Провадження № 1-кс/947/4697/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.04.2025 року слідчий суддя Київського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі клопотання прокурора Київської окружної прокуратури ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000500 від 03.04.2023 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

До Київського районного суду м. Одеси, повторно після усунення недоліків, надійшло клопотання прокурора Київської окружної прокуратури ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000500 від 03.04.2023 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України.

У клопотанні сторона обвинувачення, з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), просить накласти арешт на об`єкт нерухомого майна квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101), яка на праві власності належить ОСОБА_4 .

Прокурор ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд клопотання без його участі. У своєму клопотанні прокурор просив розглянути його без участі діючого власника майна ОСОБА_4 .

За ч. 2 ст. 172 КПК України клопотання слідчого, прокурора, цивільного позивача про арешт майна, яке не було тимчасово вилучене, може розглядатися без повідомлення підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, їх захисника, представника чи законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо це є необхідним з метою забезпечення арешту майна.

Фіксування судового засідання за допомогою технічних засобів не здійснювалося на підставі ч. 4 ст. 107 КПК України.

Дослідивши клопотання та додані до нього матеріали, слідчий суддя дійшов наступного висновку.

В ході судового розгляду встановлено, що СВ Одеського районного управління поліції №1 ГУНП в Одеській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні відомості за яким внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000500 від 03.04.2023 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що 03.04.2023 року до ЧЧ ОРУП №1 ГУНП в Одеській області надійшла заява від ОСОБА_5 , про те що в невстановлені особи 24.12.2020 році на підставі підроблених документів, а саме: договору дарування від 01.02.2012 року шахрайським шляхом заволоділи правом на майно померлої у 2020 році ОСОБА_6 , а саме: квартирою АДРЕСА_2 .

З допиту потерпілої ОСОБА_7 встановлено, що вона мала рідну тітку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживала за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_6 була рідною сестрою її батька ОСОБА_8 . У червні місяці 2020 року ОСОБА_6 померла, прямих спадкоємців у неї немає, її чоловік та син померли раніше. Після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина у вигляді однокімнатної квартири АДРЕСА_2 . Після чого вона у вересні 2020 року звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Через деякий час вона дізналася про те, що 24.12.2020 року державним реєстратором було внесено до державного реєстру майнових прав договір дарування даної квартири, який нібито зареєстрований 01.02.2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_9 під номером №467, де було зазначено, що ОСОБА_6 подарувала цю квартиру ОСОБА_10 . Після чого, у 2021 році приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_11 було зареєстровано договір купівлі-продажу вищезгаданої квартири, де продавцем виступав ОСОБА_10 . Хочу пояснити, що договір дарування від 01.02.2012 року квартири АДРЕСА_2 не був зареєстрований у КП БТІ ЗМР у період часу з 2012 року по цей момент, також серед родичів та знайомих ОСОБА_6 не було ОСОБА_10 , вона не збиралася нікому дарувати чи продавати квартиру. Після чого, зв`язавшись із нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_9 , стало відомо, що вона 01.02.2012 не засвідчувала цей договір дарування, а у реєстрі під номером №467 засвідчено зовсім інший договір. Також стало відомо, що у договорі дарування даної квартири від 01.02.2012 вказано ідентифікаційний код ОСОБА_10 , однак цей ідентифікаційний код нікому не належить.

28.12.2020 року державним реєстратором Суворовської селищної ради Ізмаїльського району Одеської області ОСОБА_12 на підставі заяви ОСОБА_10 за №43349561 від 24.12.2020 року було прийнято рішення за №55965620 про державну реєстрація права власності за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_10 . У зазначеній заяві зазначено, що ОСОБА_10 надав державному реєстратору паспорт громадянина України на своє ім`я серії НОМЕР_1 , виданий 18.02.2000 року Котовським МРВ УМВС України.

Згідно відповіді Київського відділу у м. Одесі ГУ ДМС в Одеській області за №5112-413/5112.1-23 від 06.04.2023 року встановлено, що паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 оформлено на ім`я ОСОБА_10 , а не на ОСОБА_10 та фотографії у паспорті наданому приватному нотаріусу та в анкеті заяві про видачу паспорта відрізняються

30.12.2020 року приватним нотаріусом ОМНО ОСОБА_13 був посвідчений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , який зареєстрований в реєстрі за №12441, згідно якого ОСОБА_10 продав, а ОСОБА_4 придбала квартиру АДРЕСА_2 та 20.04.2021 року приватним нотаріусом ОМНО ОСОБА_13 був посвідчений договір іпотеки, якій зареєстрований в реєстрі за №4912.

