Номер провадження: 1-кп/336/796/2025
ВИРОК

Іменем України

24 березня 2025 року

Шевченківський районний суд м.Запоріжжя у складі головуючого судді ОСОБА_1 ,при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,за участю прокурора ОСОБА_3 ,обвинуваченого ОСОБА_4 ,захисника ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження по обвинуваченню

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Сад Сумського району Сумської області,з середньою спеціальною освітою, зареєстрований та мешкав за адресою АДРЕСА_1 , військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 НГУ,який перебуває на посаді стрільця 1 стрілецького відділення 1 стрілецького взводу 6 стрілецької роти(з охорони та оборони важливого державного об`єкта № 403)стрілецького батальйону(з охорони та оборони важливих державних об`єктів), раніше судимого

-31.07.2024 р.Шевченківським районним судом м.Запоріжжя за ч.5 ст.407 КК України до 5 років позбавлення волі

у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст.407 ч.5,408 ч.4 Кримінального кодексу України, -

встановив:

01.08.2023 наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 185 ОСОБА_4 призначено на посаду стрільця 1 стрілецького відділення 1 стрілецького взводу 6 стрілецької роти (з охорони та оборони важливого державного об`єкта № 403) стрілецького батальйону (з охорони та оборони важливих державних об`єктів) військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, у військовому званні «солдат».

Відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року який діє до теперішнього часу.

Згідно з вимогами ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії них обмежень.

Відповідно до ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України, які проходять військову службу відповідно до законодавства.

Будучи військовослужбовцем військової служби, солдат ОСОБА_4 згідно з вимогами ст. ст. 9, 11, 16, 28, 30, 37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. З, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути дисциплінованим та виявляти повагу до командирів (начальників), беззастережно, неухильно точно та у встановлений строк виконувати їх накази, знати та виконувати свої обов`язки, додержуватися вимог військових статутів, поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

Відповідно до вимог ст. ст. 28, 30 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, єдиноначальність є одним із принципів будівництва і керівництва Збройними Силами України і полягає в наділенні командира (начальника) всією повнотою розпорядчої влади стосовно підлеглих, наданні командирові (начальникові) права одноособово приймати рішення та віддавати накази, забезпеченні виконання зазначених рішень (наказів), виходячи із всебічної оцінки обстановки та керуючись вимогами законів і статутів Збройних Сил України. Командир (начальник) має право віддавати підлеглому накази, а підлеглий зобов`язаний їх виконати сумлінно, точно та у встановлений строк. У разі непокори чи опору підлеглого командир зобов`язаний для відновлення порядку вжити всіх передбачених статутами Збройних Сил України заходів примусу аж до притягнення його до кримінальної відповідальності.

В свою чергу, солдат ОСОБА_4 достовірно знаючи свої обов`язки, передбачені зазначеним вище законодавством, яке регламентує порядок виконання військового обов`язку і проходження військової служби, маючи можливість належно їх виконувати, свідомо допустив їх порушення, вчинивши військовий злочин за наступних обставин.

28 липня 2024 року, солдат ОСОБА_4 реалізуючи свій умисел, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з метою тимчасово ухилення від проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України, в порушення статутних вимог, в умовах воєнного стану, без поважних причин самовільно залишив місце служби, а саме об`єкт розташований в АДРЕСА_2 та був відсутній на військовій службі до 21 серпня 2024 року.

Так в період з 28 липня 2024 року по 21 серпня 2024 року солдат ОСОБА_4 без поважних причин обов`язки військової служби не виконував, проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби та не вживаючи жодних заходів для з`явлення у військову частину для подальшого проходження військової служби, звернення до правоохоронних або інших державних органів чи органів військового управління, за наявності реальної можливості для цього.

Крім того,01.08.2023 наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 185 ОСОБА_4 призначено на посаду стрільця 1 стрілецького відділення 1 стрілецького взводу 6 стрілецької роти (з охорони та оборони важливого державного об`єкта № 403) стрілецького батальйону (з охорони та оборони важливих державних об`єктів) військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, у військовому званні «солдат».

Відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року який діє до теперішнього часу.

Згідно з вимогами ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії них обмежень.

Відповідно до ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України, які проходять військову службу відповідно до законодавства.

Будучи військовослужбовцем військової служби, солдат ОСОБА_4 згідно з вимогами ст. ст. 9, 11, 16, 28, 30, 37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. З, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути дисциплінованим та виявляти повагу до командирів (начальників), беззастережно, неухильно точно та у встановлений строк виконувати їх накази, знати та виконувати свої обов`язки, додержуватися вимог військових статутів, поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

Відповідно до вимог ст. ст. 28, 30 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, єдиноначальність є одним із принципів будівництва і керівництва Збройними Силами України і полягає в наділенні командира (начальника) всією повнотою розпорядчої влади стосовно підлеглих, наданні командирові (начальникові) права одноособово приймати рішення та віддавати накази, забезпеченні виконання зазначених рішень (наказів), виходячи із всебічної оцінки обстановки та керуючись вимогами законів і статутів Збройних Сил України. Командир (начальник) має право віддавати підлеглому накази, а підлеглий зобов`язаний їх виконати сумлінно, точно та у встановлений строк. У разі непокори чи опору підлеглого командир зобов`язаний для відновлення порядку вжити всіх передбачених статутами Збройних Сил України заходів примусу аж до притягнення його до кримінальної відповідальності.

В свою чергу, солдат ОСОБА_4 достовірно знаючи свої обов`язки, передбачені зазначеним вище законодавством, яке регламентує порядок виконання військового обов`язку і проходження військової служби, маючи можливість належно їх виконувати, свідомо допустив їх порушення, вчинивши військовий злочин за наступних обставин.

02 вересня 2024 року, солдат ОСОБА_4 , реалізуючи свій умисел, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з метою ухилення від проходження військової служби, в порушення статутних вимог, в умовах воєнного стану, без поважних причин самовільно залишив місце служби, а саме об`єкт розташований в Шевченківському районі м. Запоріжжя.

Так в період з 02 вересня 2024 року по 28 вересня 2024 року солдат ОСОБА_4 без поважних причин, обов`язки військової служби не виконував, проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби та не вживаючи жодних заходів для з`явлення до місця несення військової служби до 28.09.2024 року, тобто до моменту його затримання працівниками поліції.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 повністю визнав себе винуватим у вчиненні інкримінованих йому злочинів.

Пояснив,що з 24.02.2022 р.з початком війни добровільно з`явився у військомат та став до військової служби,яку проходив у в/ч НОМЕР_1 ,виконував обов`язки військової служби по охороні та обороні важливих державних об`єктів. Умови проходження служби обвинуваченому не подобались,тому що всі звернення до командирів ,зокрема,прохання про переведення до іншої частини,були проігноровані,відповіді на жодне з них обвинувачений не отримав,вважав,що не буде почутим і надалі. У липні 2024 р.,точну дату не пригадує за давністю подій,він прийшов на службу після увільнення,командир роти безпідставно запідозрив,що ОСОБА_6 перебуває у стані сп`яніння та відправив обвинуваченого на огляд у медичний заклад. ОСОБА_6 це обурило,він забрав свої речі та самовільно залишив місце служби,перебував приблизно місяць вдома,а коли його затримав патруль,він був переданий в комендатуру і надалі у військову частину. Також показав,що після повернення у військову частину у серпні 2024 р.він знаходився на одному з об`єктів під охороною,02.09.2024 р.його привезли в суд отримати копію вироку у іншій справі,він забрав вирок та від охоронців втік,знаходився вдома до затримання патрулем 28.09.2024 р.,після чого був поміщений у СІЗО. На теперішній час готовий виконувати обов`язки військової служби.У скоєному розкаявся,фактичних обставин справи та доказів,що їх підтверджують,не оспорював.

Відповідно до ч.3,4 ст.349,351 КПК України суд,з урахуванням повного визнання винуватості обвинуваченим,за згодою учасників судового провадження,визнав недоцільним дослідження інших доказів щодо фактичних обставин,що підтверджують винуватість обвинуваченого,які ніким не оспорюються. При цьому суд роз`яснив наслідки,передбачені ч.3 ст.349 КПК України,переконався у добровільності позицій та правильному розумінні учасниками судового провадження наслідків відмови від дослідження інших доказів,що позбавляє їх права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Оцінивши досліджені в судовому засіданні докази суд встановив, що винуватість обвинуваченого у вчинені інкримінованого йому злочину знайшла своє підтвердження,що відповідає стандартам доказування «поза розумним сумнівом», який знайшов своє втілення як в положеннях ч. 3 та ч. 4 ст. 17 КПК України, так і в практиці Європейського суду з прав людини, зокрема,у рішенні у справі «Коробов проти України.

Дії ОСОБА_4 суд кваліфікує за ч. 5 ст. 407 КК України як самовільне залишення місця служби військовослужбовцем, тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану ,за ч. 4 ст. 408 КК України як дезертирство, тобто самовільне залишення місця служби з метою ухилитися від військової служби, вчинене в умовах воєнного стану.

Відповідно до статей 50,65 КК України особі,яка вчинила злочин, має бути призначено покарання,необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують. У судовому рішенні суд має окремо обґрунтувати «вагомий внесок» кожної обставини, яка пом`якшує або обтяжує покарання.

При призначенні обвинуваченому покарання,суд бере до уваги ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення та враховує відомості про особу обвинуваченого.

Так, ОСОБА_4 раніше був судимий за військовий злочин, має постійне місце проживання, тяжких наслідків від його дій не настало,за місцем військової служби охарактеризований задовільно.

Обставиною,яка пом`якшує покарання обвинуваченого,суд відповідно до п.1 ч.1 ст.66 КК України визнає активне сприяння розкриттю злочину та щире каяття у скоєному.

Такі висновки суду ґрунтуються на тому,що обвинувачений дає критичну оцінку своїм діям,послідовно визнає винуватість у скоєнні злочину, висловив бажання надалі виконувати обов`язки військової служби.

Обставин,що обтяжують покарання обвинуваченого відповідно до ст.67 КК України ,судом не встановлено.

Обвинувачений за віком та станом здоров`я є суспільно корисним,адаптований у суспільстві, враховуючи конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, зокрема тривалість вчиненого злочину, поведінку обвинуваченого після вчинення злочину, суд вважає, що покарання в максимальному розмірі буде несправедливим через надмірну суворість.

З урахуванням всіх цих обставин у сукупності з відомостями про особу обвинуваченого,його ставлення до скоєного, суд прийшов до висновку, що з метою захисту інтересів суспільства, запобігання вчиненню нових правопорушень,обвинуваченому необхідно призначити покарання в межах мінімальної санкції статті ч.5 ст.407 КК України та ч.4 ст.408 КК України,оскільки обвинувачений дає критичну оцінку своїм діям, що вказує на свідоме бажання стати на шлях виправлення,таке покарання є необхідним і достатнім обмеженням прав і свобод обвинуваченого з метою захисту суспільства.

Призначене покарання відповідає позиції ЄСПЛ ,викладеній у рішеннях по справах «Бакланов проти Росії» від 09.06.2015 р. та «Фрізен проти Росії» від 24.03.2015 р.,в яких ЄСПЛ зазначив,що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних свобод особи лише тоді стає значним,якщо встановлено,що під час відповідного втручання було дотримано принципу законності і воно не було свавільним.

У рішенні по справі «Ізмайлов проти Росії» від 16.10.2008 р.ЄСПЛ вказав,що для того,щоб втручання вважалося пропорційним,воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити особистого надмірного тягаря для особи.

На переконання суду,призначення обвинуваченому такого покарання справедливим,співмірним і достатнім для його виправлення,кари та запобігання вчинення нових злочинів як обвинуваченим,так і іншими особами,а також буде відповідати таким принципам Конвенції,як пропорційність обмеження прав людини,легітимна мета і невідворотність покарання.

Так,у розумінні ЄСПЛ ,покарання повинне встановлювати новий додатковий обов`язок для особи,який випливає з факту вчинення кримінального правопорушення. Автономна концепція поняття «покарання» у практиці ЄСПЛ передбачає,що покарання переслідує подвійну мету:покарання і стримування від вчинення нових злочинів,а застосування принципу пропорційності дає можливість встановити орієнтир для держави у виборі адекватних засобів реагування на конкретні кримінально-карані діяння.

Звільнення на підставі ст.75 КК України від відбування основного покарання є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність,оскільки частина 1 цієї статті прямо вказує на неможливість прийняття рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням у випадку засудження за кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану.

Суд не має законних підстав і для призначення ОСОБА_4 більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, з огляду на те, що частина 1 статті 69 КК України містить пряму заборону для прийняття зазначеного рішення у випадку засудження за кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану.

Згідно ч.1 ст.70 КК України,при сукупності кримінальних правопорушень суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.

При визначенні строку покарання за сукупністю злочинів,необхідно застосувати положення ч.1 ст.70 КК України,оскільки обвинуваченим вчинено кілька злочинів,які утворюють сукупність,застосувати принцип часткового складання покарань,що відповідає обставинам справи та особі обвинуваченого.

Як встановлено ч.1 ст.71 КК України,якщо засуджений після постановлення вироку,але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення,суд до покарання,призначеного за новим вироком,повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

При призначенні обвинуваченому остаточного покарання необхідно застосувати положення ст.71 ч.1 КК України,оскільки вироком Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 31.07.2024 р. ОСОБА_4 був засуджений за ст.407 ч.5 КК України до покарання у виді 5 років позбавлення волі ,в період після постановлення вироку до відбуття покарання за попереднім вироком ним вчинено нові злочини.

Невідбутою частиною покарання за попереднім вироком треба вважати,зокрема, невідбуту засудженим частину будь-якого основного покарання,у даній справі- строк покарання у виді 5 років позбавлення волі,а остаточне покарання за сукупністю вироків має бути більшим, ніж покарання, призначене за новий злочин, і ніж невідбута частина покарання за попереднім вироком.

Відповідні роз`яснення викладені у п.25,26 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 року № 7 (із заступними змінами).

Обвинувачений може скористатись правом,яке надає йому стаття 81-1 КК України ,яка передбачає,що під час проведення мобілізації та/або дії воєнного стану до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк, судом може бути застосовано умовно-дострокове звільнення для проходження ними військової служби за контрактом.

Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання для проходження військової служби за контрактом може бути застосовано судом, якщо засуджений виявив бажання проходити військову службу за контрактом та відповідає вимогам проходження військової служби за контрактом, визначеним статтею 21-5 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Цивільний позов не заявлено.

Процесуальні витрати і речові докази відсутні.

До обвинуваченого під час досудового розслідування було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою з 28.09.2024 р.,який надалі був продовжений до 26.12.2024 р.,обвинувачений наразі утримується під вартою в умовах попереднього ув`язнення як особа,що відбуває покарання у виді позбавлення волі.

Відповідно до ст.72 ч.5 КК України,попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день,за правилами ,передбаченими у частині 1 цієї статті.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.349, 351,368, 369, 370, 373, 374, 376,615 КПК України, суд-

ухвалив:

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407,ч. 4 ст.408 КК України та призначити покарання

по ч.5 ст.407 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років

по ч.4 ст.408 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

На підставі ч.1 ст.70 КК України,остаточне покарання за сукупністю злочинів визначити шляхом часткового складання призначених покарань, у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць.

На підставі ч.1 ст.71 КК України,до призначеного покарання частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 31.07.2024 р. та остаточно призначити покарання у виді 5 (п`яти) років 2 (двох)місяців позбавлення волі.

Строк відбування покарання рахувати з 28.09.2024 р.з часу затримання обвинуваченого ОСОБА_4 , зарахувавши у строк відбування покарання попереднє ув`язнення з 28.09.2024 р.по день ухвалення вироку з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржений до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів після його проголошення,обвинуваченим,який тримається під вартою,у той же строк після вручення копії вироку.

Учасники кримінального провадження мають право отримати копію вироку негайно після його проголошення,особам,які не були присутні при проголошенні вироку,його копія не пізніше наступного дня буде направлена поштою.

Суддя ОСОБА_1