УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2024 року

м. Київ

справа № 357/12689/19

провадження № 51-5426 ск 24

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянула касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , подану в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Білоцерківського районного суду Київської області від 09 травня 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 10 жовтня 2024 року, постановлені щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_6 і

встановила:

за вироком Білоцерківського районного суду Київської області від 09 травня

2024 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, розлученого, який має на утриманні неповновнолітніх дітей, працює ЖК ВП «Фурсівське» слюсарем-сантехніком, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимий, останній раз 18.01.2023 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ч. 1, 2 ст. 70 КК України до 5 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з матеріальною відповідальністю на 3 роки. На підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, з іспитовим строком 3 роки;

визнано винуватим та призначено покарання за:

- ч. 2 ст. 146 КК України у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі;

- ч. 2 ст. 187 КК України у виді 9 (дев`яти) років позбавлення волі з конфіскацією всього, належного йому на праві власності майна;

- ч. 3 ст. 152 КК України у виді 12 (дванадцяти) років позбавлення волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суровим призначено ОСОБА_5 до відбуття остаточне покарання у виді 12 (дванадцять) років позбавлення волі із конфіскацією всього належного йому на праві власності майна.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 січня 2023 року щодо ОСОБА_5 ухвалено виконувати самостійно.

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, який зареєстрований за адресою:

АДРЕСА_1 , та проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 , не одруженого, не працюючого, не судимого,

визнано винуватим та призначено покарання за:

- ч. 2 ст. 146 КК України у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі;

- ч. 2 ст. 187 КК України у виді 8 (восьми) років позбавлення волі з конфіскацією всього, належного йому на праві власності майна;

- ч. 3 ст. 152 КК України у виді 10 (десяти) років позбавлення волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суровим призначено ОСОБА_6 до відбуття остаточне покарання у виді 10 (десяти) років позбавлення волі із конфіскацією всього належного йому на праві власності майна.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 10 жовтня 2024 рокувирок місцевого суду змінений. Постановлено виключити із мотивувальної частини вироку посилання на обставину, що обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_5 - рецидив злочинів. У решті вирок суду першої інстанції залишений без змін.

Згідно з вироком суду ОСОБА_5 та ОСОБА_6 діючи спільно за попередньою змовою з метою спільного вчинення насильницьких дій над ОСОБА_7 реалізовуючи свій умисел, з метою незаконного заволодіння чужим майном, з метою вчинення нападу на потерпілу із застосуванням насильства, спричинили останній тілесні ушкодження що відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. Після того, як потерпіла перестала чинити опір, ОСОБА_6 вирвав сумку з рук ОСОБА_8 , з якої дістав гаманець, з якого дістав грошові кошти в сумі 1000 грн., а також дістав з сумки мобільний телефон марки «Huawei» модель «P20 Lite» вартістю 2275 грн., а ОСОБА_5 утримував потерпілу біля автомобіля таксі, чим спричинили потерпілій ОСОБА_7 майнову шкоду. Викраденим майном, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 розпорядились на власний розсуд.

Крім цього, позбавивши волі потерпілу ОСОБА_9 та утримуючи її в приміщенні квартири, подавили її волю до супротиву шляхом застосуванням фізичного примусу, який виражався в нанесенні численних ударів по тілу потерпілої, по черзі умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки і бажання їх настання, вчиняли дії сексуального характеру, пов`язані із вагінальним та оральним проникненням в тіло потерпілої з використанням геніталій, без добровільної згоди потерпілої ОСОБА_10 ОСОБА_5 та ОСОБА_6 визнані винуватими за злочини, кримінальна відповідальність за якими передбачена ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 187, ч. 3 ст. 152 КК України, за обставин детально викладених у вищезазначеному вироку.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 просить змінити постановлені судові рішення та призначити більш м`яке покарання. Зважити на тяжкість призначеного судом покарання й урахувати дані про особу засудженого.

Мотиви Суду

Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні злочинів, за який засуджено ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , та кваліфікація дій у касаційній скарзі не оспорюються.

Згідно із статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, покарання за своїм видом і розміром повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обирати винній особі вид і розмір заходу примусу у межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.

Судова дискреція (судовий розсуд) є інтелектуально-вольовою владною діяльністю суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо. Поняття судового розсуду у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною.

Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК України) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити менш суворий вид покарання або більш суворий в межах санкції статті. А у випадках, коли санкція статті передбачає тільки один вид покарання, суд наділений функцією обирати розмір цього покарання. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість призначення передбаченого законом покарання, яке б сприяло його меті та було достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації - це покарання має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Як убачається із доданих до касаційної скарги копій судових рішень, вказаних вимог суди першої та апеляційної інстанції дотримались.

Визначаючи ОСОБА_5 покарання, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо його виду та розміру, виходячи при цьому з обставин, щодо були відомі суду, зокрема те, що з огляду на положення ст. 12 КК України, врахував ступінь тяжкості і обставини вчинених злочинів, дані про особу засудженого, який раніше судимий, працевлаштований, розлучений, має двох неповнолітніх дітей. Обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_5 , відповідно до ст. 66 КК України, судом не встановлено. Обставинами, які обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_5 , відповідно до ст. 67 КК України, судом визнано рецидив злочинів та вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.

Переглядаючи вирок суду першої інстанції за правилами апеляційної процедури, колегія суддів апеляційного суду зробила висновок, що місцевим судом помилково визначено обставиною, що обтяжує покарання ОСОБА_5 - рецидив злочинів.

Як слушно вказав суд апеляційної інстанції, п. 2-4, 6-9, 13 ч. 1 ч. 2, 4 ст. 67 КК України Законом № 2617-VIII від 22.11.2018 слово «злочин» замінено словами «кримінальне правопорушення».

Аналіз зазначених норм законодавства України про кримінальну відповідальність у їх системному взаємозв`язку та з нормами міжнародного права дає підстави для висновку, що передбачені в п. 1 ч. 1 ст. 67 КК України обтяжуючі покарання обставини (вчинення злочину повторно та рецидив злочинів) законодавець поширив лише на кримінальні правопорушення, вчинені у формі злочинів.

Інкриміновані злочини ОСОБА_5 вчинив у 2019 році, будучи судимим Білоцерківським міськрайонним судом Київської області від 15.06.2018 року за вчинення кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України.

Тобто з огляду на те, що останній притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення кримінального проступку, визнання рецидиву злочинів обставиною, що обтяжує покарання, в даному випадку є безпідставною, та підлягає виключенню з оскаржуваного вироку.

Проте виключення цієї обставини, що обтяжує покарання, не може слугувати підставою для зміни призначеного ОСОБА_5 покарання, оскільки, на переконання колегії суддів, призначене ОСОБА_5 покарання за ч. 2 ст. 146 КК України у виді 4 років позбавлення волі, за ч. 2 ст. 187 КК України у виді 9 років позбавлення волі; за ч. 3 ст. 152 КК України у виді 12 років позбавлення волі з конфіскацією майна, та, на підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання, більш суворим остаточно визначено покарання у виді 12 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна, в повній мірі відповідає вимогам

ст.ст. 50, 65 КК України, є необхідним та достатнім для його виправлення, попередження вчинення ним нових злочинів і домірне скоєному.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законний та обґрунтований вирок, перевіркою кримінального провадження в апеляційному порядку колегією суддів не виявлено.

Таке покарання, на думку колегії суддів Верховного Суду, належним чином умотивоване, є справедливим, а покарання - необхідним і достатнім.

Отже, судами першої та апеляційної інстанцій правильно враховано конкретні обставини провадження, особу засудженого, його ставлення до вчиненого, у зв`язку з чим дійшли обґрунтованого висновку про призначення засудженому за

ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 187, ч. 3 ст. 152 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна, та яке, на думку колегії суддів є цілком достатнім для відповідної корекції соціальної поведінки засудженого та запобігання продовженню злочинної діяльності.

Відповідно до правової позиції щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України у Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».

З огляду на викладене Верховний Суд дійшов переконливого висновку, що судові рішення у частині визначення виду й розміру призначеного засудженому покарання відповідають принципам законності, індивідуалізації та справедливості.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Ураховуючи викладене і керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, колегія суддів

постановила:

відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , поданою в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Білоцерківського районного суду Київської області від

09 травня 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 10 жовтня

2024 року, постановлені щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3