Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/255/25 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.02.2025 року. Кропивницький апеляційний суд колегією суддів судової палати у кримінальних справах у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у письмовому провадженні у м. Кропивницькому апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 на ухвалу Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 20 лютого 2025 року,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської областіперебуває кримінальне провадження відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000065 від 22.01.2024 року, стосовно ОСОБА_5 , обвинуваченого у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України.

В судовому засіданні, яке відбулось 20.02.2025 суд за клопотанням прокурора продовжив дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_5 на 60 днів, починаючи з 11:00 години 20 лютого 2025 року до 11:00 години 20 квітня 2025 року.

Продовжуючи обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, суд першої інстанції зазначив, що обвинувачений може переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілу, яка проживає з ним за однією адресою, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, тобто існують ризики, передбачені п.п.1,2,3 ч.1 ст.177 КПК України. Відтак з метою запобігання цих ризиків, обвинуваченому необхідно продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, в апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_5 просить скасувати ухвалу про продовження йому строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою та застосувати відносно нього більш м`який запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

В обґрунтування своїх вимог обвинувачений зазначає, що при розгляді клопотання прокурора не знайшло підтвердження посилання на начебто існуючий ризик переховування від суду; не знайшло підтвердження твердження прокурора про наявний ризик впливу обвинуваченого на свідків; не знайшло підтвердження припущення прокурора про те, що обвинувачений перешкоджатиме кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення.

Обвинувачений зазначає, що на даний час не існують вищевказані ризики, оскільки він має постійне місце проживання де проживає тривалий час, має на утриманні малолітню дитину, одружений, має постійне місце роботи, раніше не судимий, спроб ухилення від слідства не вчиняв.

Вважає, що наведені обставини у сукупності свідчать про безпідставність, недоцільність та невиправданість продовження строку дії найсуворішого запобіжного заходу, як тримання під вартою.

Обвинувачений, прокурор, клопотань про участь сторін під час розгляду апеляційної скарги не заявляли, тому відповідно до вимог ч.4 ст.422-1 КПК України, апеляційний розгляд здійснюється без участі сторін кримінального провадження.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали провадження та зваживши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами п.п.3 і 4 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського суду з прав людини обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ч.2 ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст.178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Відповідно до положень ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 цього Кодексу.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Разом з цим, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно зі сформованою практикою Європейського суду з прав людини тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Відповідно до ч.3 ст.331 КПК України, за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Колегія суддів за результатами апеляційного перегляду ухвали суду першої інстанції встановила, що зазначені вимоги кримінального закону судом першої інстанції належно дотримані.

Як вбачається із матеріалів судового провадження, питання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою було вирішене на стадії судового розгляду. Тобто це питання вирішувалось на стадії, яка унеможливлює перевірку обґрунтованості підозри, оскільки остання перестала існувати і на заміну якої висунуте обвинувачення. Обґрунтованість же обвинувачення перевіряється судом, який здійснює судовий розгляд на підставі обвинувального акта шляхом дослідження наданих сторонами кримінального провадження доказів і може бути вирішене шляхом ухвалення остаточного рішення у даному кримінальному провадженні. Таким чином, при вирішенні питання про продовження строків тримання під вартою у суді першої інстанції на стадії судового розгляду та при перевірці відповідного рішення судом апеляційної інстанції, вирішальним є вирішення питання про наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України.

Відповідно до наданих матеріалів, колегією суддів встановлено, що у провадженні Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської областіперебуває кримінальне провадження №0000065 від 22.01.2024 року, стосовно ОСОБА_5 , обвинуваченого у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України.

Ухвалою Знам`янськогоміськрайонного суду Кіровоградської області від 20.02.2025 обвинуваченому ОСОБА_5 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 днів.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив, що застосовний відносно обвинуваченого ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який спливає, відповідає характеру та тяжкості діяння, яке йому інкримінується, суспільній небезпеці інкримінованого йому кримінально - протиправного діяння. При цьому належним чином врахував, що встановленні при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ризики не зменшились, продовжують існувати, та у судовому засіданні прокурором доведено наявність обставин, які виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою.

З урахуванням змісту та обсягу обвинувачення, конкретних обставин кримінальних правопорушень, які інкриміновано ОСОБА_5 , покарання, яке може бути призначено, колегія суддів убачає достатні підстави для продовження застосування до обвинуваченого такого суворого виду запобіжного заходу, як тримання під вартою, оскільки потенційна загроза відбування тривалого строку покарання у виді позбавлення волі обумовлює продовження існування ризику того, що обвинувачений перебуваючи не в умовах попереднього ув`язнення, може здійснити спробу переховуватися від суду з метою ухилення від кримінальної відповідальності.

Також, виходячи з обставини вчинення кримінальних правопорушень, у яких обвинувачується ОСОБА_5 , те, що він обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину проти здоров`я особи, його дружина є потерпілою у вказаному кримінальному провадженні, фактичне місце проживання ОСОБА_5 , є місцем проживання його дружини, тобто є обґрунтовані підстави вважати про існування ризику незаконно впливати на потерпілу, з метою зміни її показів.

Крім того, оскільки судовий розгляд на даний час не завершений, існує ймовірність того, що перебуваючи не в умовах ізоляції обвинувачений матиме реальну можливість знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення.

Таким чином, доводи апеляційної скарги обвинуваченого щодо відсутності ризиків, передбачених ст.177 КПК України та їх існування на час розгляду клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу є необґрунтованими, оскільки зазначені ризики вказані у клопотанні прокурора з їх обґрунтуванням та встановлені в ухвалі суду.

Між тим, колегія суддів зауважує, що докази існування ризиків не завжди мають бути реальними, оскільки оцінка вірогідності та прогнозованість вчинення обвинуваченим таких дій в майбутньому, надається судом враховуючи певні докази, а запобіжний захід у вигляді тримання під вартою є превентивною мірою, спрямованою на недопущення вчинення обвинуваченим протиправних дій та поведінки, які зазначені вище, шляхом обмеження його конституційних прав шляхом тимчасової його ізоляції від суспільства.

Колегія суддів звертає увагу, що відсутність на даний час фактів втечі обвинуваченого, не завдання шкоди правам та інтересам інших осіб, даних про вчинення іншого кримінального правопорушення жодним чином не свідчить про неможливість вчинення ним цих дій в подальшому. Фактично, його належна процесуальна поведінка та відсутність спроб передбачених у ст.177 КПК України зумовлені не його високими моральними якостями, а дієвістю обраного запобіжного заходу.

З наведених підстав апеляційний суд не вбачає підстав для застосування більш м`якого запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_5 .

Отже, судом першої інстанції встановленні при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ризики, які не зменшились з моменту обрання запобіжного заходу обвинуваченому та продовжують існувати, а прокурором у судовому засіданні доведено наявність обставин, які виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою.

Стороною захисту під час апеляційного розгляду не надано документально підтверджених та переконливих доказів, що унеможливлюють перебування ОСОБА_5 під вартою. На даний час продовжують існувати обставини, які були підставою для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого у цьому кримінальному провадженні, наявні ризики, передбачені ст.177 КПК України, не зменшилися.

При цьому слід зазначити, що судом враховано обставини зазначені обвинуваченим в апеляційній скарзі, проте вказані обставини не можуть бути достатньою вагомими підставами, з урахуванням існуючих ризиків, для неможливості застосування запобіжного заходу тримання під вартою.

З урахуванням наданих матеріалів та встановленого в ході апеляційного розгляду, колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_5 є законним, обґрунтованим та вмотивованим, а висновок про продовження строку тримання під вартою правильним, обмеження його права на свободу в цьому випадку є виправданим та необхідним, через неможливість в жодний інший спосіб запобігти ймовірній реалізації ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України і забезпечити виконання ним своїх процесуальних обов`язків.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б були підставою для скасування або зміни ухвали суду, колегією суддів не встановлено. Тому апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 177, 178, 376, 405, 407, 419,422-1 КПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_5 залишити без задоволення, а ухвалу Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 20 лютого 2025 року, якою обвинуваченому ОСОБА_5 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без зміни.

Ухвала набирає законної сили негайно, є остаточною і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4