Справа № 162/648/24 Провадження №11-кп/802/230/25 Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1
Доповідач : ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря

судового засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 , (в режимі відеоконференції)

захисника - ОСОБА_8 , (в режимі відеоконференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000437 за апеляційною скаргою першого заступника керівника Волинської обласної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Любешівського районного суду Волинської області від 11 грудня 2024 року,

яким ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця міста Камінь-Каширський, жителя АДРЕСА_1 , з професійно-технічною освітою, непрацюючого, неодруженого, несудимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 393 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від покарання, якщо він протягом трьох років іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і відповідно до ст. 76 КК України виконає такі обов`язки:

періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Запобіжний захід щодо ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили не обирався.

Вироком суду вирішено питання речових доказів.

В С Т А Н О В И В:

Згідно з вироком суду, ОСОБА_7 , будучи обвинуваченим за частиною третьою статті 152 Кримінального кодексу України, перебуваючи під вартою у попередньому ув`язненні згідно з ухвалою Любешівського районного суду Волинської області від 29 травня 2024 року та доставлений ротою конвойної служби Головного управління Національної поліції у Волинській області до приміщення цього суду по вулиці Незалежності, 86 у селищі Любешів Камінь-Каширського району Волинської області на розгляд вказаного кримінального провадження, приблизно о 15 годині 45 хвилин 17 червня 2024 року під час перерви у судовому засіданні, без відповідного дозволу, без будь-яких поважних причин, діючи умисно з особистих спонукань, вчинив втечу з-під варти: під охороною конвою виходячи з автомобіля конвойної служби марки «Форд», реєстраційний номер 0731, у кайданках, відштовхнув конвоїра ОСОБА_10 , перескочив через ворота огорожі території Любешівського районного суду Волинської області та побіг у напрямку селища Любешів Камінь-Каширського району Волинської області.

Таким чином, ОСОБА_7 своїми умисними діями, які виразились у втечі з-під варти, вчинене особою, яка перебуває у попередньому ув`язненні, скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 393 КК України.

У поданій апеляційній скарзі прокурор вважає, що суд першої інстанції безпідставно звільнив ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням. Крім того, зазначає про недотримання судом вимог ст. 69-1 КК України, оскільки за наявності обставин, які пом`якшують покарання та при відсутності обставин, які його обтяжують, а також при визнанні вини обвинуваченим, строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого відповідною санкцією статті Особливої частини КК України, а ОСОБА_7 за вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення призначено покарання у розмірі 4 років, що перевищує дві третини максимального розміру покарання.

Прокурор просить оскаржений вирок скасувати та постановити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 393 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 4 місяці. В решті залишити вирок без змін.

Заслухавши доповідача, який виклав суть вироку суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, міркування прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу в повному обсязі, думку обвинуваченого та його захисника, які заперечували подану апеляційну скаргу, перевіривши матеріали кримінального провадження, суд доходить наступного висновку.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Зі змісту ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та умотивованості судового рішення, вбачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції всебічно, повно, й неупереджено з`ясував всі обставини кримінального провадження, перевірив їх доказами оціненими з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності й взаємозв`язку, та дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення ч. 1 ст. 393 КК України.

Кваліфікація дій та доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 393 КК України є правильною, і ніким із учасників судового провадження під час апеляційного розгляду не оскаржуються.

Перевіряючи доводи апелянта про те, що зазначене судове рішення суду першої інстанції є незаконним, оскільки при призначенні покарання судом першої інстанції неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, то колегія суддів зазначає наступне.

Виходячи з положень ст. 65 КК України суди повинні суворо додержуватися вимог цієї норми закону стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

У кожному конкретному випадку суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого, дані про особу винного та обставини кримінального провадження, які пом`якшують чи обтяжують покарання.

Додержання цих вимог закону вимагає, що в кожному конкретному випадку суд, призначаючи покарання, повинен мотивувати у вироку, чому саме цей вид покарання він вважає за необхідне призначити обвинуваченому і чому саме обрана ним конкретна міра цього виду покарання є достатньою для досягнення цілей, сформульованих у ч. 2 ст. 50 КК України.

Відповідно до ст. 69-1 КК України, за наявності обставин, що пом`якшують покарання, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої статті 66 цього Кодексу, відсутності обставин, що обтяжують покарання, а також при визнанні обвинуваченим своєї вини, строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого відповідною санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Також, Верховний Суд у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к), зазначив, що формулювання пункту 1 частини першої статті 66 КК України передбачає, що наявність будь-якої з обставин, перелічених в ньому, тобто або «з`явлення із зізнанням», або «щирого каяття», або «активного сприяння розкриттю злочину», означає, що вимогу цього пункту виконано.

Таким чином, положення статті 69-1 КК України застосовуються, якщо судом установлено будь-яку з обставин, зазначених у п. 1 ч. 1 ст. 66 КК України, та будь-яку з обставин, вказаних у п. 2 ч. 1 ст. 66 КК України.

При цьому, згідно позиції Верховного Суду України викладеної у постанові від 22.06.2023 у справі №953/22223/21 при призначенні покарання із застосуванням ст. 69-1 КК України добровільне відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди не враховується (відсутність цієї ознаки не є перешкодою для застосування спеціальних правил призначення покарання тоді, коли такі збитки або шкоду не заподіяно (висновок, сформульований у постанові Верховного Суду України від 14.04.2016).

Зі змісту оскарженого вироку убачається, що обвинувачений ОСОБА_7 під час судового розгляду беззаперечно визнав свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 393 КК України.

Призначаючи, відповідно до вимог ст. 65 КК України, ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції зазначив, що враховує ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який є нетяжким, та його наслідки, дані про особу обвинуваченого, який є особою молодого віку, несудимий, за місцем попереднього ув`язнення у державній установі «Маневицька виправна колонія № 42» характеризується посередньо. Між тим, порушень режиму тримання під вартою не допускає, до дисциплінарної відповідальності не притягувався, у відносинах з іншими ув`язненими неконфліктний, утримує у чистоті та порядку спальне місце. Досудовою доповіддю констатовано середні ризики вчинення ОСОБА_7 повторного кримінального правопорушення та небезпеки для суспільства. Дослідження інформації, що характеризує особу за місцем його проживання, умов його життєдіяльності, відносин у суспільстві свідчать про можливість виправлення особи без ізоляції від суспільства.

Обставиною, яка пом`якшує покарання, судом визнано каяття ОСОБА_7 , який в судовому засіданні висловив жаль з приводу скоєного.

Обставин, які обтяжують покарання, під час розгляду справи місцевим судом не встановлено.

Кримінальним правопорушенням вчиненим ОСОБА_7 збитки або шкоду не заподіяно.

Отже, встановлені судом першої інстанції обставини свідчать про те, що при визначенні покарання ОСОБА_7 , суду необхідно було застосувати вимоги ст. 69-1 КК України та призначити йому покарання, строк якого не перевищує двох третин строку найбільш суворого виду покарання, передбаченого санкцією статті, як слушно про це вказує прокурор в апеляційній скарзі.

Санкцією ч. 1 ст. 393 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до п`яти років.

Тобто, за наявності обставин, передбачених ст. 69-1 КК України, призначене максимальне покарання за ч. 1 ст. 393 КК України не може перевищувати 3 роки 4 місяці позбавлення волі.

Таким чином, в порушення зазначених вище вимог закону України про кримінальну відповідальність, суд першої інстанції безпідставно визначив ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 393 КК України у виді 4 років позбавлення волі, тобто у розмірі, який перевищує дві третини максимального строку покарання, передбаченого санкцією ч. 1 ст. 393 КК України.

