УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2025 року

м. Київ

справа № 522/7472/23

провадження № 51-785 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, на вирок Приморського районного суду м. Одеси від 10 липня 2024 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 28 листопада 2024 року щодо виправданого ОСОБА_4 ,

встановив:

Вироком Приморського районного суду м. Одеси від 10 липня 2024 року, залишеним без змін ухвалою Одеського апеляційного суду від 28 листопада 2024 року, ОСОБА_4 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, та виправдано у зв'язку з недоведеністю, що в його діях є склад кримінального правопорушення.

Вирішено питання щодо речових доказів у провадженні.

Органом досудового розслідування ОСОБА_4 обвинувачувався у тому, що 22 січня 2023 року, приблизно о 15 год 50 хв., перебував на другому поверсі житлового будинку № 15 по провулку Покровський в м. Одеса, де на тлі особистих неприязних відносин у нього почався конфлікт з ОСОБА_5 , в ході якого в ОСОБА_4 виник протиправний умисел, направлений на спричинення тілесних ушкоджень потерпілій.

В подальшому, ОСОБА_4 , реалізуючи свій протиправний умисел, діючи умисно, протиправно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння та передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки, наніс удар правою рукою в область лівого ока ОСОБА_5 , спричинивши останній легкі тілесні ушкодження.

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати оскаржувані судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

В обґрунтування вказує, що місцевий суд, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, дійшов необґрунтованого висновку про те, що дії ОСОБА_4 слід розцінювати, як необхідну оборону, оскільки останній захищався від протиправних посягання з боку ОСОБА_5 на його охоронювані законом права, а завдана потерпілій шкода, в обстановці, яка склалася, не перевищувала меж необхідної оборони. Також, вважає, що суди не вірно встановили відсутність в діях засудженого прямого умислу на нанесення легких тілесних ушкоджень ОСОБА_5 .

Вказане, на думку прокурора, свідчить про істотне порушення вимог кримінального процесуального кодексу, що призвело до незастосування судами закону України про кримінальну відповідальність, який підлягав застосуванню, та необґрунтованого виправдання ОСОБА_4 у зв`язку із відсутністю в його діях складу злочину.

Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України з огляду на таке.

За приписами ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не є підставами для перегляду судового рішення в касаційному порядку.

При розгляді скарги Суд виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій, при цьому переглядає судові рішення у межах касаційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Зі змісту положень ч. 2 ст. 418, ст. 419 КПК України вбачається, що судові рішення суду апеляційної інстанції ухвалюються в порядку, передбаченому статтями 368-380 цього Кодексу. В ухвалі суду апеляційної інстанції, окрім іншого, мають бути зазначені узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, а при залишенні апеляційної скарги без задоволення - підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою та викладені докази, що спростовують її доводи.

Відповідно до ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 частини 1 статті 284 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 62 Конституції України, положеннями ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

У справі «Барбера, Мессегеі Джабардо проти Іспанії» від 06.12.1988, Європейський суд з прав людини зазначив, що принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться в вину; обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного.

Отже, суд може постановити обвинувальний вирок лише в тому випадку, коли винуватість обвинуваченої особи доведено поза розумним сумнівом.

Відповідно до вимог ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні, серед іншого, підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Як визначено ст. 92 КПК України обов`язок доказування покладений на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом, чого в цьому кримінальному провадженні зроблено не було.

Зі змісту касаційної скарги прокурора вбачається, що він, поміж іншого, посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, тоді як перевірка цих обставин до повноважень касаційного суду законом не віднесена.

Як слідує зі змісту вироку суду першої інстанції, за встановлених фактичних обставин кримінального провадження, а також виходячи з досліджених в судовому засіданні доказів, висновок суду про визнання ОСОБА_4 невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125КК України, колегія суддів вважає правильним.

Так, Нна виконання приписів ст. 22 КПК України місцевий суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків. Разом з тим, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Під час судового розгляду у встановленому законом порядку суд перевірив зібрані під час досудового розслідування та надані стороною обвинувачення докази, на підставі яких ОСОБА_4 було пред`явлено обвинувачення, навів детальний аналіз цих доказів і дав належну оцінку кожному з них з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку.

При цьому, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що надані стороною обвинувачення письмові докази, у тому числі висновок судово - медичного експерта № 111 від 23 січня 2023 року, згідно якого у потерпілої були виявлені легкі тілесні ушкодження від дії тупих твердих предметів; протокол огляду предметів та документів від 10 березня 2024 року за участю потерпілої ОСОБА_5 , з якого слідує, що на оглянутому предметі (флеш-накопичувач інформації) «Т Transcend 8Gb», ідентифікаційний номер «», містяться два відеофайли з відеозаписами, на яких відображено події, що відбувалися 22 січня 2023 року; протокол слідчого експерименту від 17 березня 2023 року за участю потерпілої, згідно якого остання розповіла про обставини вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення, а також показання обвинуваченого, потерпілої ОСОБА_5 та свідка ОСОБА_6 у судовому засіданні, ні самі по собі, ні у своїй сукупності не доводять поза розумним сумнівом винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Це питання було вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

В судових рішенняхсудами першої і апеляційної інстанцій наведено переконливі аргументи, чому вони визнали обвинувачення не доведеним поза розумним сумнівом, та чому не взяли до уваги те пояснення події, що надала сторона обвинувачення.

У свою чергу, апеляційний суд, оцінюючи доводи апеляційної скарги прокурора та клопотання про повторне дослідження доказів, дійшов висновку про дотримання місцевим судом вимог процесуального закону, які стосуються оцінки доказів, та вказав, що під час судового розгляду досліджено кожен із наведених у апеляційній скарзі доказів, яким надано належну правову оцінку, а стороною обвинувачення не зазначено жодного факту порушення або неповного дослідження судом першої інстанції обставин кримінального провадження.

Разом з цим, судом апеляційної інстанції було надано оцінку даним відеозапису, що містяться на флеш-накопичувач інформації «Transcend 8Gb», ідентифікаційний номер «», у відеофайлі під назвою: «XVR_ch1_main_5807_2919.dav», згідно яких особа жіночої статі, зовні схожа на свідка ОСОБА_6 , виходить з дверей у коридор та, оглядаючи щось, підсвічує предметом, схожим на телефон, після чого повертається за двері і через кілька секунд знову виходить в коридор з предметом зовні схожим на пластикову пляшку, яку тримає у правій руці та стрімко прямує в бік особи (видно лише ногу у взутті). Далі ОСОБА_6 починає плескати з пляшки рідиною в напрямку вказаної особи, а потім відступає назад, після чого на відео з`являється людина, зовні схожа на ОСОБА_4 , при цьому ОСОБА_6 , рухаючись назад, продовжує обливати ОСОБА_4 рідиною з пляшки. Останній, в свою чергу, рухається в напрямку до ОСОБА_6 та намагається завадити протиправній поведінці відносно нього. Пізніше на відео з`являється особа жіночої статі, зовні схожа на потерпілу ОСОБА_5 , яка вибігає з тих самих дверей, з яких раніше вийшла й ОСОБА_6 , підбігає до ОСОБА_4 спереду, хапає його правою рукою за кашкет та насуваючи головний убір на очі, тягне останнього на себе, штовхає назад, а потім тягне лівою рукою за верхній одяг і починає штурхати в різні сторони. Також видно, як в цей час ОСОБА_4 , відбиваючись від ОСОБА_5 , один раз правою рукою потрапляє в ліву частину обличчя останньої. Далі ОСОБА_5 продовжує штовхати ОСОБА_4 та наносить не менше одного удару правою рукою в область голови останнього.

Також, вказаний суд оцінив показання: потерпілої ОСОБА_5 , яка, маючи неприязні відносини з ОСОБА_4 ще до моменту події, не будучи присутньою під час конфлікту між останнім і її матір`ю - свідком ОСОБА_6 , вибігла в коридор та, схопивши обвинуваченого руками за одяг, почала штовхати його, після чого вони впали на підлогу, а свідок застосувала газовий балончик до ОСОБА_4 ; свідка ОСОБА_6 , яка є матір`ю потерпілої ОСОБА_5 , яка вказала, що у зв`язку з неправомірною поведінкою ОСОБА_4 покликала на допомогу свою доньку, однак не повідомила суд про те, що така поведінка обвинуваченого була направлена на припинення суспільно шкідливого посягання з її боку, а саме обливанню водою з пляшки, що принижувало його честь та гідність.

При цьому, апеляційний суд погодився з наданою місцевим судом критичною оцінкою щодо достовірності отриманих відомостей, як від обвинуваченого ОСОБА_4 , так і від потерпілої ОСОБА_5 , оскільки між зазначеними особами склались неприязні стосунки, а тому вони є зацікавленими у кримінальному провадженні. Крім того, суд критично оцінив показання свідка ОСОБА_6 , оскільки вона є близьким родичем потерпілої ОСОБА_5 , а тому не може вважатися безсторонньою особою.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції прийняв до уваги у якості достовірних, лише ту частину відомостей, які не суперечать і узгоджується з іншими об`єктивними доказами дослідженими під час судового розгляду.

Крім того, показання обвинуваченого ОСОБА_4 , згідно з якими під час події він не наносив жодних ударів потерпілій ОСОБА_5 і не спричиняв їй тілесних ушкоджень, також спростовуються даними дослідженого відеозапису, на якому видно, як обвинувачений, відбиваючись від потерпілої, правою рукою один раз потрапив останній в область обличчя з лівої сторони.

Також,судом було встановлено, що дослідженим відеозаписом, а також показаннями самої потерпілої ОСОБА_5 спростовуються й дані протоколу слідчого експерименту від 17 березня 2023 року за участі останньої.

При цьому, як вказав суд апеляційної інстанції, що хоча дії обвинуваченого ОСОБА_4 щодо знеструмлення кімнати, у якій проживала сім`я ОСОБА_7 , безумовно носили неправомірний характер, однак подальші дії свідка ОСОБА_6 , які виразилися в наближенні до ОСОБА_4 та обливанні водою з пляшки явно не відповідали характеру дій останнього, принижували його честь і гідність, порушували охоронювані законом права, у зв`язку з чим обвинувачений намагався припинити зазначене суспільно шкідливе посягання. Разом з цим, проаналізувавши з об`єктивної сторони дії ОСОБА_5 щодо вступу у конфлікт та фізичного нападу на ОСОБА_4 , суд прийшов до висновків, що дії потерпілої носили ознаки посягання на охоронювані законом права обвинуваченого, проте, з урахуванням суб`єктивної сторони, дії останньої являли собою уявну оборону, оскільки вона не була присутня на початку конфлікту між ОСОБА_6 і ОСОБА_4 та, неправильно оцінивши дії останнього, помилково припустила наявність посягання на охоронювані законом права її матері.

В свою чергу дії ОСОБА_4 у відповідь на дії ОСОБА_5 становили ні що інше, як необхідну оборону, оскільки відповідно до приписів ст. 36 КК України обвинувачений захищався від посягання на його охоронювані законом права, а саме: на здоров`я, особисту недоторканість і безпеку, при цьому заподів ОСОБА_5 легкі тілесні ушкодження.

Встановлені фактичні обставини свідчать про те, що у ОСОБА_4 виникла підстава для необхідної оборони, тобто виникло право на захист правоохоронюваних інтересів шляхом заподіяння шкоди тому, хто посягає, для припинення цього посягання.

У цьому аспекті районний суд, з яким погодився і апеляційний суд, обґрунтовано визнав неспроможними доводи сторони обвинувачення про те, що ОСОБА_4 мав намір нанести легкі тілесні ушкодження ОСОБА_5 , вказавши, що мотиви дій обвинуваченого, обстановка кримінального правопорушення, характер і послідовність дій потерпілої та ОСОБА_4 , свідчать про відсутність такого умислу.

З урахуванням наведеного, колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновками судів та вважає, що сторона обвинувачення не довела поза розумним сумнівом допустимими й достатніми доказами винуватість ОСОБА_4 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні.

Вирок місцевого суду та ухвала суду апеляційної інстанції відповідають вимогам статей 370, 374, 419 КПК України.

Переконливих аргументів, які б свідчили про наявність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, у касаційній скарзі не наведено та Судом не встановлено.

Колегія суддів вважає, що обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а із касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, на вирок Приморського районного суду м. Одеси від 10 липня 2024 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 28 листопада 2024 року щодо виправданого ОСОБА_4 .

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3