КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участі секретаря ОСОБА_4

представника ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2024 року,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 29.10.2024 задоволено клопотання прокурора третього відділу управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Департаменту нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю, Офісу Генерального прокурора ОСОБА_7 , та накладено арешт на тимчасово вилучене майно, яке вилучено 09.10.2024 під час проведення обшуку автомобіля VOLKSWAGEN MULTIVAN, державний номерний знак НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , а саме на: пристрій для перерахунку коштів марки Caside Neo MAX s/n 3032 GEONEOMAX56616, пристрій Спектр - Видео 34380, купюри коштів в національній та іноземній валюті: 21 127 доларів США, 5 400 Євро та 570 111 гривень, які належать ОСОБА_8 , із забороною користування та розпоряджання вказаним майном.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, представник ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про накладення арешту на майно.

Апелянт зазначала, що клопотання прокурора розглянуто слідчим

_____________________________________________________________________________

Справа № 757/50154/24-к Слідчий суддя - ОСОБА_9

Апеляційне провадження № 11-сс/824/7560/2024 Суддя-доповідач - ОСОБА_1

суддею без виклику власника майна, копію оскаржуваної ухвали не було отримано власником майна в порядку ч. 7 ст. 173 КПК України, а про підстави та мотиви оскаржуваного рішення представнику стало відомо 11.11.2024 після ознайомлення з матеріалами справи.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, апелянт зазначала, що слідчим суддею не було належним чином досліджено всі обставини справи, що призвело до неправомірного накладення арешту на майно.

Вилучені грошові кошти належать ОСОБА_6 , які були ним отримані у позику ще у грудні 2023 року, що підтверджуються офіційними документами.

Те, що саме ОСОБА_6 є власником вилучених грошових коштів, є беззаперечним фактом і неодноразово підтверджувалось самим власником під час проведення обшуку, однак слідчим суддею не було встановлено дійсного власника арештованого майна та арештовано майно іншої особи.

Також, апелянт зазначала, що арешт накладено за відсутності події кримінального правопорушення, оскільки обставини, розслідувані у межах даного кримінального провадження, не є кримінально караними, а тому не можуть слугувати підставою застосування заходів забезпечення у кримінальному провадженні, зокрема накладення арешту на майно ОСОБА_6 .

Здійснення валютно-обмінних операцій не містить у собі складу злочину у вигляді заволодіння чужим майном, шляхом обману чи зловживання довірою.

Крім того, майно, на яке накладено арешт з метою забезпечення збереження речових доказів, не відповідає ознакам речових доказів, передбаченим ч. 1 ст. 98 КПК України.

Вилучені грошові кошти є особистими грошовими коштами ОСОБА_6 , отриманими законним шляхом.

Ухвалою від 03.10.2024, якою було надано дозвіл на проведення обшуку, було відмовлено у відшуканні та вилученні грошових коштів, які начебто могли бути набуті в результаті вчинення злочину.

Проте, незважаючи на пряму заборону на відшукання та вилучення грошових коштів, під час обшуку слідчий прийняв рішення про їх вилучення, чим фактично вийшов за межі мети обшуку, встановленої слідчим суддею.

Постанова про визнання майна речовим доказом є суто формальною та не підтверджує того, що вилучене майно дійсно має доказове значення для кримінального провадження.

Сторона обвинувачення не довела, що обшукуваний автомобіль перебував у користуванні ОСОБА_8 , а також, що вилучені грошові кошти належать ОСОБА_8 .

Твердження сторони обвинувачення про те, що під час обшуку ОСОБА_6 нібито повідомляв, що вилучені грошові кошти йому не належать, не відповідає дійсності і матеріали клопотання не містять жодних доказів на підтвердження цієї обставини.

Прокурор у судове засідання не прибув, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлений належним чином.

17.12.2024 від прокурора відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_10 надійшло клопотання про відкладення судового засідання, з посиланням на зайнятість у іншому судовому процесі в Солом`янському районному суді міста Києва

Разом з тим, доказів на обгрунтування викладених у клопотанні обставин, а також даних щодо неможливості забезпечення участі у судовому засіданні іншого прокурора з числа групи прокурорів, до клопотання не долучено.

Ураховуючи положення ч. 1 ст. 172 та ч. 4 ст. 405 КПК України, колегія суддів вважала за можливе провести апеляційний розгляд у відсутності прокурора.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши доводи представника ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 , яка підтримала подану апеляційну скаргу, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як убачається із наданих до суду апеляційної інстанції матеріалів судового провадження, Головним слідчим управлінням НП України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001398 від 28.07.2023 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190 та ч. 3 ст. 209 КК України.

Згідно даних клопотання, у ході досудового розслідування установлено групу осіб, яка здійснює валютно-обмінні операції та фінансові операції з «криптовалютою» без проведення верифікації клієнта, в порушенні вимог до порогових фінансових операцій, чим порушують закон передбачений ст. ст. 2, 5, 6, 7, 8, 9, 11, 20 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» та ст. ст. 6, 9 Закону України «Про валюту і валютні операції».

Як зазначив прокурор у клопотанні, з метою проведення валюто-обмінних операцій в порушенні вимог зазначеного законодавства, учасники даної групи в месенджері «Telegram» створили бот під назвою [MoneyBus], через який приймають замовлення на обмін іноземних та електронних валют, роботу з платіжними системами такими як Wise / Payoneer / Binance / Revolut та іншими, на поповнення та вивід коштів, міжнародні перекази, допомогу у відкритті банківських рахунків в європейських країнах.

Органом досудового розслідування встановлено, що з метою проведення валюто-обмінних операцій на території м. Києва ОСОБА_8 використовує власний автомобіль VOLKSWAGEN MULTIVAN, державний номерний знак НОМЕР_3 , з написом «бо треба з доставкою m/bus», у якому учасники організованої групи проводять валюто-обмінні операції. Зазначений автомобіль приїздить на адресу заздалегідь погоджену громадянином, який має намір придбати чи продати валюту.

Також слідством установлено, що для вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_8 також використовує автомобіль VOLKSWAGEN MULTIVAN, державний номерний знак НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 .

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 03.10.2024 надано дозвіл на проведення обшуку автомобіля VOLKSWAGEN MULTIVAN, державний номерний знак НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , який перебуває у користуванні ОСОБА_8 .

Згідно даних протоколу обшуку від 09.10.2024, цього ж дня слідчими ГСУ НП України проведено обшук автомобіля VOLKSWAGEN MULTIVAN, державний номерний знак НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , за результатом якого виявлено та вилучено: пристрій для перерахунку коштів марки Caside Neo MAX s/n 3032 GEONEOMAX56616, пристрій Спектр - Видео 34380, купюри коштів в національній та іноземній валюті, а саме: 21 127 доларів США, 5 400 Євро та 570 111 гривень.

Постановою слідчого ГСУ НП України ОСОБА_11 від 10.10.2024 вищевказане майно, виявлене та вилучене в ході обшуку автомобіля VOLKSWAGEN MULTIVAN, державний номерний знак НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_4 , визнано речовими доказами у кримінальному провадженні № 0001398.

29.10.2024 прокурор третього відділу управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Департаменту нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю, Офісу Генерального прокурора ОСОБА_7 звернувся до слідчого судді Печерського районного суду міста Києва із клопотанням про накладення арешту на тимчасово вилучене майно, яке вилучено 09.10.2024 під час проведення обшуку автомобіля VOLKSWAGEN MULTIVAN, державний номерний знак НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , а саме на: пристрій для перерахунку коштів марки Caside Neo MAX s/n 3032 GEONEOMAX56616, пристрій Спектр - Видео 34380, купюри коштів в національній та іноземній валюті: 21 127 доларів США, 5 400 Євро та 570 111 гривень, які належать ОСОБА_8 , із забороною користування та розпоряджання вказаним майном, з метою збереження речових доказів.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 29.10.2024 задоволено клопотання прокурора та накладено арешт на тимчасово вилучене майно, яке вилучено 09.10.2024 під час проведення обшуку автомобіля VOLKSWAGEN MULTIVAN, державний номерний знак НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , а саме на: пристрій для перерахунку коштів марки Caside Neo MAX s/n 3032 GEONEOMAX56616, пристрій Спектр - Видео 34380, купюри коштів в національній та іноземній валюті: 21 127 доларів США, 5 400 Євро та 570 111 гривень, які належать ОСОБА_8 , із забороною користування та розпоряджання вказаним майном.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

З такими висновками слідчого судді суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

За правилами ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Предметом апеляційного оскарження є ухвала слідчого судді, яка переглядається, виходячи з тих обставин кримінального провадження, які існували на день її постановлення.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 131-132, 170-173 КПК України, задовольнив клопотання прокурора про накладення арешту на речі та грошові кошти, вилучені в ході проведення обшуку автомобіля VOLKSWAGEN MULTIVAN, державний номерний знак НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , з тих підстав, що вказане майно може мати значення для встановлення фактичних обставин кримінального правопорушення, у встановленому законом порядку визнане речовими доказами у межах кримінального провадження № 0001398, та відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.

Матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою збереження речових доказів.

З огляду на наведене та враховуючи, що слідчим суддею першої інстанції ретельно перевірено майно, на яке прокурор просив накласти арешт і його відношення до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на майно, вилучене у вищевказаному автомобілі, оскільки у даному кримінальному провадженні є всі підстави вважати, що вказане майно може бути пошкоджене, втрачене, знищене, відчужене чи передане.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя наклав арешт на майно з дотриманням вимог закону, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Викладені в апеляційній скарзі доводи про невідповідність вилученого майна критеріям речових доказів, є безпідставними, оскільки встановлені прокурором фактичні обставини кримінального правопорушення у даному кримінальному провадженні, містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого висновку, що вилучені пристрої можуть бути використані як доказ факту та обставин вчинення незаконної діяльності, а вилучені грошові кошти можуть бути набутими кримінально протиправним шляхом, що згідно ч. 3 ст. 173 КПК України дає підстави для їх арешту як речових доказів з метою збереження.

Будь-яких негативних наслідків від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження, які можуть суттєво позначитися на інтересах інших осіб, колегією суддів не встановлено.

Незастосування в даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до знищення доказів у провадженні і таким чином позбавить реалізацію мети досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбаченого ч. 1 ст. 170 КПК України.

Доводи апелянта про те, що власником вилученого майна є ОСОБА_6 , та посилання на законність походження вилучених коштів, не спростовують правильність висновків слідчого судді на даному етапі досудового розслідування кримінального провадження, проте підлягають встановленню і перевірці у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні під час подальшого досудового розслідування.

Крім того, майно, яке має ознаки речового доказу, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Арешт майна з підстав, передбачених п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна, не вимагає обов`язкового оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

Накладення арешту на майно не є припиненням права власності на нього або позбавленням таких прав, а носить тимчасовий характер застосування цього заходу забезпечення кримінального провадження, тому відповідні обмеження є розумними і співмірними з огляду на завдання кримінального провадження.

Колегія суддів звертає увагу, що слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх належності і допустимості, достатності та взаємозв`язку, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, чи існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення, яка може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Такий висновок цілком узгоджується із правовими позиціями, наведеними у рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» № 14310/88 від 23 жовтня 1994 року суд зазначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

У відповідності до змісту ст. 368 КПК України, питання щодо наявності чи відсутності складу кримінального правопорушення в діянні, правильності кваліфікації дій та винуватості особи в його вчиненні, а також оцінка належності та допустимості доказів вирішуються судом під час ухваленні вироку, тобто на стадії судового провадження.

З урахуванням наведеного, доводи апелянта про відсутність у даній справі події кримінального правопорушення, з посиланням на те, що валютно-обмінні операції не містять у собі складу злочину у вигляді заволодіння майном, є передчасними та такими, що не спростовують висновки слідчого судді про наявність підстав для накладення арешту.

Сукупність долучених до клопотання матеріалів та викладені у клопотанні обставини на даному етапі досудового розслідування є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, а питання наявності події та складу кримінального правопорушення, належності та допустимості зібраних у справі доказів, підлягає вирішенню під час судового розгляду справи.

Колегією суддів ретельно перевірялись доводи апеляційної скарги про те, що ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 03.10.2024 про надання дозволу на обшук, не було надано дозвіл на вилучення грошових коштів, у зв`язку з чим, на думку апелянта, арешт на дане майно накладено в порушення вимог закону.

Так, як убачається з положень ч. 7 ст. 236 КПК України, вилучені речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.

Відповідно до абзацу 2 ч. 5 ст. 171 КПК України, у разі тимчасового вилучення майна під час обшуку, огляду, здійснюваних на підставі ухвали слідчого судді, передбаченої ст. 235 КПК України, клопотання про арешт такого майна повинно бути подано слідчим, прокурором протягом 48 годин після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, в якої його було вилучено.

З урахуванням наведеного, відсутність грошових коштів у переліку, щодо якого прямо було надано дозвіл на відшукання в ухвалі слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 03.10.2024 про дозвіл на обшук, не є перешкодою для тимчасового вилучення такого майна та звернення у подальшому з клопотанням про арешт такого майна за умови дотримання вимог ч. 5 ст. 171 КПК України, а тому доводи апеляційної скарги у цій частині є безпідставними.

При цьому, як убачається із матеріалів клопотання, прокурором дотримано вимоги ч. 5 ст. 171 КПК України щодо строку звернення із клопотання про арешт тимчасово вилученого майна, оскільки майно було вилучене в ході обшуку 10.10.2024, а з клопотанням про його арешт прокурор звернулась до слідчого судді на наступний день - 11.10.2024, що підтверджується даними штампу Укрпошти на конверті та описі вкладення (а.с.а.с. 74-75).

Інші зазначені в апеляційній скарзі доводи не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали слідчого судді.

Колегією судів не встановлено порушень слідчим суддею положень ст.ст. 170, 172-173 КПК України, які б слугували підставою для її скасування. Ухвала слідчого судді відповідає вимогам ч. 5 ст. 173, 372 КПК України, та містить у собі підстави та мотиви прийнятого рішення.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, колегією не встановлено.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що слідчим суддею рішення прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Ураховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 170, 171, 173, 376, 395, 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2024 року, - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:

____________ ___________ ___________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3