11.07.2023 року з допиту свідка ОСОБА_9 встановлено, що в період з 2018 року по квітень місяць 2012 року була приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та здійснювала свою діяльність за адресою: АДРЕСА_3 . До її обов`язків як приватного нотаріуса входило посвідчення договорів, довіреностей, заповітів тощо. Як пояснює ОСОБА_9 , що вона не засвідчувала договір дарування квартири АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_10 01.02.2012 року та зареєстрований у реєстрі за №467.

13.07.2023 року квартира АДРЕСА_2 визнана речовим доказом.

Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 18.07.2023 року за клопотанням сторони обвинувачення, було накладено арешт із забороною відчуження та розпорядження та здійснення будь-яких реєстраційних дій на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101), яка на праві власності належить ОСОБА_4 .

В подальшому, ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 20.03.2025 року було задоволено клопотання адвоката ОСОБА_14 , подане в інтересах ОСОБА_15 та скасовано арешт накладений ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 18 липня 2023 в рамках кримінального провадження № 0000500 від 03.04.2023 на квартиру АДРЕСА_2 .

Як вбачається з даної ухвапли, слідчим суддею було встановлено, що 30 грудня 2020 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_13 , за реєстровим № 12441, було посвідчено договір купівлі-продажу, на підставі якого ОСОБА_10 продав, а ОСОБА_16 купила квартиру АДРЕСА_2 .

Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України)

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Згідно статті 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Права володіння, користування та розпоряджання своїм майном належать власникові (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України).

Частиною 1 ст. 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

У вказаній ухвалі зазначено, що, як на підставу необхідності подальшого арешту вказаної квартири, прокурор повідомив, що органом досудового розслідування планується здійснити допит нотаріуса Київського МНО ОСОБА_9 , яка посвідчувала договір дарування від 01.02.2012 року, яка наразі перебуває під вартою в м. Києві та відібрати у неї зразки підпису.

Однак, з матеріалів кримінального провадження № 0000500? було встановлено, що 11.07.2023 року старшим слідчим СВ Одеського районного управління поліції № 1 ГУНП в Одеській області ОСОБА_17 було отримано зразки почерку та підпису, а також здійснено допит ОСОБА_9 в якості свідка. Останні слідчі дії були вчинені в січні 2024 року шляхом направлення вимоги в порядку ст. 40,93 КПК до Головного управління ДПС.

Слідчий суддя звертає увагу, що до поданого клопотання прокурор в порушення вимог, щодо обґрунтованості та вмотивованості, не надав жодних доказів того, що органом досудового розслідування планується проведення будь-яких слідчих (розшукових) дій.

Також матеріали клопотання не містять й даних про процесуальний статус власника майна, а саме ОСОБА_4 , яка не допитана в рамках даного кримінального провадження навісь в якості свідків.

Слідчий суддя вважає, що обмеження права власності на житло, особи яка не має процесуального статусу в рамках кримінального провадження є недопустимим, оскільки гарантоване право власності захищається Конституцією України.

Клопотання прокурора про арешт квартири АДРЕСА_2 є необґрунтованим, оскільки прокурором формально викладено фактичні обставини ймовірного вчинення кримінально-протиправних дій та формально визначено мету та завдання арешту майна, яке, на його думку являється в достатній мірі обґрунтованим для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження. Між тим, по суті, таке посилання являється нічим іншим, яку формальним цитуванням положень КПК України в частині, яка регламентує вирішення поняття накладення арешту майна.

Отже, на теперішній час слідчий суддя не розуміє з яких правових підстав прокурор звертається знову з клопотанням про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_2 , оскільки в клопотанні не зазначено нових обставин, які обумовлюють необхідність вжиття заходів забезпечення кримінального провадження, клопотання сторони обвинувачення є повністю аналогічним попередньому.

Слідчий суддя опосередковано ставиться до посилання прокурора на той факт, що 06.12.2024 року Приморським районним судом м. Одеси було ухвалено рішення у справі № 522/23413/23 визнано недійсним договору іпотеки від 20.04.2021, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_18 , посвідченого приватним нотаріусом ОМНО ОСОБА_13 та зареєстрованим в реєстрі під № 4912 та витребування від ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_7 , оскільки прокурор не надав доказів того, що вказане рішення набрало законної сили та виконане.

Більш того, як зазначає сам прокурор у своєму клопотанні квартира АДРЕСА_2 , на час розгляду даного питання, належить ОСОБА_4 .

Стаття 41 Конституції України закріплює положення про те, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Як вбачається зі змісту клопотання, прокурор обмежився лише наведенням фактичних обставин вчинення кримінальних правопорушень, цитуванням вимог кримінального процесуального закону та узагальненим посиланням на те, що накладення арешту на зазначене майно необхідне для забезпечення його збереження як речових доказів.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Положеннями ст. ст. 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Вказана норма узгоджується зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Частина 1 ст. 170 КПК України передбачає що, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

При цьому, ч. 2 вказаної норми встановлює, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (ч. 1 ст. 2 КПК України).

Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом (ч. 1 ст. 16 КПК України).

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права (ст. 1 Протоколу №1 (1952 рік) до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Крім того, у ст.1 Першого Протоколу від 20.03.1952 року до «Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод» зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

При цьому, у Рішенні ЄСПЛ «Серявін проти України» зазначено, що будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні ч.1 ст.1 Першого Протоколу до «Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод», лише якщо забезпечено "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Питання стосовно того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним.

Також, у Рішенні ЄСПЛ «Серявін проти України» зазначено, що вимога законності, яка випливає з «Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод» означає вимогу дотримання відповідних положень національного закону і принципу верховенства права.

Необхідно зазначити, що у Рішенні «Серявін проти України», ЄСПЛ розглянув справу у якій йшлося про втручання органів державної влади у володіння майном особи, тому слідчий суддя вважає, що вказане рішення певним чином відображає природу правовідносин, які склалися у цій справі.

Як вже було зазначено вище, положення КПК України, зокрема ст. 170 КПК України, передбачають накладення арешту на майно, проте такий арешт може бути накладений при певних умовах.

Щодо дотримання принципу верховенства права, то відповідно до ч.1 ст.8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави

Також, відповідно до ч.2 ст.8 КПК України принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Слідчий суддя вважає за необхідне зазначити, що в даному випадку втручання у мирне володіння майном особи державними органами не буде законним та таким, що відповідає принципу верховенства права, так як відповідно до матеріалів клопотання не вбачається, що вказане майно будь-яким чином використовувалося для скоєння вказаного кримінального правопорушення або було набуто в результаті його скоєння.

Таким чином, дії органів державної влади не відповідають положенням КПК України та принципу верховенства права, з чого вбачається, що втручання було свавільним і не задовольнило вимогу законності.

Слідчий суддя звертає увагу, що необґрунтоване накладення арешту майна може в подальшому потягнути за собою негативні наслідки для даного кримінального провадження та не буде слугувати його завданням, а також може порушити законні права власників та володільців майна.

З викладеного вбачається, що, в даному випадку, втручання органів влади у захищене право суперечить загальній нормі, зазначеній у ст.1 Першого Протоколу від 20.03.1952 року до «Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод».

Також, окремо слід звернути увагу, що у даному кримінальному провадженні жодній особі не повідомлено про підозру, не призначена експертиза, а від так вважає, що застосування найсуворішого заходу забезпечення кримінального провадження суттєво порушуватиме права осіб, які не мають жодного процесуального статусу у даному кримінальному провадженні.

Враховуючи, що прокурором в своєму клопотанні не було обґрунтовано необхідність в застосуванні заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна, з урахуванням норм національного законодавства та практики ЄСПЛ, слідчий суддя приходить до переконання, що прокурором не доведено необхідність в накладенні арешту на об`єкт нерухомого майно, у зв`язку із чим клопотання останнього задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 132, 170-173, 309 КПК України, слідчий суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання Київської окружної прокуратури ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000500 від 03.04.2023 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її оголошення до Одеського апеляційного суду.

Слідчий суддя ОСОБА_1