ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 619/2236/24 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження апел.суду №11-кп/818/2483/24 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія:ч. 1 ст. 111-2 КК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

обвинуваченого - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду м. Харкова матеріали за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Дергачівського районного суду Харківської області від 25 листопада 2024 року про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000457 від 04.12.2023 за частиною 1 статті 111-2 КК України, -

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 25 листопада 2024 року продовжено строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 у Державній установі «Харківський слідчий ізолятор» до 23 січня 2025 року, відмовлено у задоволенні клопотання обвинуваченого та захисника про зміну запобіжного заходу. ОСОБА_6 , не погоджуючись з ухвалою суду, подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу скасувати та постановити нову ухвалу, якою змінити запобіжний захід на цілодобовий домашній арешт із застосуванням обов`язків, передбачених статтею 194 КПК України. Вимоги апеляційної скарги обвинувачений обгрунтовує тим, що прокурор суду першої інстанції надає недостовірні дані, які грунтуються на припущеннях. На підтвердження обгрунтованості підозри та ризиків не надано жодних доказів. Мотивувальна частина оскаржуваної ухвали не містить висновків щодо оцінки обставин з приводу неможливості застосування менш суворого запобіжного заходу. Обвинувачений зазначає, що має на утриманні трьох малолітніх дітей та вважає, що запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту здатний забезпечити досягнення завдань кримінального провадження. Від прокурора надійшла заява з проханням проводити розгляд апеляційної скарги обвинуваченого без його участі. Заслухавши суддю - доповідача, пояснення обвинуваченого та його захисника, які просили задовольнити апеляційну скаргу обвинуваченого, дослідивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, з огляду на наступне. Статтею 199 КПК України передбачено порядок продовження строку тримання під вартою.

Відповідно до частини 1 статті 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченими статтею 177 цього Кодексу.

Згідно із статтею 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується. Відповідно до частини 6 статті 176 КПК України під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 437-442 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті.

Розглядаючи клопотання про продовження строку тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, слідчий суддя, суд, відповідно до статті 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен враховувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховуватися від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Задовольняючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого, суд першої інстанції врахував тяжкість інкримінованого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому у разі визнання винуватим, обсяг та зміст пред`явленого обвинувачення, дані про особу обвинуваченого, дійшов обгрунтованого висновку, що ризики вчинення дій, передбачених пунктами 1, 3, 5 частини 1 статті 177 КПК України не зменшилися, продовжують існувати, та вважав, що застосування до ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу недостатнє для запобігання вказаним ризикам, з чим погоджується апеляційний суд.

Колегія суддів вважає оскаржуване судове рішення обґрунтованим та вмотивованим, мотиви прийнятого рішення є такими, що відповідають вимогам статей 193-194, 196, 199 КПК України, пунктів 3, 4 статті 5 Конвенції про захист прав людини та практиці Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків, вчинити інше кримінальне правопорушення, суд апеляційної інстанції бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення кримінального правопорушення, може вдатися до відповідних дій. Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 111-2 КК України, а саме у вчиненні умисних дій, спрямованих на допомогу державі-агресору (пособництво), збройним формуванням та окупаційній адміністрації держави-агресора, вчинених громадянином України з метою завдання шкоди Україні шляхом: реалізації рішень держави-агресора, збройних формувань та окупаційної адміністрації держави-агресора, а також підготовки та передачі матеріальних ресурсів представникам збройних формувань держави-агресора. Відповідно до пред`явленого обвинувачення діяльність ОСОБА_6 мала тривалий характер. Останній в умовах тимчасової окупації, за відсутності психологічного чи фізичного впливу з боку представників країни-агресора вирішив вчинити умисні дії, спрямовані на допомогу державі-агресору (пособництво), збройним формуванням та окупаційній адміністрації держави-агресора, шляхом реалізації рішень та дій держави-агресора, збройних формувань та окупаційної адміністрації, добровільного збору, підготовки та передачі матеріальних ресурсів, інформації щодо проукраїнсько-налаштованих місцевих мешканців, учасників АТО/ООС, військових ЗС України, співробітників правоохоронних органів України та допомагав збройним формуванням держави-агресора у ремонті їх автомобільної техніки. Санкція частини 1 статті 111-2 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від десяти до дванадцяти років з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк від десяти до п`ятнадцяти років та з конфіскацією майна або без такої.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. Суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів.

Серйозність покарання, яке може загрожувати особі, у випадку визнання її винуватою у вчиненні злочинів, є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»). Колегія суддів враховує, що судовий розгляд триває та, як зазначено в оскаржуваній ухвалі, на даний час допитані ще не всі свідки, а відтак не виключена можливість вчинення обвинуваченим дій, передбачених пунктами 1, 3, 5 частини 1 статті 177 КПК України, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також до неналежного дотримання обвинуваченим процесуальних прав та обов`язків.

Враховуючи особливості конкретної справи, високий рівень суспільної небезпечності кримінального правопорушення, яке посягає на основи національної безпеки України, та є особливо тяжким злочином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого суду. Апеляційний суд вважає, що встановлені ризики продовжують існувати та їм неможливо запобігти в умовах застосування до обвинуваченого запобіжного заходу більш м`якого, ніж тримання під вартою, і більш м`який запобіжний захід не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинуваченого. Суду апеляційної інстанції не надано жодних обгрунтованих доказів на підтвердження наявності у обвинуваченого таких міцних соціальних зв`язків, які б слугували достатньою гарантією дотримання останнім процесуальних обов`язків у випадку застосування більш м`якого запобіжного заходу. При цьому посилання обвинуваченого на наявність на його утриманні трьох малолітніх дітей не спростовує висновків суду першої інстанції про те, що ОСОБА_6 з огляду на тяжкість пред`явленого обвинувачення, може вдатися до дій, передбачених пунктами 1, 3, 5 частини 1 статті 177 КПК України. Колегія суддів не погоджується з апеляційними доводами обвинуваченого щодо недоведеності ризиків та не підтвердження обгрунтованості підозри. Обгрунтованість підозри була перевірена на стадії досудового розслідування. Перевіряючи наявність підстав для продовження обвинуваченому строку тримання під вартою, суд апеляційної інстанції зауважує, що переглядаючи ухвалу суду про продовження строку тримання під вартою в порядку статті 422-1 КПК України, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості надавати оцінку зібраним доказам, показанням свідків, потерпілих, що є завданням перш за все суду першої інстанції, який здійснює судовий розгляд відповідного кримінального провадження. На даній стадії провадження, суд апеляційної інстанції не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд першої інстанції під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинуватою у вчиненні злочину, перевіряти наявність складу кримінального правопорушення.

Викладені прокурором у клопотанні обставини, зміст обвинувального акта, є достатніми для висновку, що існує необхідність продовження щодо обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки обґрунтованість підозри це сукупність даних, які переконують об`єктивного спостерігача, що особа могла бути причетною до вчинення конкретного злочину. У Рішенні № 7-р(II)/2024 від 19.06.2024 Конституційний Суд зауважив, що застосування за частиною шостою статті 176 Кодексу під час дії воєнного стану запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до особи, яку підозрюють або обвинувачують у вчиненні злочинів проти основ національної безпеки України, громадської безпеки, миру, безпеки, людства та міжнародного правопорядку, за наявності ризиків, визначених статтею 177 Кодексу, є потрібним засобом для забезпечення ефективності розслідування цих злочинів і виконання завдань кримінального провадження в умовах воєнного стану, що обумовлено потребою посиленого захисту суверенітету, територіальної цілісності, недоторканності, обороноздатності, державної, економічної й інформаційної безпеки України. Враховуючи наведені обставини, обсяг та зміст пред`явленого ОСОБА_6 обвинувачення, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про неможливість застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу.

Відповідно до частини 3 статті 183 КПК України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті. В той же час, відповідно до абзацу 8 частини 4 статті 183 КПК України, під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-5, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 КК України. У даному випадку суд першої інстанції, з огляду на фактичні обставини цього кримінального провадження, ступінь суспільної небезпеки інкримінованого злочину, а також, враховуючи запровадження в Україні правового режиму воєнного стану, прийняв законне та обґрунтоване рішення, не визначати заставу, як альтернативний запобіжний захід, з чим погоджується колегія суддів.

Враховуючи вищенаведене, судом першої інстанції були дотримані зазначені вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою, а тому, враховуючи конкретні обставини даного кримінального провадження, обставини, з якими закон пов`язує можливість як застосування, так і продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, в тому числі наявність ризиків, які давали суду достатні підстави вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені пунктами 1, 3, 5 частини 1 статті 177 КПК України, підстави для скасування оскаржуваної ухвали та застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту відсутні.

Керуючись статтями 177, 178, 404, 405, пунктом 1 частини 1 статті 407, 418, 419, 422-1 КПК України, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Дергачівського районного суду Харківської області від 25 листопада 2024 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги оскарженню в касаційному порядку не підлягає відповідно до статті 424 КПК України.

Головуючий:

Судді: