Справа № 159/8051/24 Провадження №11-сс/802/20/25 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 січня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю

секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

представника володільця майна - ОСОБА_7 ,

розглянувши апеляційну скаргу прокурора на ухвалу слідчого судді Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 24 грудня 2024 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання про арешт майна, по кримінальному провадженню, внесеному до ЄРДР за №0001714 від 30 листопада 2024 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.358 КК України,

В С Т А Н О В И В

Прокурор Ковельської окружної прокуратури ОСОБА_6 звернувся до суду з клопотанням про арешт майна, по кримінальному провадженню, внесеного до ЄРДР за №0001714 від 30.11.2024 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.358 КК України, яке було вилучене в ході огляду місця події 30.11.2024 року за адресою Волинська область, м.Ковель, а саме: тимчасовий реєстраційний талон та автомобіль марки «Mersedes-Benz», реєстраційний номер НОМЕР_1 , яким користувався ОСОБА_8 , та який належить Благодійному фонду «Олександра Ткачука» з позбавленням права на відчуження, розпорядження та користування.

Ухвалою слідчого судді Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 24.12.2024 року відмовлено в задоволенні клопотання про арешт майна.

Не погоджуючись з таким рішенням, прокурор в поданій апеляційній скарзі вважає, що ухвала слідчого судді підлягає скасуванню, оскільки висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження у зв`язку із тим, що суд не взяв до уваги докази, які істотно могли вплинути на його висновки, залишив поза уваги ті факти, що виявлений та вилучений автомобіль ввезений на територію України, як гуманітарна допомога, що надається для потреб Збройних Сил України, а не для потреб Благодійної організації «БФ «Олександра Ткачука», про що зазначено в декларації, яка подавалась до митних органів. Просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову, якою клопотання про арешт майна задовольнити повністю.

Заслухавши доповідь судді, який виклав суть ухвали та доводи апеляційної скарги, прокурора, який подану апеляційну скаргу підтримав, просив задовольнити, представника володільця майна, яка заперечила проти задоволення апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Згідно ч.3 ст.170 КПК України, арешт майна допускається, зокрема, з метою забезпечення збереження речових доказів та в такому випадку арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу, у якій наведено визначення речових доказів, якими є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності є непорушним.

Зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, віднесено і засади недоторканості права власності. У відповідності до вимог ст.16 КПК України, позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення ухваленого в порядку, передбаченому КПК України.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню. Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно зі ст.ст.94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження. Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, згідно зі ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Як встановлено апеляційним переглядом, за наслідками розгляду клопотання, слідчий суддя дійшов до законного та обґрунтованого висновку про відсутність передбачених кримінальним процесуальним законом підстав для його задоволення.

Так з матеріалів кримінального провадження вбачається, що 30.11.2024 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001714, внесено відомості за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.358 КК України.

Досудовим розслідування встановлено, що 30.11.2024 року близько 01 години 00 хвилин працівниками УПП в місті Ковель зупинено транспортний засіб марки «Mersedes-Benz» реєстраційний номер НОМЕР_1 , під час спілкування з водієм останній надав тимчасовий реєстраційний документ на транспортний засіб та посвідчення водія. В ході перевірки документів встановлено, що водій ОСОБА_8 , 1997 року народження, житель м.Ковель, рухався на автомобілі, який належить БФ «Олександра Ткачука», документи на підставі яких він рухається цим транспортним засобом не надав, пояснив, що не є ні військовослужбовцем, ні працівником фонду . Було викликано слідчо-оперативну групу для фіксування події. Під час огляду місця події вилучено тимчасовий реєстраційний талон та транспортний засіб марки автомобіль марки «Mersedes-Benz» реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Разом з тим представник власника вилученого майнав суді першої інстанції пояснив, що автомобілі були ввезені БФ та зареєстровані саме за БФ, право керування транспортними засобами водіям передавалась шляхом надання тимчасового реєстраційного талону та довіреності, водії є волонтерами, автомобілі дійсно ввезені на територію України як допомога ЗСУ, допомога фондом здійснюється не лише передачею самих автомобілів, а і закупівлею необхідних запчастин для транспортних засобів та їх ремонту.

Дослідивши вказані пояснення в сукупності, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку, що після вилучення майна у водія працівники поліції не спілкувались з представником БО БФ «Олександра Ткачука», аби з`ясувати правомірність користування водіями ввезених на територію України благодійним фондом автомобілями для потреб ЗСУ, тобто не надавши власнику вилученого майна можливості надати пояснення з цього приводу, з наданням відповідних доказів, а тому зроблено передчасний висновок про підробку документів та про необхідність звернення до слідчого судді з клопотанням про арешт вказаного майна.

Враховуючи зазначене, апеляційний суд доходить висновку, що слідчий суддя вірно встановив, що прокурором не надано належних, допустимих та достатніх доказів вважати, що зазначене в клопотанні майно, відповідає критеріям, визначеним ст.98 КПК України, а саме, що зазначене майно було знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегло на собі його сліди або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження за ч.3 ст.358 КК України, або, що вказане майно було об`єктом кримінально-протиправних дій чи набуте кримінально протиправним шляхом.

А тому, колегія суддів повністю погоджується з висновком слідчого судді місцевого суду про відсутність законних підстав для накладення арешту на вказане в клопотанні прокурора майно з підстав, викладених в оскаржуваному судовому рішенні.

Доводи, викладені прокурором в апеляційній скарзі про необхідність скасування ухвали слідчого судді та задоволення клопотання не знайшли свого підтвердження в ході їх перевірки апеляційним судом, а тому ухвала слідчого судді про відмову в задоволенні клопотання про арешт майна, як законна та обґрунтована, підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.170-173, 376, 404-405, 407, 422 КПК України, Волинський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 24 грудня 2024 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання про арешт майна, - без змін.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді: