Справа № 334/9322/24
Номер провадження № 1-кп/334/354/25
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2025 року Ленінський районний суд міста Запоріжжя в складі:

головуючогосудді ОСОБА_1
при секретаріОСОБА_2
за участю прокурораОСОБА_3
захисникаадвоката ОСОБА_4
обвинуваченогоОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання прокурора про продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України

ВСТАНОВИВ:

18 листопада 2024 року після здійснення автоматизованого розподілу справ в провадження судді Ленінського районного суду міста Запоріжжя ОСОБА_1 надійшов обвинувальний акт з додатками у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 23.09.2024 за №0001938, за обвинуваченням ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

Ухвалою суду від 18.11.2024 призначено підготовче судове засідання за матеріалами обвинувального акту.

Ухвалою суду від 12.12.2024 за матеріалами кримінального провадження, що надійшло з обвинувальним актом у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 23.09.2024 за №0001938, за обвинуваченням ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, призначено судовий розгляд.

В судовому засіданні 14.01.2025 прокурором Дніпровської окружної прокуратури міста Запоріжжя ОСОБА_3 , до суду подано письмове клопотання про продовження запобіжного заходу - тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_5 на строк 60 днів.

В обґрунтування клопотання прокурор вказав, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, а саме умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

23.09.2024 ОСОБА_5 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.121 КК України. 24.09.2024 стосовно ОСОБА_5 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 24.11.2024. 15.11.2024 ОСОБА_5 повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри за ч. 2 ст. 121 КК України. 15.11.2024 обвинувальний акт скеровано до суду.

На теперішній час продовжують свою дію ризики, передбачені пп. 1,3,5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме ОСОБА_5 може переховуватись від суду; незаконно впливати на свідки в кримінальному провадженні; вчинити інше кримінальне правопорушення.

Існування ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, оцінюється, виходячи із обставин кримінального провадження та особистої ситуації обвинуваченого, тобто фактичних, які можуть свідчити про особливості характеру та моральні принципи, сімейний стан, освіту, роботу, місце проживання ОСОБА_5 та наявні у нього засоби до існування. Окрім того, вказаний ризик обумовлюється можливістю притягнення обвинуваченого ОСОБА_5 до кримінальної відповідальності та пов`язаними із цим можливими негативними для нього наслідками суворістю передбаченого покарання. За кримінальне правопорушення, у вчиненні якого він обвинувачується, тяжкість ймовірного покарання та суворість можливого вироку особливо сильно підвищують ризик переховування обвинуваченого від суду. Крім того, ОСОБА_5 не має постійного місця проживання та заробітку, що ускладнюватиме можливість встановлення його місцезнаходження у випадку застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу.

Існування ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 чт. 177 КПК України підтверджується можливими способами вмовляння, переконання, примусу та погрози вплинути на дії свідка у кримінальному провадженні, оскільки з ОСОБА_6 він підтримує зв`язки, оскільки проживає разом з ним, що надасть можливість безпосередньо здійснювати на нього вплив з метою змінити свідчення або взагалі відмовитись від них.

Існування ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, обґрунтовується тим, що, будучи раніше засудженим за вчинення злочину проти життя та здоров`я особи, маючи судимості за вчинення майнових злочинів, ОСОБА_5 , не ставши на шлях виправлення, не маючи постійного джерела доходів, а також, враховуючи те, що останній характеризується як особа, яка зловживає спиртними напоями, не має постійного місця проживання, оцінюючи його поведінку у стані алкогольного сп`яніння, зокрема у ситуації, яка виникла, останній може вчинити інше кримінальне правопорушення.

Жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України, з наступних підстав: при обранні особистого зобов`язання на обвинуваченого покладаються певні обов`язки, передбачені ст 194 КПК України, які будуть недостатні для його контролю та не зможуть забезпечити реальне запобігання спробам вчинити дії, передбачені пп. 1,3,5 ч. 1 ст. 177 КПК України; домашній арешт неможливо застосувати, оскільки обвинувачений ОСОБА_5 не має постійного місця проживання; осіб, які заслуговують на довіру та можуть поручитися за виконання ОСОБА_5 своїх процесуальних обов`язків в якості обвинуваченого, не встановлено, що унеможливлює застосування до останнього запобіжного заходу у вигляді особистої поруки.

З метою забезпечення дієвості інституту заходів забезпечення кримінального провадження вважає, щонайбільш доцільним буде продовження обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

При розгляді клопотання в судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 підтримала його з наведених у клопотанні підстав, зазначила, що продовжують існувати ризики незаконного впливу на потерпілих та свідків, ризику переховування, а тяжкість обвинувачення, хоча і не є самостійною підставою для застосування запобіжного заходу найбільш суворого виду,проте враховується у сукупності з іншими обставинами.

Обвинувачений ОСОБА_5 в судовому засіданні не заперечував проти продовження йому строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Захисник ОСОБА_4 в судовому засіданні, з урахуванням позиції обвинуваченого, проти задоволення клопотання прокурора не заперечувала.

Заслухавши думку учасників кримінального провадження,перевіривши обґрунтованість клопотання прокурора наявним у розпорядженні суду матеріалами ,суд доходить наступних висновків.

Відповідно до ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

Відповідно до ст.197,199 КПК України, за клопотанням прокурора строк тримання особи під вартою може бути продовжений за наявності обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики,які виправдовують тримання особи під вартою, строк дії ухвали суду про тримання під вартою або продовження строку тримання під вартою не може перевищувати 60 днів.

Як зазначено у ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

З огляду на статті 131, 132 КПК України запобіжні заходи є заходами забезпечення кримінального провадження і застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а підставою наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, може переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; продовжити кримінальне правопорушення чи вчинити інше.

За положенням ст. 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 КПК України, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується, вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого, міцність його соціальних зв`язків, наявність у нього постійного місця роботи або навчання, його репутацію, майновий стан, наявність судимостей, дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосування запобіжних заходів, якщо вони застосовувались до нього раніше, наявність повідомлень особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення тощо.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та сьомою статті 176 цього Кодексу.

Порядок продовження строку тримання під вартою визначений ст. 199 КПК України.

Зокрема, частиною 3 статті 199 КПК України передбачено, що клопотання прокурора повинно містити виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

Із змісту наведених норм випливає, що завданням застосування будь-якого запобіжного заходу є забезпечення належної процесуальної поведінки особи, яка піддана кримінальному переслідуванню, а при обранні того чи іншого запобіжного заходу, достатнього і необхідного у кожному конкретному випадку, крім тяжкості звинувачення, необхідно враховувати сукупність перелічених в законі обставин.

Як зазначає Європейський суд з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.

При оцінці ризиків переховування від правосуддя може братися до уваги (поряд з іншими обставинами) і загроза відносно суворого покарання. У справі «Ілійков проти Болгарії» від 26.07.2001 р.ЄСПЛ зазначив,що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінювані ризиків переховування або повторного вчинення злочинів. При оцінці ризику переховування від правосуддя може братися до уваги (поряд з іншими обставинами) і загроза відносно суворого покарання. Так, у рішенні «Пунцельт проти Чехії» № 31315/96 від 25 квітня 2000 року, Страсбурзький суд визнав достатнім мотивування чеських судів, що прийняли рішення про тримання під вартою, з огляду, в тому числі на те, що заявникові загрожувало відносно суворе покарання.

За змістом обвинувального акту, ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, пов`язаного з посяганням на життя потерпілого, що переконує суд у тому, що ризик незаконного впливу на потерпілу та свідків є таким, що може справдитися із великим ступенем вірогідності. Такі висновки ґрунтуються, у тому числі, і на тому, що на теперішній час потерпіла і свідки в судовому засіданні не допитані, тому незаконний вплив на них можливий, саме з метою схилити до відмови від надання показань або зміни показань у суді.

Обвинувачений неодноразово засуджений за вчинення умисних злочинів, в тому числі за злочини проти власності, не працює та не має постійного джерела доходу, не має постійного місця проживання, він є особою схильною до вчинення нових злочинів, тому суд приходить до обґрунтованого висновку про реальну можливість вчинити інше кримінальне правопорушення.

Ризик можливого переховування від суду також існує з високим ступенем вирогідності, оскільки у суду відсутні відомості, що обвинувачений обтяжений настільки міцними соціальними та родинними зв`язками, які можуть утримати його від вчинення відповідних дій та бути дієвим запобіжником ризику переховування від суду.

Незважаючи на тривалість застосування запобіжного заходу, суд приходить до висновку, що ризики, вказані прокурором продовжують існувати та не зменшилися на теперішній час, зміна запобіжного заходу на більш м`який не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого, тому клопотання прокурора підлягає задоволенню.

Виходячи з практики Європейського Суду з прав людини, вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують та міжнародними контактами.

Відповідно до правової позиції, викладеної у рішенні Європейського суду з прав людини за скаргою «Ферарі-Браво проти Італії», затримання та тримання особи під вартою, безумовно можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою.

Як зазначає Європейський суд з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.

У справі «Ілійков проти Болгарії» від 26.07.2001 р.ЄСПЛ зазначив,що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінювані ризиків переховування або повторного вчинення злочинів.

При оцінці ризику переховування від правосуддя може братися до уваги (поряд з іншими обставинами) і загроза відносно суворого покарання. Так, у рішенні «Пунцельт проти Чехії» № 31315/96 від 25 квітня 2000 року, Страсбурзький суд визнав достатнім мотивування чеських судів, що прийняли рішення про тримання під вартою, з огляду, в тому числі на те, що заявникові загрожувало відносно суворе покарання.

Суд враховує положення ст.5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини,а також практику Європейського суду з прав людини,згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Водночас, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював і те,що суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Згідно рішення Європейського суду у справі "Вишневський та інші проти України", при розгляді клопотання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, має бути розглянута можливість застосування інших (альтернатиних) запобіжних заходів.

Сторона захисту, не заперечила проти задоволення клопотання прокурора, не просила розглянути можливість застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Зважаючи на суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, враховуючи мету застосування запобіжних заходів, доведеність всіх обставин, передбачених ч. 1 ст. 194 КПК України, розцінюючи зазначені ризики як реальні та такі, що виправдовують обмеження свободи фізичної особи, суд з урахуванням викладеного вважає за доцільне продовжити відносно обвинуваченого строк тримання під вартою на 60 днів, оскільки саме цей запобіжний захід є найбільш дієвим та доцільним заходом забезпечення кримінального провадження щодо вказаної особи.

На підставі викладеного, керуючись ст. 177, 181, 183, 314-315, 331, 376 ч.2 КПК України,суд-

Постановив:

Клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу щодо обвинуваченого ОСОБА_5 у виді тримання під вартою - задовольнити.

Продовжити запобіжний захід у виді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_5 строком на 60 днів до 14 березня 2025 року включно.

Копію ухвали направити начальнику Державної установи «Запорізький слідчий ізолятор» для виконання.

Ухвала підлягає негайному виконанню, може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її винесення до Запорізького апеляційного суду, обвинуваченим, який тримається під вартою - в той же строк з дня вручення йому копії ухвали.

Суддя: ОСОБА_1