ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2025 року м. Рівне

Рівненський міський суд в особі судді ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду обвинувальний акт по кримінальному провадженні №0002110 від 18.07.2023 відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Невірків Корецького району Рівненської області, фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , одруженого, раніше несудимого, із вищою освітою, тимчасово не працюючого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, -

з участю: прокурора ОСОБА_4 , потерпілого ОСОБА_5 , представника потерпілого адвоката ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_3 , захисника-адвоката ОСОБА_7 , представника цивільного відповідача ПАТ "УСК Княжа Вієнна Іншуранс Груп" ОСОБА_8 , -

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_3 18 липня 2023, о 14 год 15 хв керуючи автомобілем Peugeot 308, р.н. НОМЕР_1 , який перебував у технічно справному стані, рухаючись навпроти будинку №2 по вул. Блогоявленська, зі сторони вул. Червонія в напрямку вул. Коновальця у м. Рівне, в порушення вимог підпункту б) пункту 2.3, пункту 10.1 та 16.6 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306, проявив неуважність до дорожньої обстановки, перед зміною напрямку рух не переконався, що це буде безпечним та не створить небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, повертаючи праворуч, при зеленому сигналі основного світлофора, не дав дорогу та допустив зіткнення з електросамокатом Crosser T4 Turbo S 3000W, під керуванням ОСОБА_5 , що рухався в зустрічному напрямку.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди водій електросамоката Crosser T4 Turbo S 3000W, ОСОБА_5 , отримав тілесні ушкодження у вигляді перелому тіла лівої великогомілкової кістки та дистального мета епіфізу (ДМЕ) обох (велико та малогомілкової) кісток лівої гомілки зі зміщенням, які в своїй сукупності відносяться до середнього ступеня тяжкості по тривалості розладу здоров`я.

Порушення ОСОБА_3 , пункту 10.1 ПДР, який передбачає, що перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, пункту 16.6 ПДР. Який передбачає, що повертаючи ліворуч або розвертаючись при зеленому сигналі основного світлофора, водій нерейкового транспортного засобу зобов`язаний дати дорогу трамваю попутного напрямку, а також транспортним засобам, що рухаються в зустрічному напрямку прямо або повертають праворуч, цим правилом повинні керуватися між собою і водії трамваїв, перебуває у прямому безпосередньому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та суспільно-небезпечними наслідками, що настали.

Таким чином, ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 286 КК України - як своїми умисними діями, які виразились у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України суд за клопотанням учасників судового розгляду, визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого, потерпілого, дослідженням цивільного позову з доданими документами та характеризуючих даних на обвинуваченого.

Судом з`ясовано, що обвинувачений та інші учасники судового розгляду правильно розуміють зміст цих обставин та наслідки їх не оспорювання. Сумнівів у добровільності та істинності їх позиції у суду немає. Крім того суд роз`яснив, що учасники судового розгляду будуть позбавлені права оспорювати у апеляційному порядку ті фактичні обставини справи, які в судовому засіданні не досліджувались, і які ніким не оспорюються.

ОСОБА_3 у судовому засіданні свою вину у вчиненні інкримінованого правопорушення визнав повністю, щиро покаявся, кваліфікацію правопорушення не оспорював та підтвердив факт, вчинення ним дорожньо-транспорьтної пригод 18 липня 2023, о 14 год 15 хв навпроти будинку №2 по вул. Блогоявленськав м. Рівне, а сама керуючи автомобілем Peugeot 308, р.н. НОМЕР_1 допустив зіткнення з електросамокатом Crosser T4 Turbo S 3000W, під керуванням ОСОБА_5 , що рухався в зустрічному напрямку. Цивільний позов визнає частково. Не заперечує щодо стягнення з нього на користь ОСОБА_5 50 000 грн моральної шкоди та 3200 грн майнової шкоди. В частині задоволення цивільного позову про стягнення з нього моральної шкоди в розмірі 242 465,68 грн, просив відмовити за безпідставністю. Просить суворо його не карати.

Потерпілий ОСОБА_5 в судовому засіданні підтвердив факт того, ОСОБА_3 18 липня 2023, о 14 год 15 хв керуючи автомобілем Peugeot 308, р.н. НОМЕР_1 , рухаючись навпроти будинку №2 по вул. Блогоявленська, зі сторони вул. Червонія в напрямку вул. Коновальця, що в м. Рівне, повертаючи праворуч, при зеленому сигналі основного світлофора, не дав йому дорогу та допустив зіткнення з електросамокатом Crosser T4 Turbo S 3000W, під його керуванням. Цивільний позов підтримав повністю. Міру покарання просив призначити на розсуд суду.

Представник цивільного відповідача ПАТ "УСК Княжа Вієнна Іншуранс Груп" ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснила, що страхова компанія не заперечує, щодо стягнення 73 495 (сімдесят три тисячі чотириста дев`яносто п`ять) гривень в рахунок відшкодування шкоди, пов`язаної з лікуванням, 3 881 (три тисячі вісімсот вісімдесят одну) гривню 60 копійок на відшкодування шкоди, заподіяної майну та 144 793 (сто сорок чотири тисячі сімсот дев`яносто три) гривні 84 копійки та втрати тимчасової непрацездатності.

Постановою слідчого СВ Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_9 від 18.07.2023 визнано речовим доказом та приєднано до матеріалів кримінального провадження електросамокат Crosser T4 Turbo S 3000W с сид, який передано на зберігання на територію майданчика тимчасово затриманих транспортних засобів за адресою: м. Рівне, вул. Дворецька (а.к.п. 28-30) по квитанції №184.

Ухвалою слідчого судді Рівненського міського суду від 25.07.2023 накладено арешт на електросамокат Crosser T4 Turbo S 3000W с сид, шляхом встановлення заборони власнику, чи будь-якій іншій особі користуватися та розпоряджатися ним до прийняття кінцевого рішення у кримінальному провадженні. (а.к.п. 34).

Постановою слідчого СВ Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_9 від 18.07.2023 визнано речовим доказом та приєднано до матеріалів кримінального провадження - автомобіль Renault 308, р.н. НОМЕР_2 , чорного кольору і.н. НОМЕР_3 , 2010 р.в., який передано на зберігання на територію майданчика тимчасово затриманих транспортних засобів за адресою: м. Рівне, вул. Дворецька (а.к.п. 35-36).

Ухвалою слідчого судді Рівненського міського суду від 25.07.2023 накладено арешт на автомобіль Renault 308, р.н. НОМЕР_2 , чорного кольору і.н. НОМЕР_3 , 2010 р.в., шляхом встановлення заборони власнику, чи будь-якій іншій особі користуватися та розпоряджатися ним до прийняття кінцевого рішення у кримінальному провадженні. (а.к.п. 40)

Витрати на залучення експертів становлять 6214 грн.

Міра запобіжного заходу відносно обвинуваченого не обиралась.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого суд вважає щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та часткове відшкодування завданих матеріальних збитків.

Обтяжуючих обставин суд не встановив.

Статтею 62 Конституції України гарантовано, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Зазначені права і свободи мають своє відображення у загальних засадах кримінального провадження, а саме у презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка відповідно до ст. 17 ч. 1 КПК України полягає у тому, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Конституційний Суд України у рішенні від 26 лютого 2019 року № 1-р/2019 у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) ст. 368-2 КК України зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.

Статтею 17 Закону України від 23.02.2016 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справи суди застосовують Конвенцію та практику суду, як джерело права.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Ірландія проти Сполученого Королівства», «Яременко проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Кобець проти України»).

Розумний сумнів - це такий непереборний сумнів, який залишається у слідчого, прокурора, слідчого судді, суду щодо винуватості обвинуваченого чи підсудного після всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи. Наявність розумного сумніву щодо обґрунтованості обвинувачення не дозволяє будь-якій неупередженій людині, яка міркує з належним розумом і сумлінням, визнати обвинуваченого винним.

Виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Таким чином, за результатами судового розгляду, суд дійшов висновку, що діяння, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_3 мало місце, та містить склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, і останній винен у його вчиненні.

Окрім того, потерпілим ОСОБА_5 заявлено цивільний позов до обвинуваченого ОСОБА_3 та ПАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» про відшкодування шкоди завданої кримінальним правопорушенням. З урахуванням збільшення позовних вимог потерпілий ОСОБА_5 просить стягнути з ОСОБА_3 242 465, 68 грн на відшкодування моральної шкоди, 3200 грн на відшкодування шкоди, заподіяної майну, а всього 245 665,68 гривень.

Стягнути з ПАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» 74 852, 78 грн на відшкодування шкоди, пов`язаної з лікуванням, 144 793, 84 грн на відшкодування шкоди, пов`язаної з тимчасовою втратою працездатності, 7 534, 32 грн моральної шкоди, 3 881, 60 грн, на відшкодування шкоди, заподіяної майну, а всього 231 062, 54 грн.

Згідно відзиву представника ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп», витрати на необхідність їх здійснення мають бути підтверджені документально відповідним закладом охорони здоров`я, а тому вважають, що документально підтвердженими є витрати на лікування в розмірі 73 495, 23 грн та розмір шкоди, у зв`язку із тимчасовою втратою працездатності, що становлять 144 739, 84 грн.

Обвинувачений ОСОБА_3 у своєму відзиві просить суд відмовити у задоволенні вимог про стягнення з нього моральної шкоди в сумі 242 465, 68 грн та 33 000 грн витрати на правничу допомогу вважаючи їх безпідставними та необґрунтованими.

Частиною 1 ст. 22 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 22 ЦК України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до положень ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Як передбачено частиною 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно статті 82 Цивільного кодексу України, передбачено порядок відшкодування шкоди, та Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 1961-ІV від 01 липня 2004 року.

Верховний суд України в п. 2 Постанови Пленуму «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року за № 6 (з подальшими змінами та доповненнями) роз`яснив судам, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

За правилами частини 1 та 2 статті 1187 Цивільного кодексу України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Вирішуючи пред`явлений ОСОБА_5 цивільний позов до ОСОБА_3 та ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» про стягнення моральної та матеріальної шкоди, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав.

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_3 , застрахована згідно договору (полісу) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власника наземного транспортного засобу № НОМЕР_4 у ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп». Згідно договору ліміт відповідальності за шкоду заподіяну життю і здоров`ю складає 320 000 гривень, за шкоду заподіяну майну 160 000 гривень, розмір франшизи становить 3200 гривень.

За приписами п. 22.1 ст. 22 Закону № 1961-IVу разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 29 червня 2022 року (справа № 477/874/19) шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого (стаття 23 Закону № 1961-IV).

Страхові виплати за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені в договорі страхування (пункт 9.4статті 9 Закону № 1961-IV).

Страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування (пункт 9.1статті 9 Закону № 1961-IV).

У разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи (абзац перший пункту 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV).

Страховик, керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою (абзац перший пункту 36.1статті 36 Закону № 1961-IV).

Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 11 грудня 2019 року в справі № 465/4287/15 (провадження 14-406цс19), у Законі № 1961-IVпрямо не передбачено, що встановлено досудовий порядок урегулювання спору. Не зазначено і про обов`язок особи, яка заявляє вимогу про виплату страхового відшкодування, спочатку звернутися до страховика, та не пов`язано дотримання такого порядку з правом чи можливістю цієї особи звернутися до суду з вимогою про стягнення страхового відшкодування. Тому у контексті вказаних обставин справи можна зробити висновок, що у Законі № 1961-IVне передбачено обов`язкового досудового порядку врегулювання питання з приводу виплати страхового відшкодування; особа, яка вимагає такої виплати, за власним розсудом може звернутися із заявою безпосередньо до страховика з дотриманням вимог, передбачених статтею 35 названого Закону, чи звернутися безпосередньо до суду. До аналогічних висновків прийшов Верховний суд у постанові від 09 квітня 2020 року у справі № 537/5586/17.

Згідно ст. 23 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого.

Крім того, відповідно до абз. 1 п. 26.2 ст. 26 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», мінімальний розмір страхового відшкодування за шкоду, пов`язану із стійкою втратою працездатності внаслідок дорожньо-транспортною пригою, у разі встановлення І групою інвалідності 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених на дату настання страхового випадку.

Під час судового розгляду потерпілим було надано документальне підтвердження витрат на лікування в розмірі 73 495, 23 грн., 144 793, 84 грн у зв`язку із тимчасовою втратою працездатності, 3 881 (три тисячі вісімсот вісімдесят одну) гривню 60 копійок на відшкодування шкоди, заподіяної майну, які були перевірені в ході судового розгляду та підлягають стягненню з ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп».

Згідно ст. 23 ЦК України - особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.Пункт 4 частини другої статті 23 в редакції Закону № 3261-IV від 22.12.2005. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

В ході судового розгляду було встановлено, що потерпілий зазнав фізичного болю, моральних страждань внаслідок перелому ноги, що позначилось на його негативних змінах у житті. Після перенесених операцій, не має змоги вільно пересуватися без допомоги милиць. Втратив можливість на тривалий час ефективно працювати та відчуває вину через це перед сім`єю, змушений витрачати додаткові кошти на лікування.

Окрім того, внаслідок ДТП електросамокат ОСОБА_5 зазнав пошкоджень та потребує ремонту, витрати якого, згідно ремонтної калькуляції №23-0832443, яка була виготовлена на замовлення страховика, становлять 7 081, 60 грн. Також є доведеним вимога щодо стягнення витрат понесених ним на правничу допомогу.

За таких підстав, враховуючи те, що вина ОСОБА_3 у вчиненні ним інкримінованого правопорушення доведена повністю, суд виходячи з вимог справедливості та розумності вважає, що цивільний позов про стягнення з ОСОБА_3 на користь потерпілого ОСОБА_5 підлягає до часткового задоволення, а саме в частині стягнення моральної шкоди в розмірі 70 000 (сімдесят) тисяч моральної шкоди, 3200 (три тисячі двісті) гривень на відшкодування шкоди, заподіяної майну та 10 000 (десять) тисяч витрати на правничу допомогу.

У відповідності до ст. 12 КПК України, вчинене обвинуваченим кримінальне правопорушення відноситься до категорії нетяжких злочинів, що суд враховує при призначенні покарання.

Що стосується особи обвинуваченого то суд враховує, що він має постійне місце проживання, де характеризується позитивно, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, раніше судимий, неофіційно займається суспільно-корисною працею.

Щире каяття, це відповідне ставлення винної особи до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.

Каяття є негативно забарвлене почуття, що поєднує в особі співчуття або жаль з приводу свого вчинку і почуття провини за його наслідки.

Таким чином, суд приходить до переконання про дійсне, відверте визнання своєї провини обвинуваченим та щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, оскільки він протягом досудового розслідування так і в ході судового розгляду щиро покаявся у вчиненому та попросив вибачення у потерпілого.

Згідно п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2013 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного обвинуваченого, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватися вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. У кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Як слідує з п. 3 даної Постанови, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст.12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину його обставини його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчиненого групою осіб і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

У справі «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005, так і в справі «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005, Європейський суд з прав людини зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» п. 38 рішення від 16.10.2008 ЄСПЛ вказав, що для того, щоб втручання вважалось пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий тягар для особи».

Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступені тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування того чи іншого покарання.

Враховуючи характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого правопорушення, обставини його вчинення, особу винного та обставини, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого, а обтяжуючих обставин не встановлено, то суд прийшов до переконання, що обвинуваченому має бути призначене покарання без ізоляції від суспільства в межах санкцій інкримінуємої статті Кримінального Кодексу України у виді штрафу, оскільки саме такий вид покарання є адекватний характеру вчинення обвинуваченим кримінально-караних дій, і буде необхідний й достатній для його виправлення та попередження нових правопорушень.

Суд також вважає, що таке покарання відповідатиме тяжкості правопорушення, та не буде становити «особистий надмірний тягар для обвинуваченого та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства вимогам захисту основоположних прав особи". Крім того, призначене покарання буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого, і воно випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» 1950 року.

Згідно п.20 Постанови ВСУ від 23.12.2005 № 14 "Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті"- при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Відповідно до п. 21 даної Постанови - у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 і ст. 287 КК необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.

У висновку об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного суду від 04 вересня 2023 року вказано, що особі, яку визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК України, суд може призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами незалежно від того, чи мала така особа на момент вчинення кримінального правопорушення отримане в передбаченому законом порядку посвідчення на право керування транспортними засобами.

Таким чином, суд вважає не позбавляти ОСОБА_3 права керувати транспортним засобом враховуючи те, що останній під час скоєння необережного злочину в стані алкогольного сп`яніння не перебував, автомобіль необхідний йому для побутових цілей, оскільки він займається супільно-корисливою працею, а також необхідний для потреб сім"ї. Як свідчать матеріали кримінального провадження, керований останнім автомобіль був у технічно справному стані. У ході досудового слідства та у судовому засіданні не було виявлено обставин, які б підтверджували наявність у цьому автомобілі таких несправностей, за яких згідно з відповідними правилами була б заборонена його експлуатація.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 370, 374 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

ОСОБА_3 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначити покарання у виді штрафу у розмірі 3000 (три тисячі) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 51 000 (п`ятдесят одну тисячу) гривень, без позбавлення права керування транспортними засобами.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 в рахунок відшкодування моральної шкоди 70 000 (сімдесят) тисяч гривень та 3200 (три тисячі двісті) гривень майнової шкоди та 10 000 (десять тисяч) гривень витрат на правничу допомогу.

Стягнути з ПАТ "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" на користь ОСОБА_5 - 73 495 (сімдесят три тисячі чотириста дев`яносто п`ять) гривень в рахунок відшкодування шкоди, пов`язаної з лікуванням, 3 881 (три тисячі вісімсот вісімдесят одну) гривню 60 копійок на відшкодування шкоди, заподіяної майну та 144 793 (сто сорок чотири тисячі сімсот дев`яносто три) гривні 84 копійки та втрати тимчасової непрацездатності.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави витрати на залучення експертів у сумі 6214 (шість тисяч двісті чотирнадцять) гривень.

Скасувати арешт, накладений ухвалами слідчого судді Рівненського міського суду від 25.07.2023, а саме: на електросамокат Crosser T4 Turbo S 3000W с сид, та на автомобіль Renault 308, р.н. НОМЕР_2 , чорного кольору і.н. НОМЕР_3 , 2010 р.в.

Речові докази - автомобіль Renault 308, р.н. НОМЕР_2 , чорного кольору і.н. НОМЕР_3 , 2010 р.в., повернути власнику - ОСОБА_10 , електросамокат Crosser T4 Turbo S 3000W с сид, повернути ОСОБА_5 .

Строк відбування покарання ОСОБА_3 починається з часу проголошення вироку.

Вирок може бути оскаржений обвинуваченим, потерпілим, прокурором шляхом подачі апеляційної скарги до Рівненського апеляційного суду через Рівненський міський суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок суду набирає законної сили, якщо інше не передбачене цим Кодексом після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок, який набрав законної сили, обов`язковий для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для всіх фізичних чи юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, і підлягає виконанню на всій території України.

Копія вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору. Інші учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя