ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/3419/24 Справа № 194/1037/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2024 року м.Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з секретарем ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

захисниці ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 , поданою на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 вересня 2024 року, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Тернівка, Дніпропетровської області, громадянина України, не працюючого, розлученого, зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 та проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , раніше не судимого,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.164 КК України, та призначено покарання у вигляді обмеження волі строком 1 рік.

Вироком суду встановлено, що ОСОБА_9 , згідно рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 28.04.2011 року на підставі якого був виданий виконавчий лист № 2-320/11 від 28.04.2011 року зобов`язаний щомісячно виплачувати аліменти в розмірі частини всіх видів його доходів, але не менше 30 % прожиткового мінімуму, передбаченого для дитини відповідного віку, на утримання малолітньої дитини ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_11 , починаючи з 16 березня 2011 року та до досягнення дитиною повноліття.

Однак ОСОБА_9 , який проінформований та достовірно знає про необхідність виплати аліментів, грубо порушуючи обов`язки щодо необхідності утримання доньки, які покладені на нього як на батька згідно з ч. 2 сі. 51 Конституції України та ст.ст. 150, 152, 155, 180 Сімейного кодексу України, ігноруючи загальноприйняті норми, що гарантують нормальний розвиток, виховання та здоров`я дітей, діючи умисно, усвідомлюючи протиправний характер своєї поведінки, шляхом бездіяльності, не виконував покладені на нього судом зобов`язання по виплаті аліментів.

У зв`язку з ухиленням від сплат аліментів, 07.08.2019 року державним виконавцем відносно боржника ОСОБА_9 складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 183-1 КУпАІІ, який 14.08.2019 року розглянуто Тернівеьким міським судом Дніпропетровської області та накладено на ОСОБА_9 стягнення у виді суспільно-корисних робіт строком 120 годин.

Незважаючи на це, ОСОБА_9 , діючи умисно, усвідомлюючи протиправний характер своєї поведінки, шляхом бездіяльності, аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь ОСОБА_11 не виплачував, іншої матеріальної допомоги дитині не надавав, до центру зайнятості з метою постановки на облік по безробіттю не звертався, хоча об`єктивно мав таку змогу, на попередження та повідомлення державного виконавця про необхідність сплати аліментів не реагував.

Крім того, ОСОБА_9 з грудня 2019 року по червень 2020 року будучи офіційно працевлаштованим в КГІ «Тернівське житлово-комунальне підприємство» та з квітня 2023 року по вересень 2023 року в ГОВ «ДМК І», про місця працевлаштування державного виконавця не повідомив та, маючи постійне джерело доходу, продовжив ухилятися від сплати коштів, встановлених рішенням суду па утримання неповнолітньої доньки (аліментів), матеріальної допомоги дитині не надавав.

В результаті своїх умисних, протиправних дій ОСОБА_9 злісно ухилявся від сплати аліментів, встановлених рішенням суду, ігнорував вимоги державного виконавця з приводу сплати аліментів, внаслідок чого в період часу з 08.08.2019 року по 02.04.2024 року утворилась заборгованість по сплаті аліментів в сумі 195090,31 грн., що сукупно перевищує суму відповідних платежів за три місяці.

У апеляційній скарзі обвинуваченого, ОСОБА_9 , міститься прохання про зміну вироку у частині покарання у зв`язку з його суворістю та невідповідності тяжкості кримінального правопорушення та призначення йому більш м`якого покарання, не пов`язаного із обмеженням волі: у вигляді громадських робіт строком 120 годин або у вигляді пробаційного нагляду.

Апелянт зазначає, що, незважаючи на зазначену прокурором у судовому засіданні позицію щодо виду покарання, суд призначив йому покарання більш суворе у вигляді обмеження волі строком на 1 (один) рік.

На думку ОСОБА_9 , у суду були підстави застосувати до нього більш м`яке покарання, оскільки, він погодився на розгляд кримінального провадження відповідно до положень ч.3 ст.349 КПК України, що свідчить про його активне сприяння розкриттю злочину, але, суд безпідставно не застосував цю обставину як пом`якшуючу.

16 грудня 2024 року від прокурора Павлоградської окружної прокуратури ОСОБА_12 в порядку ст.403 КПК надійшла відмова від поданої нею апеляційної скарги у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_9 за ч.1 ст.164 КК України і ця відмова прийнята апеляційним судом.

Під час апеляційного розгляду матеріалів кримінального провадження:

- обвинувачений ОСОБА_9 та захисниця ОСОБА_8 підтримали апеляційну скаргу обвинуваченого і просили пом`якшити покарання обвинуваченому, із урахуванням зазначених у апеляційній скарзі доводів; захисницею також було значено, що обвинувачений ОСОБА_9 на даний час працює та частково сплатив заборгованість по аліментам у розмірі 20000 гривень.

-прокурор відділу Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_6 заперечувала проти задоволення апеляційних вимог обвинуваченого.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи зміненої апеляційної скарги, колегія суддів приходить до таких висновків.

Згідно із положеннями ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції у межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і умотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

Доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, за який його засуджено, за обставин, встановлених судом та викладених у вироку, а також кваліфікація його дій за ч.1 ст.164 КК України, як і відповідність вимогам діючого КПК України проведеного судом скороченого розгляду матеріалів в апеляційній скарзі обвинуваченого не оспорюються, а тому апеляційним судом не перевіряються.

Перевіряючи доводи поданої апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_9 про невідповідність призначеного йому покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, та його особі внаслідок суворості, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до норм ст. 65 КК України та роз`яснень, наведених в п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, відомості про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Виходячи із принципів співмірності і індивідуалізації, це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характери вчинених дій. їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Згідно із ст.414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про

кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст.414 КПК України, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння.

Беручи до уваги те, що уст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого, у контексті ст.414 КПК України, розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально- етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.

У постанові від 06 лютого 2020 року (справа № 756/6268/18, провадження №51- 1763 км 19) ККС ВС зазначив, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й в межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

При цьому повноваження суду (його права та обов`язки), надані державою, щодо обрання між альтернативними видами покарань у встановлених законом випадках та інтелектуально-вольова владна діяльність суду з вирішення спірних правових питань, враховуючи цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, справедливість обраного покарання тощо, визначають поняття "судова дискреція" (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві.

Дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Вирішуючи питання про вид та розмір покарання обвинуваченому ОСОБА_9 , суд першої інстанції врахував ступень тяжкості вчиненого кримінального діяння, передбаченого ч.1 ст. 164 КК України, яке, відповідно до ст.12 КК України, є кримінальним проступком, відомості про особу обвинуваченого, який повністю визнав свою вину, раніше не судимий, а також період накопичування заборгованості з аліментів, який складає більше ніж чотири роки.

У якості обставини, яка пом`якшує, відповідно до ст.66 КК України, покарання судом обґрунтовано враховано повне визнання вини обвинуваченим ОСОБА_9 у скоєному.

Обставин, які б обтяжували покарання обвинуваченому, відповідно до ст.67 КК України, судом не встановлено.

Судом першої інстанції при призначенні покарання, також враховано строк утворення та загальну суму заборгованості обвинуваченого зі сплати аліментів, яка є досить значною, що вказує на стійке та свідоме небажання обвинуваченого, відповідно до рішення суду, сплачувати аліменти, а також те, що обвинувачений не прийняв заходів для погашення утвореної заборгованості, на протязі тривалого періоду умисно не сплачує аліменти.

Тобто, судом першої інстанції при призначенні покарання, у відповідності до ст.65 КК України, враховано усі обставини і, проаналізувавши їх у сукупності, справедливо прийшов до висновку про необхідність призначення покарання ОСОБА_9 у межах санкції ч.1 ст.164 КК України, пов`язане із обмеженням волі.

Колегія суддів також вважає, що не підлягають задоволенню і апеляційні вимоги обвинуваченого ОСОБА_9 у частині пом`якшення покарання, оскільки, суд першої інстанції , як вже зазначено вище, врахував усі пом`якшуючі обставини.

Щодо посилання обвинуваченого ОСОБА_9 у апеляційній скарзі, на те, що іншої пом`якшувальної обставини - активне сприяння розкриттю злочину, колегія суддів зазначає наступне.

Активне сприяння розкриттю злочину як обставина, що пом`якшує покарання, означає добровільну допомогу слідству будь-яким чином: повідомлення правоохоронним органам або суду фактів у справі, надання доказів, інших відомостей про власну кримінальну діяльність чи діяльність інших осіб, викриття інших співучасників, визначення ролі кожного з них у вчиненні злочину, надання допомоги в їх затриманні, видача знарядь і засобів вчинення злочину, майна, здобутого злочинним шляхом. Визнання засудженим своєї вини та надання правдивих показань не підтверджує наявності такої обставини, що пом`якшує покарання, як активне сприяння розкриттю злочину, що зазначено у постанові ВС у справі № 263/15605/17 (провадження № 51-4234км20)

Окрім того, колегія суддів не погоджується з доводами захисниці ОСОБА_8 , щодо призначення обвинуваченому ОСОБА_9 покарання більш м`якого ніж призначеного судом, оскільки обвинувачений на даний час працює, та сплатив 20000 (двадцять тисяч) гривень заборгованості по аліментам, та зазначає наступне.

Відповідно до вироку суду, обвинувачений ОСОБА_9 має заборгованість по сплаті аліментів у сумі 195090, 31 грн, яка утворилась за період часу з 08.08.2019 року по 02.04.2024 року і, той факт, що ОСОБА_9 на даний час працює, та сплатив 20000 (двадцять тисяч) гривень, заборгованості по аліментам не можна брати до уваги. Оскільки, ОСОБА_9 влаштувався на роботу та сплатив невелику частину коштів в рахунок заборгованості по аліментам, на стадії апеляційного розгляду справи.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає призначене ОСОБА_9 покарання таким, що відповідає тяжкості вчиненого ним кримінального проступку, характеристиці особи та є у даному випадку необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

На підставі викладеного, керуючись ст.405,407,418,419 КПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16

вересня 2024 року щодо ОСОБА_9 за ч.1 ст.164 КК України залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_9 - без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції є остаточною, але, може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду, протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення.

Судді

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4