Справа № 751/370/25 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/387/25
Категорія - ч.1 ст.309 КК України Доповідач ОСОБА_2
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 квітня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

з участю: прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження

№0001404 за апеляційною скаргою заступника керівника Чернігівської обласної прокуратури ОСОБА_8 на вирок Новозаводського районного суду м. Чернігова від 04 лютого 2025 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Цим вироком:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець та житель АДРЕСА_1 , не одружений, освіта професійно-технічна, не працює, раніше судимий: 28.11.2024 Новозаводським районним судом м. Чернігова за ч.1 ст.190 КК України до покарання у виді пробаційного нагляду на строк 2 роки,

засуджений за ч.1 ст.309 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік.

Відповідно до ст.ст.71, 72 КК України до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Новозаводського районного суду м. Чернігова від 28.11.2024 й остаточно ОСОБА_7 призначено покарання у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік 6 (шість) місяців.

На підставі ст.75 КК України, ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 (один) рік та з покладенням на нього обов`язків, передбачених ч.1 ст.76 КК України.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави 1591,80 грн процесуальних витрат. Питання про речові докази вирішено в порядку ст.100 КПК України.

Вироком місцевого суду встановлено, що ОСОБА_7 , у невстановлений досудовим розслідуванням час, місці та спосіб, діючи умисно, незаконно придбав зіп-пакет з порошкоподібною речовиною, яку останній сприймав як психотропну речовину, та яку в подальшому, поклавши до кишені гаманця, почав незаконно зберігати для власного вживання, без мети збуту.

17 грудня 2024 року в період часу з 15:37 год по 15:42 год, працівниками поліції під час проведення огляду місця події за адресою: м. Чернігів, вул. Громадська, буд.39, у ОСОБА_7 , котрий перебував у стані, викликаному вживанням наркотичних засобів, було виявлено та вилучено зіп-пакет з порошкоподібною речовиною, яка згідно висновку експерта №СЕ-19/125-24/16421-НЗПРАП від 20.12.2024 містить у своєму складі особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої обмежено - амфетамін, масою 0,501 г, який ОСОБА_7 умисно, незаконно зберігав при собі для власного вживання, без мети збуту.

Згідно з «Переліком наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів та прекурсорів», затвердженим Постановою КМУ від 06.05.2000 №770 амфетамін віднесений до психотропних речовин, обіг яких обмежено (таблиця 2, список 2).

Не погодившись із рішенням суду, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій, не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, кваліфікацію дій обвинуваченого, доведеність його вини, просив скасувати вирок місцевого суду, у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості, та призначити ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст.309 КК України у виді обмеження волі на строк 1 рік. На підставі ст.ст.71,72 КК України, до покарання за цим вироком частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Новозаводського районного суду м. Чернігова від 28.11.2024, і остаточно ОСОБА_7 призначити покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік 6 місяців. В обґрунтування скарги послався на безпідставне, без належного мотивування, звільнення ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання, на підставі ст.75 КК України. Зазначив, що місцевий суд не врахував, що покарання у виді пробаційного нагляду є реальним видом покарання, і звільнення від його відбування, на підставі ст.75 КК України, не передбачено КПК України. Також послався на позицію Верховного Суду про те, що застосування ст.75 КК України після приєднання реального покарання за попереднім вироком, є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Крім того, просив урахувати особу обвинуваченого, який після притягнення його кримінальної відповідності, належних висновків для себе не зробив та вчинив нове кримінальне правопорушення.

Заслухавши доповідь судді; прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити; обвинуваченого ОСОБА_7 , котрий просив залишити без змін вирок місцевого суду; дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Згідно з пунктами 2, 4 ч.1 ст.420 КПК України, апеляційний суд скасовує вирок суду першої інстанції та ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання чи неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

Частиною 1 ст.421 КПК України передбачено, що обвинувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасовано, окрім іншого, у зв`язку з необхідністю застосувати суворіше покарання, скасувати неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання лише у разі, якщо на цих підставах апеляційну скаргу подали прокурор, потерпілий чи його представник.

Відповідно до положень ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, та кваліфікація його дій в апеляційній скарзі прокурором не оспорюються.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги прокурора про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості, заслуговують на увагу, з огляду на наступне.

Згідно зі статтями 50, 65 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, що є необхідним і достатнім для її виправлення та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації, це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують і обтяжують.

Норми зазначеного Кодексу наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.

Мотивуючи свої висновки щодо обраного ОСОБА_7 розміру покарання, місцевий суд узяв до уваги, що останній свою вину визнав.

Однак, оскаржуваний вирок не містить переконливого обґрунтування того, що зазначені обставини у своїй сукупності дають підстави для звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком, на підставі ст.75 КК України.

Так, суд не дав належної оцінки тому, чому він вважає за можливе досягнення мети виправлення ОСОБА_7 та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень за умови призначення покарання без його реального відбування.

Крім того, застосовуючи до обвинуваченого положення ст.75 КК України, місцевий суд залишив поза увагою той факт, що ОСОБА_7 , будучи засудженим вироком Новозаводського районного суду м. Чернігова від 28.11.2024 за ч.1 ст.190 КК до покарання у виді пробаційного нагляду на строк 2 роки, покарання не відбув, належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став, та через незначний строк (18 днів) вчинив нове кримінальне правопорушення.

При цьому, призначивши ОСОБА_7 за сукупністю вироків, на підставі ст.71 КК України, остаточне покарання й одночасно звільнивши його від відбування призначеного покарання з випробуванням, на підставі ст.75 КК України, суд першої інстанції фактично звільнив обвинуваченого і від відбування реального покарання - пробаційного нагляду, втрутившись у вирок Новозаводського районного суду м. Чернігова від 28.11.2024, котрий набрав законної сили, чим порушив вимоги ч.4 ст.71 КК України та положення постанови Пленуму ВСУ №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», що є недопустимим.

Відтак, ураховуючи позицію Верховного Суду, викладену, зокрема, у постанові від 15.09.2022 (справа №378/695/21), колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_7 покарання зі звільненням від його відбування, на підставі ст.75 КК України, слід визнати неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність,

Обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , колегією суддів не встановлено.

А тому, призначаючи ОСОБА_7 покарання, відповідно до вимог ст.65 КК України, колегія суддів бере до уваги ступінь суспільної небезпеки скоєного, конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, його відношення до скоєного; дані про особу обвинуваченого, який раніше притягувався до кримінальної відповідальності, за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває; відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання; і вважає за необхідне призначити покарання саме у виді обмеження волі в межах санкції частини статті інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Беручи до уваги, що ОСОБА_7 раніше судимий 28 листопада 2024 року Новозаводським районним судом м. Чернігова за ч.1 ст.190 КК України до покарання у виді пробаційного нагляду на строк 2 роки, покарання за яким ним невідбуте, остаточне покарання обвинуваченому слід призначити за правилами ст.71 КК України, з урахуванням положень ст.72 КК України, у виді обмеження волі з реальним його відбуттям.

Саме таке покарання буде необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, оскільки його перевиховання можливе лише в умовах ізоляції від суспільства.

Строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_7 слід рахувати з дня його прибуття та постановки на облік у виправному центрі.

За таких обставин, вирок місцевого суду щодо ОСОБА_7 , в частині призначеного йому покарання, підлягає скасуванню, з ухваленням нового вироку.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 418, 420 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу заступника керівника Чернігівської обласної прокуратури ОСОБА_8 - задовольнити.

Вирок Новозаводського районного суду м. Чернігова від 04 лютого 2025 року щодо ОСОБА_7 - скасувати, в частині призначеного йому покарання.

ОСОБА_7 призначити покарання за ч.1 ст.309 КК України - у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік.

Відповідно до ст.ст.71, 72 КК України до призначеного покарання частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Новозаводського районного суду м. Чернігова від 28 листопада 2024 року та остаточно ОСОБА_7 призначити покарання у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік 6 (шість) місяців.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 рахувати з дня його прибуття та постановки на облік у виправному центрі.

У решті цей же вирок залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржений в касаційному порядку протягом трьох місяців.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4