УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2025 року

м. Київ

справа № 346/7700/23

провадження № 51-5696 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 29 серпня 2024 року та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 29 жовтня 2024 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000937, за обвинуваченням

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 29 серпня 2024 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_5 звільнено від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки, покладено на нього обов`язки відповідно до ст. 76 цього Кодексу.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у провадженні, скасовано арешт на майно.

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 29 жовтня 2024 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни.

За вироком суду встановлено, що 28 вересня 2023 року, приблизно о 12 годині 15 хвилин, у світлу пору доби, на сухому асфальтному дорожньому покритті, водій ОСОБА_5 керував технічно справним маршрутним автобусом сполученням «Кам?янець-Подільський - Карлові Вари», марки «VAN HOOL - ASTROMEGA», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та рухався у с. Шепарівці Коломийського району Івано-Франківської області по вул. Шевченка в напрямку м. Івано-Франківська зі швидкістю 79 км/год., що значно перевищує максимально допустиму швидкість руху транспортних засобів для даної ділянки дороги.

ОСОБА_5 , маючи об`єктивну можливість виявити рух велосипедиста ОСОБА_6 по пішохідній доріжці, а також його виїзд на проїзну частину автомобільної дороги праворуч відносно його руху, та уникнути наїзду на нього, шляхом своєчасного застосування екстреного гальмування з моменту виникнення небезпеки для руху, проявив неуважність, під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху не врахував дорожню обстановку, стан дорожнього покриття та стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, неправильно оцінив дорожню ситуацію, та своєчасно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, внаслідок чого вчинив наїзд на велосипедиста ОСОБА_6 , який перетинав проїзну частину дороги по вулиці Шевченка в с. Шепарівці на велосипеді в недозволеному місці у напрямку справа наліво відносно напрямку руху автобуса.

У результаті порушення ОСОБА_5 Правил дорожнього руху України, а саме: п. 1.5; п. 2.3б); п. 11.2 д); п. 12.1; п. 12.3; п. 12.4, сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої ОСОБА_6 отримав тілесні ушкодження.

Від отриманих тілесних ушкоджень, а саме: відкритої черепно-мозкової травми з відкритим переломом кісток склепіння та основи черепу, крововиливами під оболонки, в речовину та у шлуночки головного мозку, розвитком набряку-набухання головного мозку, ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в КНП «Коломийська ЦРЛ» КМР.

Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала

Захисник ОСОБА_4 звернувся до Суду з касаційною скаргою, у якій не погоджується з оскаржуваними судовими рішеннями в частині призначеного ОСОБА_5 покарання, вважає його невідповідним тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість.

Свою позицію мотивує тим, що суди попередніх інстанцій при призначенні додаткового покарання не врахували, що ОСОБА_5 вчинив необережний злочин, свою провину визнав повністю, розкаявся у вчиненому, активно сприяв розкриттю злочину, відшкодував завдані збитки, а також його позитивні характеристики, відсутність претензій з боку потерпілого та обставин, які обтяжують покарання.

Крім того, ОСОБА_5 має на утриманні неповнолітню дитину, працює водієм міжнародних перевезень, що є єдиним джерелом доходів, а тому позбавлення права керувати транспортними засобами ставить засудженого у скрутне матеріальне становище.

Мотиви суду

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу

про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Відповідно до вимог ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.

Із будь-яких інших підстав касаційний суд не вправі втручатися у рішення судів нижчих ланок.

Статтею 433 КПК України передбачено, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Цією ж статтею передбачено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При перевірці доводів касаційної скарги суд виходить із фактичних обставин, встановлених судами.

Беручи до уваги те, що розгляд кримінального провадження відбувся в порядку ст. 349 КПК України, а також, що висновки про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, та кваліфікація вчиненого за ч. 2 ст. 286 КК України у касаційній скарзі не оспорюються, Суд, керуючись вимогами ст. 433 КПК України, не перевіряє законності й обґрунтованості судових рішень у цій частині.

Що стосується доводів касаційної скарги щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, то вони є необґрунтованими.

За приписами ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке би мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема, ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, це покарання за своїм видом і розміром повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Норми закону України про кримінальну відповідальність наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою.

Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (справа «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

За правилами ст. 75 КК України, у разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може звільнити вказану особу від відбування заходу примусу з випробуванням, умотивувавши належним чином своє рішення.

У цьому кримінальному провадженні не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання винній особі призначено з порушенням вищевикладених норм права.

Суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_5 , дотримуючись наведених вимог закону України про кримінальну відповідальність, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, особу винного, який раніше не судимий, позитивно характеризується, має на утриманні неповнолітню дитину, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Обставинами, які пом`якшують покарання засудженому суд визнав - щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, відсутність претензій з боку потерпілого.

Обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_5 судом не встановлено.

Урахувавши всю сукупність наведених обставин, даних про особу винного, його ставлення до вчиненого, серед яких і ті, про які йдеться у касаційній скарзі, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення основного покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки, яке є мінімальним у межах санкції цієї норми, а також застосував додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

При цьому суд, застосовуючи принцип індивідуалізації покарання, вмотивовано звільнив засудженого від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

Апеляційний суд, переглянувши в апеляційному порядку вирок місцевого суду відносно ОСОБА_5 , дав належну оцінку доводам апеляційної скарги, у тому числі щодо безпідставності призначення винному додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, які є аналогічними до тих, що викладені в касаційній скарзі, та із зазначенням докладних мотивів прийнятого рішення обґрунтовано залишив скаргу без задоволення, а судове рішення без зміни.

Правилами дорожнього руху України регламентований єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, якого повинні неухильно дотримуватися усі його учасники, оскільки автомобіль є джерелом підвищеної небезпеки.

Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя, здоров`я та безпека належать до найвищих соціальних цінностей, тоді як ОСОБА_5 , керуючи рейсовим автобусом, порушив правила безпеки дорожнього руху, і саме протиправні дії засудженого, який є професійним водієм, призвели до тяжких непоправних наслідків у вигляді смерті потерпілого.

Характеристика винного у загально-соціальному плані, а також його посткримінальна поведінка, спрямована на залагодження своєї провини, не знижує тяжкості й небезпечності кримінального правопорушення, вчиненого за встановлених обставин.

Закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керувати транспортними засобами осіб, для яких діяльність, пов`язана з користуванням таким правом, є джерелом доходу. Існування такої обставини потребує лише більш виваженого та обережного підходу при обранні заходу примусу, виходячи із загальних засад справедливості, гуманізму та індивідуалізації.

Наведені у касаційній скарзі обставини, у тому числі і думка інших учасників кримінального провадження, не можуть бути безумовною підставою для непризначення ОСОБА_5 додаткового покарання та жодним чином не зменшують його вини у вчиненому, а тому не можуть суттєво впливати на покарання. Водночас, суспільна небезпека від можливих наслідків порушення правил дорожнього руху значно перевищує особисті інтереси засудженого.

До того ж колегія суддів апеляційного суду, переглянувши кримінальне провадження щодо ОСОБА_5 , дійшла висновку, що реальної необхідності у керуванні засудженим транспортним засобом протягом наступних двох років немає. Що стосується посилань щодо того, що позбавлення права керувати транспортними засобами позбавить ОСОБА_5 джерела доходу, то з огляду на зміст касаційної скарги, вони є непереконливими.

Призначене засудженому покарання узгоджується з вимогами статей 50, 65 КК України, за своїм видом, розміром є справедливим, необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_5 і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, у тому числі у сфері безпеки дорожнього руху. Правових підстав вважати його явно несправедливим через суворість немає.

Оскаржені судові рішення є законними, обґрунтованими та належним чином вмотивованими, вони відповідають вимогам статей 370, 419 КПК України, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час їх постановлення.

Обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з її змісту убачається, що підстав для задоволення немає.

Ураховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника

слід відмовити.

З цих підстав Суд, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, постановив:

Відмовити захиснику ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 29 серпня 2024 року та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 29 жовтня 2024 року щодо засудженого ОСОБА_5 .

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3