути кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому статтями 468- 475 КПК України.

Частини друга та четверта статті 469 КПК України передбачають, що угода про визнання винуватості може бути укладена за ініціативою прокурора або підозрюваного чи обвинуваченого. Угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо:

1) кримінальних проступків, нетяжких злочинів, тяжких злочинів (крім кримінальних проваджень щодо корупційних кримінальних правопорушень та кримінальних правопорушень, пов`язаних з корупцією);

2) корупційних кримінальних правопорушень та кримінальних правопорушень, пов`язаних з корупцією, за умови викриття підозрюваним чи обвинуваченим іншої особи (осіб) у вчиненні будь-якого корупційного кримінального правопорушення чи кримінального правопорушення, пов`язаного з корупцією, та якщо інформація щодо вчинення такою особою (особами) кримінального правопорушення буде підтверджена доказами, і за умови повного або часткового (з урахуванням характеру та ступеня участі особи у вчиненні злочину) відшкодування підозрюваним або обвинуваченим завданого збитку або заподіяної шкоди (якщо такі збитки або шкода були завдані);

2-1) корупційних кримінальних проступків, нетяжких або тяжких корупційних злочинів, а також кримінальних правопорушень, пов`язаних з корупцією, у разі відсутності ознак вчинення цих кримінальних правопорушень у співучасті, що підтверджується матеріалами кримінального провадження, і за умови повного відшкодування підозрюваним або обвинуваченим завданого збитку або заподіяної шкоди (якщо таких збитків або шкоди було завдано);

3) особливо тяжких злочинів, вчинених за попередньою змовою групою осіб, організованою групою чи злочинною організацією або терористичною групою за умови викриття підозрюваним чи обвинуваченим, який не є організатором такої групи або організації, злочинних дій інших учасників групи чи інших, вчинених групою або організацією злочинів, якщо повідомлена інформація буде підтверджена доказами.

Угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена щодо кримінальних проступків, злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам. Укладення угоди про визнання винуватості у кримінальному провадженні щодо уповноваженої особи юридичної особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, у зв`язку з яким здійснюється провадження щодо юридичної особи, а також у кримінальному провадженні щодо кримінальних правопорушень, внаслідок яких шкода завдана державним чи суспільним інтересам або правам та інтересам окремих осіб, у яких беруть участь потерпілий або потерпілі, не допускається, крім випадків надання всіма потерпілими письмової згоди прокурору на укладення ними угоди.

Відповідно до вимог частини сьомої статті 474 КПК України, суд перевіряє угоду на відповідність вимогам цього Кодексу та/або закону. Суд відмовляє в затвердженні угоди, якщо: 1) умови угоди суперечать вимогам цього Кодексу та/або закону, в тому числі допущена неправильна правова кваліфікація кримінального правопорушення, яке є більш тяжким ніж те, щодо якого передбачена можливість укладення угоди; 2) умови угоди не відповідають інтересам суспільства; 3) умови угоди порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб; 4) існують обґрунтовані підстави вважати, що укладення угоди не було добровільним, або сторони не примирилися; 5) очевидна неможливість виконання обвинуваченим взятих на себе за угодою зобов`язань; 6) відсутні фактичні підстави для визнання винуватості.

Згідно обвинувального акту ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.332 КК України. Санкція частини другої статті 332 КК України передбачає покарання у вигляді позбавлення волі на строк від семи до дев`яти років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років з конфіскацією майна.

З дослідження змісту угоди про визнання винуватості між заступником керівника Закарпатської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_3 та обвинуваченими ОСОБА_4 вбачається, що сторонами угоди визначено та узгоджено наявність підстав для призначення ОСОБА_4 основного покарання із застосуванням ст. 69 КК України, нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією ч.3 ст. 332 КК України у вигляді 5 (п`яти) років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання з випробуванням строком на три роки та покладенням на нього обов`язків, передбачених ч.1 ст. 76 КК України. З огляду на висновок Верховного суду України, викладений в пункті 19 Постанови Пленуму №7 від 24.10.2003, згідно якого вбачається, що у разі прийняття судом рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням додаткове покарання у виді конфіскації майна до особи не застосовується, таке покарання - конфіскацію майна до ОСОБА_4 не застосовувати.

В той же час, вищезазначеною угодою не узгоджене питання щодо призначення обвинуваченому ОСОБА_4 додаткового покарання, визначеного санкцією ч. 3 ст. 332 КК України у вигляді позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років, яке є обов`язковим додатковим покаранням згідно санкції вищезазначеної статті та не зазначено підстави не призначення такого покарання.

Так, сторони угоди (незалежно від її виду) зобов`язані, крім іншого, узгоджувати міру покарання та звільнення від його відбування з випробуванням (якщо домовленості щодо такого звільнення мали місце та сторони дійшли згоди). Зокрема, сторони мають право, використовуючи положення ст. 69 КК, не визначати додаткове покарання, передбачене у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК як обов`язкове, за винятком випадків, встановлених ч. 2 ст. 69 КК.

Однак, умови угоди не містять підстав для застосування ст. 69 КК України до визначення додаткового покарання.

З дослідження змісту угоди про визнання винуватості між заступником керівника Закарпатської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_3 та обвинуваченими ОСОБА_5 вбачається, що сторонами угоди визначено та узгоджено наявність підстав для призначення ОСОБА_5 основного покарання за ч.3 ст. 332 КК України у вигляді 5 (п`яти) років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій на строк 3 (три) роки. На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням строком на три роки та покладенням на нього обов`язків, передбачених ч.1 ст. 76 КК України. З огляду на висновок Верховного суду України, викладений в пункті 19 Постанови Пленуму №7 від 24.10.2003, згідно якого вбачається, що у разі прийняття судом рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням додаткове покарання у виді конфіскації майна до особи не застосовується, таке покарання - конфіскацію майна до ОСОБА_5 не застосовувати.

Таким чином, вищезазначена угода в частині узгодженого покарання містить загальне посилання на звільнення обвинуваченого ОСОБА_5 від відбування покарання за ст. 75 КК України. Водночас, умовами угоди не зазначено, від якого виду покарання, основного чи додаткового, обвинувачений ОСОБА_5 підлягає звільненню від відбування покарання.

Згідно пункту 12 Постанови Пленуму ВССУ №13 від 11.12.2015 року «Про практику здійснення судами кримінального провадження на підставі угод» сторони угоди (незалежно від її виду) зобов`язані, крім іншого, узгоджувати міру покарання та звільнення від його відбування з випробуванням (якщо домовленості щодо такого звільнення мали місце та сторони дійшли згоди). Врахування означених вимог кримінального закону має бути відображено у змісті угоди, а узгоджена міра покарання повинна мати конкретний вираз. Відповідно до п.18 Постанови, прийняттю рішення про затвердження чи відмову у затвердженні угоди про визнання винуватості чи про примирення передує проведення перевірки судом на відповідність угоди вимогам кримінального процесуального закону і закону про кримінальну відповідальність.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про невідповідність вказаних угод вимогам КПК та КК України, що відповідно до вимог ч. 7 ст. 474 КПК України є підставою для відмови у їх затвердженні.

Відповідно до ч.7 ст.474 КПК України у разі відмови у затвердженні угоди, судове провадження продовжується у загальному порядку.

Керуючись ст. ст. 369-372, 376, 468, 469, 470, 472, 474 КПК України, суд,

у х в а л и в:

В затвердженні угод про визнання винуватості від 14 лютого 2025 року між заступником керівника Закарпатської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_3 та обвинуваченими ОСОБА_4 , ОСОБА_5 у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000510 від 22.11.2024 року - відмовити.

Підготовче судове засіднання в кримінальному провадженні №0000510 від 22.11.2024 про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України, ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 332 КК України, відкласти на 09 год. 00 хв. 27 березня 2025 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий ОСОБА_1