ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КРИВОГО РОГУ
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 213/2198/24
Провадження № 1-кп/210/246/25
У Х В А Л А

іменем України

12 березня 2025 року

Дзержинський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:

Головуючого - судді ОСОБА_1 , за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2

сторони кримінального провадження, які приймали участь у судовому засіданні: прокурор Криворізької південної окружної прокуратури ОСОБА_3 , обвинувачені ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , захисники обвинувачених - адвокати ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Кривий Ріг обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному 15 серпня 2022року в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000100 відносно обвинувачених ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , які обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 307 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

На розгляді судді Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області ОСОБА_1 перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесенному 15 серпня 2022 року в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000100 відносно обвинувачених ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , які обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення за частини 2 статті 307 КК України.

Прокурор у судовому засіданні звернувся з клопотанням про продовження обвинуваченому строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинувачених, наполягав на продовженні такого строку так як, строк перебування обвинувачених під вартою закінчується, однак винести рішення у вказаному кримінальному провадженні до того часу не є можливим через ряд об`єктивних обставин, крім того, станом на сьогоднішній день мають місце ризики, передбачені ст. 177 КПК України, що мали місце також під час обрання даного запобіжного заходу.

Обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник адвокат ОСОБА_7 , заперечували з приводу клопотання прокурора щодо про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки, обвинувачений не має наміру переховуватися від суду, уникати відповідальності та впливати на свідків, має постійне місце проживання, дружину та двоє дітей, працює в сізо. Просили суд змінити запобіжний захід на домашній арешт.

Суд, вислухавши доводи учасників кримінального провадження, дослідивши обвинувальний акт, приходить до наступних висновків.

Згідно з положеннями статті 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу чи його продовження, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Частина 1 статті 183 КПК України передбачає, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Згідно вимог ч.1 ст.331 КПК України, під час судового розгляду, суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Згідно ст. 176 КПК України, запобіжними заходами є: 1) особисте зобов`язання; 2) особиста порука; 3) застава; 4) домашній арешт; 5) тримання під вартою.

При вирішенні питання щодо можливості обрання більш м`якого запобіжного заходу, суд враховує вимоги ст.29 Конституції України, ст.9 Загальної Декларації прав людини, ст.5 Європейської Конвенції про захист прав людини та основних свобод і ст.12 КПК України, за змістом яких обмеження права особи на свободу й особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках, за встановленою процедурою, а також той факт, що взяття під варту є найбільш суворим запобіжним заходом. При цьому, ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув`язнення. У цьому контексті має враховуватися, зокрема, особистість обвинуваченого, його моральні переконання, майновий стан і зв`язки з державою, в якій він зазнає судового переслідування.

Прокурор у своєму клопотанні покликається на наявність ризиків , визначених пунктом 3 частини 1 статті 177 КПК України: незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні. Проте, належних доводів та обгрунтування, що ступінь цих ризиків порівняно з початковим етапом судового розгляду залишилась незмінною, клопотання не містить.

За змістом частини 3 статті 23 КПК України сторона обвинувачення зобов`язана забезпечити присутність під час судового розгляду свідків обвинувачення з метою реалізації права сторони захисту на допит перед незалежним та неупередженим судом.

Так за час перебування кримінального провадження в суді сторона обвинувачення не виконує належним чином покладений на неї обов"язок щодо забезпечення явки свідків обвинувачення до суду для їх допиту. При цьому, суду представлено рапорти, з яких вбачається, що місце знаходження більшої частини свідків не відомо.

Інша частина свідків відбуває покарання в місцях позбавлення волі, а один зі свідків проходить військову службу в ЗСУ. До двох свідків застосовано заходи безпеки, так звані залегендовані свідки. Іх справжні анкетні дані не відомі наразі ані суду, ані стороні захисту та обвинуваченим.

Таким чином, доводи прокурора про те, що обвинувачений ОСОБА_5 може вплинути на свідків, місце знаходження яких не відомо, або які відбувають покарання, чи є залегендованими є припущеннями, яке не підтверджено жодними фактами.

З цих підстав, суд констатує відсутність ризику впливу на свідків, оскільки сторона обвинувачення в порушення статті 23 КПК України не забезпечує їх присутність в суді для допиту.

При вирішенні клопотання суд враховує, що зміна чи скасування запобіжного заходу обумовлюється тим, що в ході кримінального провадження змінюються підстави застосування чи обставини, що враховувалися при обранні запобіжного заходу, внаслідок чого запобіжний захід може бути скасований або замінений на інший - більш або менш суворий.

Покликання прокурора на ризик того, що обвинувачений може ухилитися від суду є вірогідним, проте цей ризик може враховуватися у сукупності з усіма обставинами проадження.

ОСОБА_5 має місцні соціальні зв"язки - перебуває у фактичних шлюбних відносинах, від яких у нього народилася дитина, має батьків, місце проживання та реєстрацію. З іншого боку, обвинуваченому, у разі визнання його винуватим, загрожує покарання у виді позбавлення волі з конфіскацією майна.

В той же час, саме лише суворість покарання не може бути підставою для автоматичного продовження строку тримання під вартою за відсутності інших ризиків.

Ризик продовжувати злочинну діяльність чи вчинити інше кримінальне правопорушення прокурором також не аргументовано, адже ОСОБА_5 є не судимою особою. Так суд враховує, що відсутність офіційного місця роботи та джерел доходів може свідчити про причетність обвинуваченого до вчинення діянь, які йому інкримінуються, проте об"єктивних факторів, які б вказували на кримінальну спрямованість особи прокурором не надано.

Суд вважає, що клопотання прокурора Криворізької південної окружної прокуратури ОСОБА_3 про продовження запобіжного заходу саме у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_5 підлягає залишенню без задоволення, оскільки на даний час відсутні ризики, які дають підстави вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені п.3 та п. 5 ч.1 ст. 177 КПК України та стороною обвинувачення не було подано жодного доказу та не заявлялось про винекнення будь яких нових ризиків.

Розглядаючи можливість застосування до обвинуваченого такого альтернативного запобіжного заходу як домашній арешт, суд враховує тяжкість, характер та ступінь суспільної небезпеки кримінальних правопорушень, а також той факт, що обвинувачений ОСОБА_5 має постійне місце мешкання, міцні соціальні зв`язки.

Після спливу певного часу подальше існування обґрунтованої підозри перестає само по собі бути підставою для обмеження свободи, а суди зобов`язані обґрунтувати рішення про продовження обмеження свободи підозрюваної особи іншими підставами, які мають бути чітко вказані, про що неодноразово наголошував у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини.

Як зазначає у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, ризики неналежної процесуальної поведінки підозрюваного з часом зменшуються . Отже суд повинен уважно ставиться до того, що з плином часу продовжуване тримання обвинуваченого під вартою потребує більшого обґрунтування і що сторона обвинувачення повинна надавати додаткові підстави щодо цього питання.

Проте з моменту застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 найбільш суворого запобіжного заходу, сторона обвинувачення не заявляла про нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою та не подала доказів на їх існування..

Пунктом 38 рішення ЄСПЛ«Сергій Волосюк проти України» від 12.03.2009 р. (заява № 1291/03) передбачено, що згідно з п. 3 ст. 5 Конвенції, визначаючи доцільність звільнення або подальшого тримання особи під вартою, відповідні посадові особи зобов`язані розглянути й альтернативні заходи забезпечення її явки до суду.

Як зазначено у рішенні по справі «Хайредінов проти України» (Заява № 38717/04), «Суд підкреслює, що розумність строку тримання під вартою ніколи не оцінюється in abstracto. Іншими словами, пункт 3 статті 5 Конвенції не може вважатися таким, що безумовно дозволяє тримання під вартою, якщо тривалість такого тримання не перевищує певного строку.

Виправдання будь-якого періоду тримання під вартою, незалежно від того, наскільки воно коротке, має бути переконливо продемонстроване органами державної влади (див. рішення у справі «Шишков проти Болгарії» (Shishkov v. Bulgaria), N 38822/97, пункт 66, ECHR 2003-I (витяги)». Крім того, у вказаному рішенні, зазначено, що існує презумпція на користь звільнення.

Суд постійно зазначав у своїй практиці, що другий аспект пункту 3 статті 5 Конвенції не надає судам вибір між притягненням обвинуваченого до відповідальності в розумний строк та тимчасовим його звільненням під час провадження. До засудження обвинувачений має вважатися невинним і мета цього положення, по суті, вимагає його тимчасового звільнення з-під варти, як тільки його подальше тримання під вартою перестає бути обґрунтованим.

Враховуючи викладене, на переконання суду, стороною обвинувачення не було доведено неможливості застосування відносно обвинуваченоому ОСОБА_5 більшм`якого запобіжного заходу для запобігання встановленим вище ризикам та забезпечення належної процесуальної поведінки останнього впродовж судового розгляду кримінального провадження.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у своєму рішенні в справі «Манчіні проти Італії», за наслідками та способами застосування як тримання під вартою, так і домашній арешт прирівнюються до позбавлення волі для цілей ст. 5 п. 1 п.п. «с» Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Статтею 181 КПК домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби.

Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі. Домашній арешт відноситься до ізоляційної категорії запобіжних заходів, адже враховуючи його сутність, передбачає для особи, відносно якої обраний, заборону не залишати місце свого проживання протягом певних годин доби або цілодобово, тим самим ізолюючи її від звичайного для неї середовища (яке знаходиться за межами її житла) на певний проміжок часу доби або цілодобово. Отже, з урахування зазначеного, цілком очевидно, що домашній арешт є загальним заходом особистого забезпечення м`якого ізоляційного характеру, що виконується в умовах житла особи.

Строк дії ухвали суду про тримання особи під домашнім арештом не може перевищувати двох місяців.

Таким чином, враховуючи обставини вчинення злочинів, в яких обвинувачується ОСОБА_5 , особу обвинуваченого, позитивні характеристики, наявність постійного місця проживання, є достатні підстави вважати, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України, на які посилається сторона обвинувачення, зокрема, можливого переховування від суду, вчинення іншого кримінального правопорушення, а також незаконного впливу на потерпілого та свідків в кримінальному провадженні існують, проте застосування відносно обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є необґрунтованим через надмірну суворість, у зв`язку з чим запобіжний захід у вигляді нічного домашнього арешту за місцем проживання обвинуваченого обвинувачується ОСОБА_5 буде достатнім для забезпечення його належної процесуальної поведінки та запобігання названим вище ризикам.

Виходячи з відсутності обставин необхідності обмеження права особи на свободу, що передбачено кримінальним процесуальним законом України та ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та зважаючи на правову позицію Європейського суду з прав людини у справі «Манчіні проти Італії», де зазначено, що за наслідками та способами застосування як тримання під вартою, так і домашній арешт прирівнюється до позбавлення волі для цілей ст.5 §1(с) Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, можна зробити висновок, що домашній арешт цілком може забезпечити виконання обвинуваченим ОСОБА_9 покладених на нього обов`язків.

За таких обставин, суд вважає можливим змінити ОСОБА_5 ,який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення за за ч. 2 ст. 307 КК України, відомості про яке внесено 15 серпня 2022року в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000100, раніше обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді домашнього арешту строком до двох місяців, а саме з 12 березня 2025 року по 10 травня 2025 року включно, з покладенням на нього обовязків, передбачених ст. 194 КПК України.

Керуючись статтями 130, 131, 170-174, 314-317, 350,372, 376 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Клопотання прокурора Криворізької південної окружної прокуратури ОСОБА_3 про продовження запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 залишити без задоволення.

Змінити обвинуваченому ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , раніше застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді домашнього арешту (цілодобового) строком до двох місяців, а саме з 12 березня 2025 року по 10 травня 2025 року включно.

Покласти на ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обов`язок не залишати житло за місцем проживання: АДРЕСА_1 без дозволу суду цілодобово на період з 12 березня 2025 року по 10 травня 2025 року включно, за виключенням випадків необхідності слідувати до укриття під час оголошення повітряної тривоги, відвідування закладів охорони здоров"я (лікарень) з метою отримання медичної допомоги, а також аптек та магазанів для придбання ліків, продуктів харчування, необхідних товарів для забезпечення потреб, життєдіяльності.

На підставі частини 5 статті 194 КПК України покласти на ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наступні процесуальні обов`язки :

- прибувати за кожною вимогою до суду;

- повідомляти суд про зміну свого місця реєстрації, проживання та роботи, контактних номерів мобільного телефону;

- утримуватися від спілкування з обвинуваченим ОСОБА_4 , свідками: ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 ;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;

- вжити заходів до працевлаштування;

- носити електронний засіб контролю.

Контроль за виконанням ухвали суду покласти на орган Національної поліції за місцем проживання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 а саме до Відділення поліції № 7 Криворізького районного управління поліції ГУНП в Дніпропетровській області та на прокурора, який здійснює процесуальне керівництво у справі.

Орган Національної поліції повинен негайно поставити на облік ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як особу, щодо якої застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, і повідомити про це суд.

Роз"яснити ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що працівники органу Національної поліції з метою контролю за поведінкою обвинуваченого, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на неї зобов`язань, використовувати електронні засоби контролю.

Роз`яснити обвинуваченому, що в разі невиконання покладених ухвалою суду обов`язків, до нього може бути застосований більш жорсткий запобіжний захід.

У зв"язку із зміною запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт звільнити ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , негайно з-під варти в залі суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали складено 13 березня 2025 року та проголошено 13 березня 2025 року о 15 год.45 хв. в залі судового засідання № 7 Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області (Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, пр-т Миру, 24).

Суддя: ОСОБА_1