З огляду на наведене вище, судом першої інстанції при визначенні покарання ОСОБА_7 неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, що виразилось у безпідставному незастосуванні вимог ст. 69-1 КК України. Наведена обставина є обгрунтованою та законною підставою для пом`якшення призначеного ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 393 КК України, на підставі ст. 69-1 КК України, до 3 років позбавлення волі. Призначений вид та розмір покарання, на переконання колегії суддів, буде ефективним та дієвим заходом для досягнення мети виправлення та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як обвинуваченим, так і іншими особами.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги прокурора про необгрунтованість висновку суду про можливість звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, то колегія суддів враховує таке.

За приписами ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання, у тому числі, у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Проте, відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України при вирішенні питання про можливість виправлення засудженого від відбування покарання з випробуванням, суду належить врахувати не лише тяжкість злочину, особу винного, а й інші обставини, які дають підстави вважати, що виправлення винної особи буде можливим без реального позбавлення волі.

З висновком суду першої інстанції в частині звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням колегія суддів не може погодитися, оскільки суд першої інстанції в достатній мірі не врахував індивідуальні особливості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, дані щодо особи обвинуваченого та належним чином не мотивував в цій частині своє рішення.

Не врахував суд першої інстанції й конкретні обставини кримінального правопорушення, зокрема того, що ОСОБА_7 вчинив втечу з-під варти, вчинену особою, яка перебуває у попередньому ув`язненні, що свідчить про несхильність обвинуваченого до виконання загальноприйнятих правил поведінки та, зокрема, покладених на нього процесуальних обов`язків.

Такі обставини, на думку колегії суддів, не давали достатніх підстав для висновку про можливість виправлення ОСОБА_7 за умови його звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Оскільки рішення суду першої інстанції про звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, на думку колегії суддів, є необґрунтованим та не відповідає фактичним обставинам провадження і вимогам вказаної статті, тому вирок суду в означеній частині підлягає скасуванню.

З огляду на зазначене колегія суддів дійшла висновку про можливість частково задоволення апеляційної скарги прокурора та скасування вироку Любешівського районного суду Волинської області від 11 грудня 2024 року в частині призначеного обвинуваченому покарання та звільнення його від відбування покарання з випробуванням, тобто на підставі ст. 69-1 КК України пом`якшення призначеного ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 393 КК України, без застосування положень ст. 75, 76 КК України.

Разом з тим під час апеляційного розгляду обвинувачений звернувся до суду з клопотанням про звільнення його від кримінальної відповідальності на підставі ст. 45 КК України у зв`язку з дійовим каяттям, проте колегія суддів вважає за необхідне відмовити у задоволенні згаданого клопотання ОСОБА_7 .

Відповідно до ст. 45 КК України особа, яка вперше вчинила кримінальний проступок або необережний нетяжкий злочин, крім корупційних кримінальних правопорушень або кримінальних правопорушень, пов`язаних з корупцією, порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, звільняється від кримінальної відповідальності, якщо вона після вчинення кримінального правопорушення щиро покаялася, активно сприяла розкриттю кримінального правопорушення і повністю відшкодувала завдані нею збитки або усунула заподіяну шкоду.

Відповідно до приписів цієї норми матеріального права для застосування ст. 45 КК України необхідно встановити, як правило, сукупність всіх перелічених елементів.

Обвинуваченим ОСОБА_7 вчинено кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 393 КК України, яке є умисним нетяжким злочином, а тому відсутні підстави для його звільнення від кримінальної відповідальності на підставі статті 45 КК України.

На підставі наведеного і керуючись ст. 376, 404, 405, 407, 409 КПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

У задоволенні клопотання обвинуваченого про звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ст. 45 КК України відмовити.

Апеляційну скаргу першого заступника керівника Волинської обласної прокуратури ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Любешівського районного суду Волинської області від 11 грудня 2024 року стосовно ОСОБА_7 в частині призначеного покарання та звільнення від відбування покарання з випробуванням скасувати.

Вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 1 ст. 393 КК України, та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення. Касаційна скарга на вирок може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії вироку.

Головуючий:

Судді: