Справа №:755/9527/24
Провадження №: 1-кс/755/4068/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" січня 2025 р. Дніпровський районний суд міста Києва (далі - Суд) у складі слідчого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 та представника ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Києві скаргу ОСОБА_4 , в інтересах ОСОБА_3 , на бездіяльність дізнавача, у межах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 30 квітня 2024 за № 0001499, яка полягає у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 Кримінального процесуального Кодексу (далі КПК) України, установив:

І. Суть питання, що вирішується ухвалою, і за чиєю ініціативою воно розглядається

ОСОБА_4 , в інтересах ОСОБА_3 , звернувся до слідчого судді цього місцевого суду, у порядку ст. 303 КПК України, з цією скаргою у межах вказаного кримінального провадження, яка полягає у неповернення тимчасово вилученого майна, згідно з вимогами ст. 169 КПК, та просить зобов`язати дізнавача повернути вилучене майно.

Скарга умотивована в т.ч. тим, що це кримінальне провадження розслідується за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України, а саме, що невстановлена особа, умисно та таємно вчинила самоправні дії відносно транспортного засобу марки «Mazda» МХ-3, червоного кольору, 1995 р.в., ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_3 .

03 травня 2024 року слідчим Дніпровського УП винесена постанова про визнання речовим доказом ТЗ марки «Mazda» МХ-3, червоного кольору, 1995 р.в., ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 .

Надалі, 13 травня 2024 року, відповідно до акту прийому передачі транспортного засобу (речового доказу), транспортний засіб марки «Mazda» МХ-3, червоного кольору, 1995 р.в., ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 було поміщено на відповідальне зберігання та територію спеціального майданчика для зберігання затриманих транспортних засобів за адресою: м. Київ, вул. Гната Хоткевича, буд. 20-Б.

Після чого на це майно не накладався арешт у порядку п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України.

З огляду на наведене, заявник, у світлі норм ст. 16, 100, 169, 171 КПК України, просить скаргу задовольнити та повернути вилучене майно, котре має статус «тимчасово вилученого майна», адже фактично досудовим слідством та ВД, в порушення вказаних вимог КПК України, протиправно не повернуто тимчасово вилучене майно.

ІІ. Позиції сторін

В судовому засіданні адвокат ОСОБА_4 скаргу підтримав, просив задовольнити з огляду на не вжиття дій визначених ст. 170 КПК.

Інші сторони у судове засідання не з`явилися, хоча від ВД надійшли матеріали самого кримінального провадження. Тому, слідчий суддя беручи до уваги положення ст. 22, 26 КПК в частині того, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом та норми його ч. 3 ст. 306, яка регламентує, що неявка суб`єкта оскарження не перешкоджає розгляду провадження, з урахуванням строків розгляду скарг даного типу, вважає за можливе, у даному конкретному випадку, перейти до розгляду скарги по суті у їх відсутність.

ІІІ. Правове регулювання питання

Кримінальний процесуальний кодекс України

Стаття 16. Недоторканність права власності

1. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

2. На підставах та в порядку, передбачених цим Кодексом, допускається тимчасове вилучення майна без судового рішення.

Стаття 100. Зберігання речових доказів […]

1. Речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених статтями 160-166, 170-174 цього Кодексу.

Стаття 167. Підстави тимчасового вилучення майна

1. Тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення […] осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення, […].

2. Тимчасово вилученим може бути майно у вигляді речей, документів, грошей тощо, щодо яких є достатні підстави вважати, що вони: 1) підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди; […] 3) є предметом кримінального правопорушення, […]; 4) одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення […].

Стаття 168. Порядок тимчасового вилучення майна

2. Тимчасове вилучення майна може здійснюватися також під час обшуку, огляду.

Стаття 169. Припинення тимчасового вилучення майна

1. Тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено: 1) за постановою прокурора, якщо він визнає таке вилучення майна безпідставним; 2) за ухвалою слідчого судді чи суду, у разі відмови у задоволенні клопотання прокурора про арешт цього майна; 3) у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 171, частиною шостою статті 173 цього Кодексу; 4) у разі скасування арешту […]

Стаття 303. Рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача або прокурора, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування, та право на оскарження

1. […]: 1) бездіяльність слідчого, дізнавача, прокурора, яка полягає […] у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, […], - […] володільцем тимчасово вилученого майна, іншою особою, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування.

ІV. Мотиви, з яких виходила слідча суддя при постановленні ухвали у руслі з`ясованих обставин

Слідчий суддя вивчивши скаргу, заслухавши доводи особи, яка її подала, дослідивши матеріали провадження за скаргою та самого кримінального провадження, приходить до наступного.

Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, яке складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України (ст. 1 КПК України).

Завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (ст. 2 КПК України).

Позаяк, порядок, встановлений КПК (процесуальний порядок, форма, процедура), - це певна послідовність (кроки) прийняття кримінальних процесуальних рішень і здійснення кримінальних процесуальних дій (див. постанову Верховного суду України від 16 березня 2017 року у справі № 671/463/15-к).

Тому, для того, аби урегулювати проблематику питання, яка порушена у скарзі, у розрізі положень кримінального процесуального законодавство України в частині питання послідовності (кроків) прийняття кримінальних процесуальних рішень і здійснення кримінальних процесуальних дій, слід проаналізувати самі норми КПК України, які регулюють цю проблематику та вказані у п. ІІІ цієї ухвали.

Зокрема, їх системний аналіз свідчить, що тимчасово вилучене майно, яке перебуває в такому статусі, відповідно до положень Глави 16. Тимчасове вилучення майна КПК України, до вирішення питання про його арешт або повернення.

При цьому, після вилучення майна та навіть за умови прийняття процесуального рішення про визнання майна речовим доказом, окрім як з підстав ч. 3 ст. 100КПК, слідчий має, у силу норм ч. 1 ст. 100 КПК, накласти на нього арешт, у порядку ст. 170 вказаного Кодексу, або повернути володільцю, якщо вилучення було не у випадках, передбачених статтями 160-166, 170-174 цього Кодексу.

Такі дії орган розслідування має вчинити у строк визначений ч. 5 ст. 171 КПК України, котрий розпочинається відразу після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, в якої його було вилучено.

Іншого, не дано, у силу положень ст. 16 КПК. Позаяк, в протилежному випадку втрачається сенс у вирішенні питання щодо припинення тимчасового вилучення майна, згідно ст. 169 КПК України, оскільки в такому процесуальному статусі воно перебуває лише до моменту арешту.

За наслідками розгляду цієї скарги встановлено, що після вилучення майна, вказаного у п. І ухвали, на нього не накладався арешт, зокрема, у порядку п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК, як на речовий доказ.

При цьому, орган досудового розслідування не повернув тимчасово вилучене майно володільцю (власнику).

Більш того, той факт, що ТЗ визнано речовим доказом, не є ключовим, бо його (самого факту наявності постанови не достатньо, адже ч. 1 ст. 100 КПК вказує, що речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених статями 160-166, 170-174 цього Кодексу, а такі випадки не установлені, в цій справі, як і обставини передбачені ч. 3 ст. 100 КПК.

Згідно положень статті 1 Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Також, у відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).

За даними кримінального провадження (аркуш 27), котре надав ВД, ТЗ, згідно даних свідоцтва про реєстрацію, належить ОСОБА_3 .

Таким чином, в ході судового розгляду скарги не було встановлено обставин, які б підвереджували законність дій суб`єкта оскарження щодо неповернення майна після закінчення строку вказаного у ч. 5 ст. 171 КПК для розгляду питання про його арешт (у цій справі таке питання не ініціювалося). Водночас, у відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини, будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи, зокрема необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу, бо необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52), тобто іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98), оскільки у справі "Бакланов проти Росії" (рішення від 9 червня 2005 р.), так і в справі "Фрізен проти Росії" (рішення від 24 березня 2005 року) ЄСПЛ зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу "законності" і воно не було свавільним, а у справі "Ізмайлов проти Росії" (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) ЄСПЛ встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити "особистий і надмірний тягар для особи".

V. Висновок слідчого судді

За таких обставини, викладені у скарзі доводи є обґрунтованими, у зв`язку з чим слідчий суддя за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку вважає, що скарга підлягає задоволенню.

При цьому, обираючи спосіб захисту порушуваного права зі двох порушених у скарзі, слідчий суддя зауважує, що, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту, вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц вказано, що «належний спосіб або способи захисту обумовлюються змістом порушеного права та характером його порушення. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16».

В цьому випадку на час розгляду скарги, втручання державного органу у право на мирне володіння майном порушує "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав власника майна, тобто становить "особистий і надмірний тягар для особи" враховуючи його перебування у невизначеному стані.

Отже, тільки у спосіб зобов`язання вчинити дію в частині повернення майна (цей спосіб захисту з боку захисту є грунтовним), згідно ст. 307 КПК, бо є можливим усунути усі наслідки дії та відновити стан, який найімовірніше існував би, якби не було вчинено цю дію (бачення ОСОБА_4 щодо ще одного (додаткового) способу - розглянути питання веде в нікуди, бо спосіб захисту має втілювати безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту таким чином, щоб порушення було припинене, або в інший спосіб нівелювати негативні наслідки порушеного прав, чого не можливо досягти цією дією). Саме тому, слідчий суддя обирає шлях застосування єдино можливого шляху виправлення наслідків у такий спосіб, щоб відновити, наскільки це можливо, ситуацію, яка існувала до проведення такої дії, враховуючи, що ЄСПЛ у справі «П`єрсак проти Бельгії» (Piersack v. Belgium) (Article 50), Series A № 85, C. 16, зазначив, що він «виходитиме з того принципу, що заявник має бути, по можливості, повернений у становище, в якому він перебував», якби не було порушено його права, адже таким чином підкреслюється верховенство обов`язку відновлення status quo ante, а в рішенні від 31 жовтня 1995 року у справі «Папамічалопулос та інші проти Греції» (Papamichalopoulos and Others v. Greece) (стаття 50), Series A № 330-B, суд застосував принцип restitutio in integrum та вказав, що виправлення здійсненого порушення повинне, по можливості, усунути усі наслідки незаконної дії та відновити стан, який найімовірніше існував би, якби не було вчинено цю дію та застосувати в цих цілях всі можливі шляхи такого виправлення наслідків у такий спосіб, щоб відновити, наскільки це можливо, ситуацію, яка існувала до порушення (див. рішення у справах «Маестрі проти Італії» [ВП] (Maestri v. Italy [ВП]), заява № 39748/98, п. 47, ECHR 2004-І; «Ассанідзе проти Грузії» [ВПl] (Assanidze v. Georgia [ВП]), заява № 71503/01, п. 198, ECHR 2004-ІІ; «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» [ВП] (), заява № 48787/99, п. 487, ECHR 2004-VII).

Тому, на підставі викладеного та керуючись статтями 100, 167-169, 170-171, 303-307, 309, 310, 369-372, 376, 395 Кримінального процесуального кодексу України, Суд постановив:

скаргу - задовольнити.

Зобов`язати дізнавача (старшого групи за наявності), у кримінальному провадженні, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 30 квітня 2024 за № 0001499, повернути ОСОБА_3 транспортний засіб марки «Mazda» МХ-3, червоного кольору, 1995 р.в., ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 .

Ухвала оскарженню не підлягає та є обов`язковою до виконання на всій території України.

Слідчий суддя ОСОБА_5