Житомирський апеляційний суд
Справа №278/4462/23 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Номер провадження №11-кп/4805/143/25
Категорія ч.1 ст.286-1 КК України Доповідач ОСОБА_2
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретар

судового засідання ОСОБА_5

за участі:

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі, кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора Житомирської окружної прокуратури ОСОБА_8 на вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 12 січня 2024 року щодо ОСОБА_7 обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286-1 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Цим вироком:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Ставкове, Березівського району, Одеської області, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, неодруженого, на утриманні має малолітню доньку, працюючого слюсарем-електриком на Житомирському бронетанковому заводі, проживаючого по АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засуджено:

- за ч.1 ст.286-1 КК України із застосуванням ст.69 КК України на 2 (два) роки виправних робіт з відрахуванням 20 % із суми заробітку засудженого в дохід держави з позбавленням права керувати транспортним засобами на 3 (три) роки.

Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати, пов`язані з проведенням судових експертиз в сумі 5496 грн. 70 коп.

Скасовано арешт накладений ухвалою Богунського районного суду міста Житомира від 28.08.2023 на автомобіль «ВАЗ 2106» реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Згідно вироку суду першої інстанції, 18.08.2023 року о 22 годині 20 хвилин ОСОБА_9 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння керував автомобілем «ВАЗ 2106», реєстраційний номер НОМЕР_1 з пасажирами ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та рухаючись поблизу будинку № 5 по вул. Миру в с. Сінгури Житомирського району зі сторони вул. Погорєлова в напрямку вул. Чайковського, в порушення вимог пунктів 2.3 б), 2.9 а), 12.1 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306, проявив безпечність та неуважність до дорожньої обстановки та її зміни, не врахував дорожню обстановку, не вибрав в установлених межах безпечну швидкість руху керованого ним транспортного засобу, у зв`язку з чим допустив некерований рух автомобіля, внаслідок чого виїхав за межі проїзної частини, де наїхав на металевий паркан.

Внаслідок даної ДТП пасажир автомобіля «ВАЗ 2106» ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження у вигляді тупої поєднаної травми у виді закритого перелому нижньої третини правої малогомілкової кістки, рваної рани передньої черевної стінки, саден правого плеча, лобної ділянки голови, які відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості, як такі, що не є небезпечними для життя, але призвели до тривалого розладу здоров`я.

Не погоджуючись з вироком суду першої інстанції, прокурор Житомирської окружної прокуратури ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, згідно якої просить вирок суду в частині призначеного ОСОБА_7 покарання скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст.286-1 КК України у виді позбавлення волі на строк 1 рік з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Не оспорюючи фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, встановлених судом, правильності кваліфікації дій та доведеності вини ОСОБА_7 , вважає, що вирок суду першої інстанції в частині призначеного обвинуваченому покарання є незаконним, необґрунтованим з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Зазначає, що судом першої інстанції не встановлено таких даних про особу обвинуваченого, які б давали можливість призначення в конкретному випадку більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, є дійсно необхідним і буде цілком достатнім для виправлення засудженого і попередження нових злочинів.

Звертає увагу суду на тому, що судом першої інстанції при призначенні основного покарання обвинуваченому із застосуванням ст.69 КК України не дотримано вимоги п.3 ч.1 та ч.2 ст. 65, ч.2 ст.50 КК України та не враховано, що ОСОБА_7 керував транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння в нічну пору доби в межах населеного пункту, що свідчить про його високу суспільну небезпечність.

На думку апелянта, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про можливість застосування ст.69 КК України при призначені ОСОБА_7 покарання, як наслідок таке покарання не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, оскільки за своїм розміром є явно несправедливим.

Заслухавши доповідача, прокурора, яка підтримала подану апеляційну скаргу, обвинуваченого ОСОБА_7 , який заперечив проти задоволення апеляційної скарги прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга прокурора ОСОБА_8 підлягає задоволенню з наступних підстав.

Виходячи зі змісту вимог статті 370 КПК України, відповідно до якої судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим: законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

З оскаржуваного вироку вбачається, що суд першої інстанції вказаних вимог закону не дотримався.

Висновок суду про доведеність винності обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення відповідає фактичним обставинам справи та ніким з учасників процесу не оспорюється.

Згідно вироку суду, призначаючи покарання ОСОБА_7 суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке згідно ст.12 КК України відноситься до категорії нетяжких злочинів, вчиненого з необережності, дані про особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, суд визнав визнання ним своєї вини, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та добровільне відшкодування заподіяної злочином шкоди.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

Також судом враховано особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який вперше притягується до кримінальної відповідальності, працевлаштований, має на утриманні малолітню доньку 2013 року народження, виключно позитивно характеризується, добровільно відшкодував потерпілому витрати за лікування.

Однак, на думку апеляційного суду, суд першої інстанції призначаючи ОСОБА_7 покарання із застосуванням положень ст.69 КК України не вмотивував яким чином зазначені вище обставини впливають на суспільну небезпечність вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення та знижують ступінь тяжкості інкримінованого йому кримінального правопорушення, а тому прийшов до помилкового висновку про можливість виправлення останнього без відбування покарання.

Статтею 50 КК України визначено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ч.2 ст.65 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Згідно ч.1 ст.69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429, 437-439, 442, 442-1 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 року № 7, Призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, або не призначення обов`язкового додаткового покарання (ст. 69 КК) може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.

У кожному такому випадку суд зобов`язаний у мотивувальній частині вироку зазначити, які саме обставини справи або дані про особу підсудного він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання, а в резолютивній - послатися на ч. 1 ст. 69 КК.

Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» № 14 від 23.12.2005, при призначенні покарання за відповідною частиною ст.286 КК суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Колегія суддів звертає увагу на те, що посилаючись на можливість призначення обвинуваченому покарання із застосуванням ст.69 КК України, суд першої інстанції зобов`язаний не лише перерахувати обставини, що можуть бути враховані як такі, що пом`якшують покарання, а й обґрунтувати, виходячи із загальних засад призначення покарання, яким чином сукупність таких обставин істотно знизила тяжкість вчиненого злочину.

Проте, при ухваленні вироку суд першої інстанції не обґрунтував, яким є зв`язок обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_7 із вчиненим злочином і чому вони істотно знизили його тяжкість.

Крім того суд першої інстанції не виклав обґрунтування співмірності призначеного покарання вчиненому кримінальному правопорушенню, передбаченому ч.1 ст.286-1 КК.

З матеріалів кримінального провадження встановлено, що ОСОБА_7 керував транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння в нічну пору доби в межах населеного пункту та в результаті ДТП спричинив потерпілому тілесні ушкодження середньої тяжкості.

На переконання апеляційного суду, порушення Правил дорожнього руху особою в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння не випадково було відокремлено законодавцем в окремий склад кримінального правопорушення, саме у зв`язку з його підвищеною суспільною небезпечністю в порівнянні з кримінальним правопорушенням, передбаченим ч.1 ст.286 КК України.

Таким чином, позиція потерпілого, який не наполягав на суворому покаранні обвинуваченого, обставина відшкодування йому завданої шкоди, працевлаштованість обвинуваченого, наявність у нього на утриманні малолітньої доньки та його позитивна характеристика, у цій справі не мають вирішального значення з огляду на суспільну небезпеку інкримінованого ОСОБА_7 діяння у сфері безпеки руху.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що вирок суду першої інстанції в частині призначеного обвинуваченому покарання є незаконним та необґрунтованим з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст.409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є: неповнота судового розгляду; невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження; істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Частиною 1 ст.413 КПК України визначено, що неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є: незастосування судом закону, який підлягає застосуванню; застосування закону, який не підлягає застосуванню; неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту; призначення більш суворого покарання, ніж передбачено відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до ст.414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Враховуючи вищенаведене в сукупності і взаємозв`язку, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а вирок суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст.286-1 КК України - скасуванню через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення, особі обвинуваченого внаслідок м`якості з постановленням нового вироку в цій частині.

Призначаючи покарання ОСОБА_7 колегія суддів дотримуючись Загальної частини в межах Особливої частини, з урахуванням пом`якшуючих покарання обставин, вважає необхідним призначити ОСОБА_7 мінімальне покарання з межах санкції ч.1 ст. 286-1 КК України 1 рік позбавлення волі із позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

На думку колегії суддів таке покарання буде відповідати принципам законності, індивідуалізації, справедливості та співмірності та є достатнім для виправлення та запобігання вчиненню ОСОБА_7 нових кримінальних правопорушень.

Керуючись ст.ст.405, 407, 420, ч.15 ст.615 КПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу прокурора Житомирської окружної прокуратури ОСОБА_8 - задовольнити.

Вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 12 січня 2024 року щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання - скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_7 призначити покарання за ч.1 ст.286-1 КК України у виді 1 (одного) року позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки.

В решті, вирок суду першої інстанції залишити без зміни.

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 обчислювати з моменту приведення вироку до виконання.

На вирок суду може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді: