Справа №759/7187/22 Головуючий в суді 1-ї інстанції - ОСОБА_1
Провадження №11-кп/824/2702/2025 Доповідач у суді 2-ї інстанції - ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2025 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

представника потерпілих - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали провадження за апеляційною скаргою представника потерпілих - адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 06 листопада 2024 року, якою ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних проступків, передбачених ч. 1 ст. 125, ч. 1 ст. 129 КК України, звільнено від кримінальної відповідальності на підставі п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження щодо нього закрито. Цивільний позов потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 залишено без розгляду та роз`яснено їх право звернутися із заявою в порядку цивільного судочинства. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати за проведення експертиз,-

В С Т А Н О В И Л А:

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_7 , 20.09.2021 року, близько 22-30 год., перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 з вікна квартири на першому поверсі, використовуючи предмет, схожий на пістолет, погрожував вбивством ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

Так, 20.09.2021 приблизно о 22-00 год. ОСОБА_9 разом із дружиною ОСОБА_10 , під`їхавши на власному автомобілі до автостоянки, розташованої біля під`їздів будинку №69 по бул. Ак. Вернадського в м. Києві, побачили припаркований, на їхню думку на два паркомісця, транспортний засіб - автомобіль «BMW323i», р.н. НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_7 ОСОБА_9 та ОСОБА_10 підійшли до вказаного будинку та постукавши у вікно квартири АДРЕСА_2 , яка розташована на першому поверсі, звернулися до ОСОБА_7 з проханням перепаркувати належний йому автомобіль. У ході розмови ОСОБА_7 розпочав словесний конфлікт, при цьому в останнього виник умисел, направлений на погрозу вбивством ОСОБА_9 та ОСОБА_10 . Далі ОСОБА_7 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх протиправних дій, з метою демонстрації реальності своїх погроз, взяв в руки предмет, схожий на пістолет, та направив його в бік ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , попередньо запитавши в останніх, чи швидко вони бігають, демонструючи при цьому спробу пострілу в бік останніх, а саме нажавши на спусковий гачок предмету, схожого на пістолет, який не був споряджений патронами. Вказана ситуація, яка супроводжувалась словесними погрозами та діями, викликала реальні побоювання у ОСОБА_9 та ОСОБА_10 реалізації погрози вбивством.

Крім цього, ОСОБА_7 , 20.09.2021 року, близько 22-30 год., перебуваючи за адресою: м. Київ, бульв. Ак. Вернадського, 69 наніс умисні легкі тілесні ушкодження ОСОБА_9 .

Так, 20.09.2021 приблизно о 22-00 год. ОСОБА_9 разом із дружиною ОСОБА_10 , під`їхавши на власному автомобілі до автостоянки, розташованої біля під`їздів будинку №69 по бул. Ак. Вернадського в м. Києві, побачили припаркований, на їхню думку на два паркомісця, транспортний засіб - автомобіль «BMW323i», р.н. НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_7 ОСОБА_9 та ОСОБА_10 підійшли до вказаного будинку та постукавши у вікно квартири АДРЕСА_2 , яка розташована на першому поверсі, звернулися до ОСОБА_7 з проханням перепаркувати належний йому автомобіль. У ході розмови ОСОБА_7 розпочав словесний конфлікт. Далі ОСОБА_7 разом зі своєю донькою ОСОБА_11 вийшов до автостоянки навпроти під`їзду №3 буд. АДРЕСА_3 , де між ОСОБА_7 , ОСОБА_11 з одного боку, та ОСОБА_9 , ОСОБА_10 з іншого боку, продовжився словесний конфлікт, з приводу паркування власних автомобілів на автостоянці.

В процесі конфлікту, ОСОБА_7 , відчувши до ОСОБА_9 раптово виниклу особисту неприязнь, маючи умисел на умисне нанесення тілесних ушкоджень, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх протиправних дій, підбіг до ОСОБА_9 та схопивши останнього своєю правою рукою за шию, а лівою рукою за верхній одяг, став відтягувати останнього до стіни будинку, та штовхнув ОСОБА_9 правою стороною тіла об стіну.

Продовжуючи свої протиправні дії, ОСОБА_7 , не відпускаючи свою праву руку з шиї, а ліву руку з верхнього одягу ОСОБА_9 , штовхнув останнього на землю.

Своїми умисними діями, ОСОБА_7 спричинив ОСОБА_9 ряд тілесних ушкоджень, які відносяться до легких тілесних ушкоджень (за критерієм тривалості розладу здоров`я).

Таким чином, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 129, ч. 1 ст. 125 КК України.

Не погоджуючись з ухвалою суду, представник потерпілих - адвокат ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду змінити та постановити ухвалу, якою стягнути з ОСОБА_7 на користь потерпілих витрати на правову допомогу, а саме на користь ОСОБА_9 22 000 грн. на користь ОСОБА_10 21 500 грн. В мотивувальній частині, зазначити, що ОСОБА_7 підлягає звільненню від кримінальної відповідальності відповідно до ч. 1 ст. 44, п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України, як особа, яка вчинила кримінальні проступки, передбачені ч. 1 ст. 125, ч. 1 ст. 129 КК України.

Мотивуючи такі вимоги, вказує, що при винесенні ухвали судом першої інстанції істотно порушено норми кримінального процесуального закону, а саме позбавлено потерпілих права відшкодування витрат на правову допомогу. Вказує, що питання закриття кримінального провадження вирішувалось судом негайно в судовому засіданні, у зв`язку з чим, потерпілі були позбавлені об`єктивної можливості подати до суду докази наявності витрат на правову допомогу, хоча такі витрати були заявлені в межах цивільного позову.

Також, зазначає, що звільняючи ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності, суд не зазначив у своєму рішення чи є ОСОБА_7 винним у скоєнні інкримінованих кримінальних правопорушень та чи наявні відповідні підстави для звільнення останнього від кримінальної відповідальності.

Заслухавши доповідь судді, думку представника потерпілих, яка просила задовольнити апеляційну скаргу, пояснення прокурора, який послався на розсуд суду, думку обвинуваченого, який просив відмовити в задоволенні апеляційних вимог, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Статтею 44 КК України передбачено, що особа, яка вчинила злочин, звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених цим Кодексом. Звільнення від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених цим Кодексом, здійснюється виключно судом.

Відповідно до пп.1, 2 ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального проступку, за який передбачено покарання менш суворе ніж обмеження волі, минуло два роки, та за який передбачено покарання у виді обмеження волі, минуло три роки.

Відповідно до приписів п. 1 ч. 2 ст. 284, ч. 3 ст. 285, ч. 4 ст. 286, ч. 3 ст. 288 КПК, якщо під час здійснення судового провадження за обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, суд має невідкладно розглянути таке клопотання, та у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, і за наявності згоди особи на її звільнення на підставі спливу строків давності, закрити кримінальне провадження, звільнивши таку особу від кримінальної відповідальності.

Відповідно до висновку зробленого у постанові Об`єднаної Палати Верховного Суду від 12 вересня 2022 року у справі № 203/241/17, звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК є безумовним, оскільки приводом для нього є саме закінчення передбачених законом України про кримінальну відповідальність строків, наданих державі для доведення вини особи у вчиненні кримінального правопорушення та притягнення її до кримінальної відповідальності у встановленому кримінальним процесуальним законом порядку.

Особа звільняється судом від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності незалежно від наявності чи відсутності факту примирення з потерпілим, відшкодування шкоди, щирого каяття тощо, тобто, по суті, від особи взагалі не вимагається визнання своєї винуватості шляхом здійснення будь-яких активних дій.

Крім того, згода особи на звільнення її від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності й відповідно закриття кримінального провадження відносно неї на цій підставі не є тотожною визнанню особою своєї вини у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, і жодним чином не може підтверджувати винуватість особи, оскільки суперечитиме засадам презумпції невинуватості та доведеності вини (ст. 62 Конституції України, ст. 17 КПК).

Всупереч доводів апеляційної скарги представника потерпілих, при вирішенні клопотання сторони захисту про звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності, місцевим судом встановлено, що з моменту вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, минув диференційований у п.1 ч.1 ст 49 КК України дворічний строк, та з моменту вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 129 КК України минув диференційований у п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України трирічний строк притягнення обвинуваченого ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності, перебіг давності не зупинявся і не переривався, обвинувачений від слідства та суду не ухилялася та не заперечує щодо закриття кримінального провадження щодо нього з нереабілітуючих підстав.

Таким чином, місцевим судом встановлено наявність підстав для застосування у даному випадку положень ст. 49 КК України.

На переконання колегії суддів, рішення суду першої інстанції про наявність підстав для звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності з підстав закінчення строків давності та закриття кримінального провадження, є таким, що грунтується на вимогах закону.

Що стосується доводів апеляційної скарги про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону в частині вирішення питання про стягнення з обвинуваченого на користь потерпілих витрат на правову допомогу, то колегія суддів звертає увагу на таке.

Так, колегія суддів зауважує, що оскаржуваною ухвалою суду не вирішувалося питання про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_7 процесуальних витрат, а саме витрат на правову допомогу понесених потерпілими ОСОБА_10 та ОСОБА_9 .

Крім того, в суді апеляційної інстанції встановлено, що потерпілою стороною під час розгляду клопотання сторони захисту не було подано до суду доказів наявності витрат на правову допомогу, разом із розрахунком їх вартості.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що невирішення судом питання про стягнення з обвинуваченого на користь потерпілих витрат на правову допомогу, в даному випадку не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, на яке звертає увагу представник потерпілих.

Зазначене узгоджується з позицією Великої Палати Верховного суду, висловленою у постанові від 17.06.2020 року (справа № 598/1781/17) про те, що невирішення питання про розподіл процесуальних витрат не може бути єдиною підставою для скасування прийнятого рішення, оскільки не є істотним порушенням вимог КПК та не впливає на вирішення питання кримінально-правової кваліфікації, доведеності винуватості і призначення покарання.

Вирішення питання про розподіл процесуальних витрат полягає у висновку суду про стягнення або відмову у стягненні певної грошової суми, яка є процесуальними витратами у розумінні КПК. Залишення клопотання учасника провадження про розподіл процесуальних витрат без розгляду не є вирішенням судом питання про розподіл процесуальних витрат. Це питання може вирішити відповідно до положень ч. 5 ст. 534 КПК суд, який виніс рішення без вирішення питання про розподіл процесуальних витрат.

Таким чином, викладені в оскаржуваній ухвалі суду висновки не спростовуються доводами поданої апеляційної скарги.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що ухвала суду є законною, обгрунтованою та вмотивованою, підстави для її скасування відсутні, у зв`язку з чим залишає її без змін, а апеляційну скаргу представника потерпілих - без задоволення.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 418, 420 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 06 листопада 2024 року щодо ОСОБА_7 , - без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: