Справа № 158/2321/24 Провадження №11-кп/802/202/25 Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1
Доповідач : ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 березня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду матеріали кримінального провадження № 0000307 за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 на вирок Ківерцівського районного суду Волинської області від 20 листопада 2024 року щодо ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И В :

Вказаним вироком суду ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець смт. Цумань, Ківерцівського району Волинської області, громадянин України, із середньою спеціальною освітою, розлучений, фізична особа - підприємець, зареєстрований та житель АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

засуджений за ч.1 ст.286-1 КК України із застуванням положень ч.1 ст.69 КК України у виді штрафу в розмірі 3000 (три тисячі) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51000 (п`ятдесят одна тисяча) грн. 00 коп. з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 (три) роки;

- за ч.1 ст.388 КК України у виді штрафу у розмірі 1000 (одна тисяча) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 (сімнадцять тисяч) грн. 00 коп.;

На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання призначених покарань призначено ОСОБА_7 до відбуття остаточне покарання у виді штрафу у розмірі 3500 (три тисячі п`ятсот) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 59500 (п`ятдесят дев`ять тисяч п`ятсот) грн. 00 коп. з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 (три) роки.

Вироком вирішено питання речових доказів, арештованого майна та судових витрат.

За вироком суду ОСОБА_7 визнаний винний та засуджений за те, що він 02 липня 2021 року близько 22 год. 00 хв., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем марки «Mersedes-Benz CLS 350» із державним номерним знаком « НОМЕР_1 », рухаючись автомобільною дорогою по вулиці Васільєва в смт. Цумань Луцького району Волинської області в напрямку с. Кадище, Луцького району Волинської області, неподалік будинку № 15, не уважно стежив за дорожньою обстановкою, у темну пору доби та в умовах недостатньої видимості не вибрав безпечної швидкості руху, щоб мати змогу зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги, а саме при дозволеній максимальній швидкості руху в населеному пункті 50 км/год останній рухався зі швидкістю не менше 94 км/год, внаслідок чого допустив зіткнення з електричним інвалідним візком під керуванням ОСОБА_11 , яка рухалась в попутньому напрямку по правому краю проїзної частини, в результаті чого ОСОБА_11 отримала тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому шийки правої плечової кістки, закритих переломів обох кісток правої та лівої гомілок, закритого перелому лівого стегна, які відносяться до середнього ступеня тяжкості тілесних ушкоджень.

В прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди і наслідками, що настали, стало грубе порушення водієм ОСОБА_7 п. 2.3б), п. 2.9а), п. 12.2, п. 12.3, п. 12.4, п. 12.9б Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 року (з наступними змінами та доповненнями).

Крім того, 02 липня 2021р. в період часу з 23 год. 10 хв. по 00 год. 20 хв. 03 липня 2021 року слідчим слідчого відділення ВП №1 (м. Ківерці) Луцького РУП ГУНП у Волинській області лейтенантом поліції ОСОБА_12 , з метою виявлення, фіксації та вилучення предметів, які мають значення у кримінальному провадженні, в присутності понятих, проведено огляд місця події на ділянці автомобільної дороги, що розташована поблизу території, що за адресою: смт. Цумань, вул. Васільєва, 15, Луцького району Волинської області, в ході якого виявлено та вилучено автомобіль марки «Mersedes-Benz CLS 350» із державним номерним знаком « НОМЕР_1 », та свідоцтво про реєстрацію вказаного транспортного засобу серії НОМЕР_2 .

Постановою слідчого СВ ВП №1 (м. Ківерці) Луцького РУП ГУНП у Волинській області лейтенанта поліції ОСОБА_12 від 03.07.2021р. вказане майно визнано речовими доказами у даному кримінальному провадженні.

12.07.2021 ухвалою слідчого судді Ківерцівського районного суду Волинської області на вказане майно накладено арешт з позбавленням власника можливості користуватися, відчужувати та розпоряджатися ним до набрання судовим рішенням по кримінальному провадженню законної сили.

29.07.2021 ухвалою слідчого судді Ківерцівського районного суду задоволено клопотання власника майна ОСОБА_7 про скасування арешту, накладеного на автомобіль марки «Mersedes-Benz CLS 350» із державним номерним знаком « НОМЕР_1 », в частині користування вказаним транспортним засобом, 08.08.2021р. вказаний транспортний засіб повернуто власнику ОСОБА_7 .

Однак, 16 серпня 2022 року, близько 12 год. 00 хв., ОСОБА_7 , перебуваючи у приміщенні Територіального сервісного центру № 5641 Регіонального сервісного центру Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ у Рівненській області, що за адресою м. Рівне, вул. Київська, 108Б, Рівненської області, діючи умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, достовірно знаючи, що на належний йому автомобіль марки «Mersedes-Benz CLS 350» із державним номерним знаком « НОМЕР_1 », накладено арешт з позбавленням власника можливості відчужувати та розпоряджатися ним, на підставі договору купівлі-продажу №5641/2022/3336925, укладеного з ОСОБА_13 , відчужив його.

Надалі ОСОБА_7 , діючи з метою приховування факту незбереження ним переданого йому в користування арештованого майна, умисно не повідомив про вказані події орган досудового розслідування.

В поданій апеляційній скарзі зі змінами та доповненнями прокурор, не оспорюючи фактичних обставин справи та кваліфікацію дій обвинуваченого, вважає вирок суду незаконним в частині призначеного покарання. Вказує на те, що призначаючи покарання обвинуваченому суд дійшов невірних висновків про наявність обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину та безпідставно застосував положення ч.1 ст.69 КК України та не призначив саме реальної міри покарання у виді позбавлення волі. Зазначає, що місцевий суд при призначенні покарання обвинуваченому за ч.1 ст.388 КК України неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, а саме не застосував ст.53 КК України, внаслідок чого призначив покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення у особі обвинуваченого, внаслідок м`якості. Просить вирок суду скасувати та ухвалити новий, яким ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.286-1, ч.1 ст.388 КК України та призначити покарання: за ч.1 ст.286-1 КК України у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки; за ч.1 ст.388 КК України у виді обмеження волі на строк 1 рік. На підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, призначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки. У решті вирок суду залишити без змін.

Заслухавши доповідача, який виклав зміст оскаржуваного вироку суду та доводи апеляційної скарги прокурора, яка подану апеляційну скаргу підтримувала і просила скасувати вирок та ухвалити новий, обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти апеляційної скарги прокурора і просили вирок суду залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

За змістом положень ч.1 та ч.2 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, за які його засуджено, за встановлених і викладених у вироку обставин, обґрунтовані доказами, які досліджено судом у порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції, за згодою учасників судового провадження, керуючись вимогами ст.349 КПК України після допиту обвинуваченого, який повністю визнав себе винним у вчиненні кримінальних правопорушень, дійшов висновку про недоцільність дослідження інших доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

Відповідно до вимог ч.2 ст.394, ч.1 ст.404 КПК України, апеляційний суд не перевіряє висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин провадження, які ніким не оспорювалися, і докази стосовно яких судом, згідно із ч.3 ст.349 КПК України, не досліджувалися.

Що стосується доводів прокурора з приводу невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, то апеляційний суд приходить до таких висновків.

Згідно ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Положеннями частини 2 статті 50 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ч.1 ст.65 КК України, суд призначає покарання відповідно до положень Загальної частини КК України; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

А згідно правил ч.2 ст.65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Визначені цією нормою Кодексу загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного і доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави і суспільства. Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципу співмірності, цей захід примусу за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

З огляду на ці положення кримінального закону при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті (частині статті) Особливої частини КК України, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Вказані вимоги закону при призначенні покарання ОСОБА_7 місцевим судом дотримані не в повній мірі.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст.12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

При цьому під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду першої чи апеляційної інстанції (прокурора, потерпілого, обвинуваченого чи захисника), а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно роз`яснень, викладених у п.2 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», вирішуючи питання про вид і розмір покарання в кожному конкретному випадку, суд повинен визначати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, виходячи із сукупності всіх обставин вчинення злочину (форми вини, мотивів, способу, обстановки і стадії вчинення злочину, тяжкості наслідків, ступеня участі кожного із співучасників у вчиненні злочину та ін.).

Відповідно до практики призначення кримінальних покарань, суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні кримінального правопорушення, мають суворо додержуватися вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Під особою обвинуваченого у контексті ст.414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.

Так, положеннями ч.1 ст.69 КК України передбачено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, мотивуючи своє рішення, може призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України за цей злочин. У цьому випадку суд не має право призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленого для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

Апеляційний суд зазначає, що при визначенні поняття обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, суд повинен виходити з системного тлумачення ст.ст.66 та 69 КК України, згідно з якими підстави, що дають суду повноваження вийти за межі мінімального покарання, встановленого законом, мають знаходитися у зв`язку з метою кримінального правопорушення, роллю, яку виконувала особа, визнана винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, її поведінкою під час його вчинення, іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та особу винного. Суд, застосовуючи положення ст.69 КК України при призначенні покарання, зобов`язаний не лише перерахувати обставини, що його пом`якшують, а й обґрунтувати яким чином такі обставини істотно знизили чи мали би знизити ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст.286-1 КК України, суд першої інстанції вказаних вимог закону в повній мірі належним чином не врахував.

Як вбачається з вироку суду, при призначенні покарання ОСОБА_7 місцевий суд врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які відповідно до ст.12 КК України відносяться до не тяжких злочинів, характеризуючі дані про особу обвинуваченого, який до кримінальної відповідальності притягається вперше, вину у скоєнні інкримінованих йому кримінальних правопорушень визнав в повному об`ємі, добровільно відшкодував потерпілій стороні завдані збитки, щиро розкаявся, має міцні соціальні зв`язки, є фізичною особою підприємцем, на утриманні якого перебувають батьки похилого віку, які потребують постійного стороннього догляду та лікування, за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, згідно досудової доповіді Луцького РВ №2 Філії ДУ «Центр пробації».

До обставини, які згідно зі ст.66 КК України пом`якшують покарання обвинуваченого суд відніс: щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, вчинення кримінальних правопорушень вперше, добровільне повне відшкодування завданих збитків.

Обставин, які згідно ст.67 КК України обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

Також як вбачається з оскаржуваного вироку потерпілий в судовому засіданні показав, що ОСОБА_7 повністю відшкодував завдану його діями шкоду, будь-яких претензій як морального так і матеріального характеру до обвинуваченого не має, просить суворо не карати останнього та не позбавляти волі.

При цьому суд апеляційної інстанції враховує, що позиція потерпілого у судовому засіданні не є обов`язковою для суду, натомість враховується у сукупності з обставинами, передбаченими ст.65 КК України, і не має над ними юридичної переваги.

Під час розгляду справи апеляційним судом обвинувачений висловив жаль з приводу вчиненого кримінального правопорушення, в подальшому зобов`язувався дотримуватись бездоганної поведінки.

Як зазначив суд першої інстанції, наведені обставини у їх сукупності істотно знижують ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.286-1, ч.1 ст.388 КК України та дають право призначити ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст.286-1 КК України за цією нормою закону із застосуванням положень ст.69 КК України, тобто перейти до іншого, більш м`якого виду покарання, не зазначеного в санкції статті (частини) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення, а саме штрафу, і з цим також погоджується апеляційний суд.

Суд апеляційної інстанції, погоджуючись із призначенням покарання обвинуваченому ОСОБА_7 за ч.1 ст.286-1 КК України із застосування положень ст.69 КК України у вигляді штрафу з позбавленням права керувати транспортними засобами, разом з тим вважає необґрунтованим та незаконним рішення про його розмір, а тому в цій частині вирок підлягає скасуванню з ухваленням нового вироку.

Враховуючи вищенаведене, вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання не відповідає вимогам закону.

Враховуючи наявність обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину: щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, притягнення до кримінальної відповідальності вперше, добровільне повне відшкодування завданих збитків, враховуючи особу винного, який вину визнав повністю, щиро розкаявся, раніше не судимий, має постійне місце проживання та реєстрації, відразу після ДТП відшкодував потерпілій стороні завдану шкоду, позицію потерпілої сторони, яка будь-яких претензій як морального так і матеріального характеру до обвинуваченого не мала, просила суворо не карати останнього та не позбавляти волі, апеляційний суд призначає обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст.286-1 КК України із застосуванням положень ч.1 ст.69 КК України у виді штрафу, однак у більшому розмірі ніж вважав за можливе і необхідне суд першої інстанції, з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки.

При цьому суд апеляційної інстанції вважає за можливе залишити обвинуваченому ОСОБА_7 покарання призначене місцевим судом за ч.1 ст.388 КК України.

Остаточне покарання обвинуваченому ОСОБА_7 слід призначити на підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, із застосуванням принципу поглинення менш суворого покарання більш суворим.

Таке покарання, на переконання суду апеляційної інстанції, повністю відповідатиме вимогам ст.ст.50, 65 КК України, а також принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, буде необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження вчинення як ним так і іншими особами кримінальних правопорушень.

На думку апеляційного суду, у даному випадку буде досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.

Таким чином, усі доводи сторони обвинувачення щодо не наведення обставин та даних про особу обвинуваченого, які дають підстави для висновку про призначення покарання із застосуванням ст.69 КК України, та можливість його виправлення і перевиховання без ізоляції від суспільства, апеляційний суд вважає голослівними та до уваги не приймає з урахуванням вищенаведеного.

Також цілком безпідставними є твердження прокурора про призначення покарання ОСОБА_7 за ч.1 ст.388 КК України у вигляді штрафу з урахуванням ст.53 КК України, а саме вище розміру визначеного розміру ч.1 ст.388 КК України з огляду на таке.

Згідно диспозиції ч.1 ст.388 КК України відповідальність настає за розтрату, відчуження, приховування, підміну, пошкодження, знищення майна або інші незаконні дії з майном, на яке накладено арешт, із заставленим майном або майном, яке описано, чи порушення обмеження (обтяження) права користуватися таким майном, здійснене особою, якій це майно ввірено, а також здійснення представником банку або іншої фінансової установи банківських операцій з коштами, на які накладено арешт.

Відповідно до ч.2 ст.53 КК України за вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, розмір штрафу, що призначається судом, не може бути меншим за розмір майнової шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, або отриманого внаслідок вчинення кримінального правопорушення доходу, незалежно від граничного розміру штрафу, передбаченого санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу. Суд, встановивши, що таке кримінальне правопорушення вчинено у співучасті і роль виконавця (співвиконавця), підбурювача або пособника у його вчиненні є незначною, може призначити таким особам покарання у виді штрафу в розмірі, передбаченому санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу, без урахування розміру майнової шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, або отриманого внаслідок вчинення кримінального правопорушення доходу.

Разом з тим, згідно обвинувального акту, за ч.1 ст.388 КК України обвинуваченому ОСОБА_7 не інкримінувалось завдання майнової шкоди за таким обвинуваченням та не було встановлено суму доходу, отриманого внаслідок його вчинення (а.к.п.95-101)

Також у фабулі обвинувачення ОСОБА_14 за ч.1 ст.388 КК України не вказано суму, за яку було відчужено транспортний засіб і такі обставини під час судового розгляду не досліджувались, оскільки фактичні обставини кримінального провадження не досліджувались на підставі ч.3 ст.349 КПК України.

Крім того, в обвинувальному акті слідчим зазначено, що внаслідок вчинення кримінального правопорушення майнова шкода не завдана (а.к.п.100 абз.7).

Таким чином, посилання прокурора на договір купівлі-продажу №5641/2022/3336925 від 16.08.2022, який на його думку не взято до уваги місцевим судом є безпідставними, оскілки вказаний доказ судом першої інстанції не досліджувався, а тому з урахуванням ст.349 КПК України, не може бути досліджений і апеляційним судом.

З врахуванням вказаних обставин, доводи прокурора про недотримання місцевим судом вимог ст.53 КК України при призначенні обвинуваченому покарання за ч.1 ст.388 КК України є необґрунтованим.

Усі інші апеляційні доводи прокурора щодо незаконності судового рішення в частині призначеного покарання та відповідно необхідності призначення обвинуваченому покарання саме у виді позбавлення волі, апеляційний суд вважає такими, що не ґрунтуються на вимогах законодавства та встановлених обставинах кримінального провадження, тому до уваги апеляційний судом не приймаються як цілком безпідставні.

Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілих. Однією із умов досягнення цієї мети є відшкодування завданого злочином збитку або усунення заподіяної шкоди.

На думку апеляційного суду, саме таке покарання відповідатиме вимогам ст.ст.50, 65 КК України, буде необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження вчиненню нових кримінальних правопорушень, як самим обвинуваченим, так і іншими особами і не є надто м`яким чи суворим.

Суд апеляційної інстанції вважає, у даному випадку досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин

З урахуванням наведеного, апеляційна скарга прокурора підлягає до часткового задоволення, а оскаржуваний вирок в частині призначеного покарання скасуванню з ухваленням нового вироку.

В іншій частині вирок в даному провадженні підлягає залишенню без зміни.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407, 420 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Ківерцівського районного суду Волинської області від 20 листопада 2024 року щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання скасувати.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 залишити покарання за ч.1 ст.388 КК України у виді штрафу у розмірі 1000 (одна тисяча) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 (сімнадцять тисяч) грн. 00 коп.

На підставі ст.69 КК України призначити ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст.286-1 КК України у вигляді штрафу у розмірі 5000 (п`ять тисяч) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 85 (вісімдесят п`ять тисяч) грн. 00 коп. з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки.

На підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, призначити ОСОБА_7 остаточне покарання у вигляді штрафу у розмірі 5000 (п`ять тисяч) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 85 (вісімдесят п`ять тисяч) грн. 00 коп. з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення. Касаційна скарга на вирок може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Головуючий

Судді: