Справа № 308/2101/23
Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08.04.2025 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі суддів: ОСОБА_1 (головуючого), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю секретаря судових засідань ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника-адвоката ОСОБА_7 , розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді кримінальне провадження 11-кп/4806/260/23, за апеляційною скаргою захисника-адвоката ОСОБА_7 на вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21.03.2023.

Цим вироком:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Запоріжжя, мешканець АДРЕСА_1 , українець, громадянин України, з початковою освітою, непрацюючий, неодружений, раніше судимий (з непогашеною судимістю), засуджений:

- за ч. 4 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 05 (п`ять) років.

Строк відбування покарання ОСОБА_6 ухвалено рахувати з 24.01.2023.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_6 у виді тримання під вартою, до набрання вироком законної сили залишено без змін.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави витрати, пов`язані із залученням експертів в розмірі 1510 грн 24 коп.

Речові докази DVD-R диски, ухвалено зберігати при матеріалах кримінального провадження.

Згідно вироку ОСОБА_6 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

02.01.2023 близько 19 год 06 хв ОСОБА_6 , перебуваючи шляхом вільного доступу, у приміщенні кафе «Годинка», що за адресою: м. Ужгород, вул. Н. Незалежності, 2, умисно, таємно, повторно, з корисливих спонукань, з метою особистої наживи та збагачення за рахунок викраденого чужого майна, викрав планшет, чорного кольору, марки «Amazon», модель Fire HD 8 2020, діагональ дисплея 8, об`єм пам`яті 32 гб вартістю 2243 грн та ноутбук марки «Dell» «Latitude Е5440 14» 15-421 ОМ» об`єм пам`яті 8 гб, чорного кольору вартістю 6483 грн, чим завдав потерпілій ОСОБА_9 матеріальної шкоди, на загальну суму 8726 грн, після чого з місця події зник, розпорядившись викраденим на власний розсуд.

15.01.2023 близько 19 год 40 хв ОСОБА_6 , перебуваючи шляхом вільного доступу, у приміщенні ТОВ «ЮНО» мережа магазину «Простор», що за адресою: м. Ужгород, Капушанська, 35, умисно, таємно, повторно, з корисливих спонукань, з метою особистої наживи та збагачення за рахунок викраденого чужого майна, викрав колонку-блютуз, чорно-синього кольору, марки «WIRELESS» модель «SPEAKER» вартістю 368,89 грн, чим завдав потерпілій стороні - ТОВ «ЮНО» «Простор», матеріальної шкоди на вказану суму, після чого з місця події зник, розпорядившись викраденим на власний розсуд.

-2-

17.01.2023 близько 15 год 50 хв ОСОБА_6 , перебуваючи шляхом вільного доступу, у приміщенні магазину «Ельдорадо», що за адресою: м. Ужгород, Минайська, 16 Г, умисно, таємно, повторно, з корисливих спонукань, з метою особистої наживи та збагачення за рахунок викраденого чужого майна, викрав портативну акустику JBL Flip 6 Blue, синього кольору вартістю 4165,83 грн, чим завдав потерпілій стороні - ТОВ «ДІЄСА» матеріальної шкоди на вказану суму, після чого з місця події зник, розпорядившись викраденим на власний розсуд.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 просить вирок суду в частині призначення обвинуваченому ОСОБА_6 покарання змінити та застосувати положення ст. 75 КК України. В обґрунтування апеляційних вимог захисник зазначає про те, що суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_6 покарання не дотримався вимог закону, оскільки належним чином не врахував ступінь тяжкості вчинених обвинуваченим злочинів та обставини, що пом`якшують покарання. Також вважає, що наявність у ОСОБА_6 попередніх судимостей, не являється перешкодою в застосуванні положень як ст.75, так і ст. 69 КК України.

Кримінальне провадження розглядається за відсутності потерпілої ОСОБА_9 , представника ТОВ «ДІЄСА» ОСОБА_10 , представника ТОВ «ЮНО» ОСОБА_11 , неявка яких, з огляду на положення ч. 4 ст. 405 КПК України, не перешкоджає його розгляду. При цьому береться до уваги, що повідомлення про час та місце розгляду апеляційної скарги вказаним особам надіслано відповідно до вимог закону і апеляційним судом вжито всіх необхідних і передбачених законом заходів щодо повідомлення цих осіб про час та місце розгляду кримінального провадження, що свідчить про те, що вони вважаються повідомленими про час та місце судового засідання. Заяв чи клопотань про відкладення апеляційного розгляду на інший термін, а також відомостей про поважність причин неявки, від указаних осіб не надходило. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що потерпіла ОСОБА_9 , представник ТОВ «ДІЄСА» ОСОБА_10 та представник ТОВ «ЮНО» ОСОБА_11 , не брали участі у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, подавши відповідні заяви про проведення такого розгляду без їхньої участі, не заперечуючи щодо судового розгляду у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, що свідчить про те, що вони не зацікавлені в результатах розгляду кримінального провадження. Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до ст. 28 КПК України під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника-адвоката ОСОБА_7 , які не підтримали подану обвинуваченим ОСОБА_6 02.10.2024 заяву про відклик апеляційної скарги, та просили задовольнити апеляційну скаргу захисника-адвоката ОСОБА_7 , промову прокурора ОСОБА_5 , яка заперечила щодо застосування відносно ОСОБА_6 положень ст. 69, 75, 76 КК України, перевіривши матеріали кримінального провадження, доводи апеляційної скарги, колегія судів уважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

09.08.2024 набув чинності Закон України від 18.07.2024 № 3886-IX «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та

-3-

врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» (далі Закон № 3886-IX), яким було внесено зміни до статті 51 КУпАП (Дрібне викрадення чужого майна).

Положеннями ч. 1 ст. 51 КУпАП (у редакції Закону № 3886-IX) передбачено відповідальність за дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення не перевищує 0,5 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Частиною 2 статті 51 КУпАП (у редакції Закону № 3886-IX) встановлено, що відповідальність за вчинення дій, передбачених ч. 1 ст. 51 КУпАП настає, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення становить від 0,5 до 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Отже, особа, яка вчинила дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, підлягає адміністративній відповідальності у випадку, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення становить від 0,5 до 2-х неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Аналіз вказаних норм закону свідчить про те, що кримінальна відповідальність настає у випадку, якщо розмір викраденого майна перевищує розмір, встановлений ст. 51 КУпАП, а саме 02 (два) неоподатковуваних мінімуми доходів громадян.

Згідно з частиною 5 підрозділу 1 розділу ХХ Податкового кодексу України, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 грн, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 169.1.1 пунктом 169.1 статті 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року, яка дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), встановленого законом станом на 01 січня звітного податкового року.

Зі змісту вироку вбачається, що за епізодом від 15.01.2023 по факту крадіжки ОСОБА_6 майна ТОВ «ЮНО» мережа магазину «Простор», останньому спричинено матеріальну шкоду на суму 368,89 грн.

Станом на 01.01.2023 прожитковий мінімум для працездатних осіб становив 2684 грн, а 50 відсотків від його розміру становили 1342 грн.

Таким чином, з огляду на зміст положень Податкового кодексу України та Закону № 3886-IX, на момент вчинення ОСОБА_6 крадіжки за епізодом від 15.01.2023, розмір вартості викраденого майна, з якого настає кримінальна відповідальність за ст. 185 КК України, становив 2684 грн (1342?2 = 2684).

Як вбачається з вироку суду, діями ОСОБА_6 заподіяні матеріальні збитки ТОВ «ЮНО» мережа магазину «Простор» є меншими, ніж 2684 грн.

Положеннями ч. 1 ст. 3 КК України встановлено, що законодавство України про кримінальну відповідальність становить КК України, який ґрунтується на Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права. При цьому зміни до законодавства України про кримінальну відповідальність можуть вноситися виключно законами про внесення змін до цього Кодексу та/або до кримінального процесуального законодавства України, та/або до законодавства України про адміністративні правопорушення (ч. 6 ст. 3 КК України).

Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

-4-

Зазначені норми Основного Закону України також знайшли своє відображення і в ч. 1 ст. 5 КК України, згідно з якою закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Враховуючи те, що вартість таємно викраденого ОСОБА_6 майна за епізодом від 15.01.2023 була меншою за 2684 грн, тобто ця сума є меншою за розмір, з якого відповідно до Закону № 3886-IX та положень Податкового кодексу України настає кримінальна відповідальність, апеляційний суд вважає, що з огляду на передбачений статтею 58 Конституції України і статтею 5 КК України принцип зворотної дії закону в часі та з урахуванням вищенаведеного, вчинений ОСОБА_6 епізод крадіжки не підпадає під кримінально каране діяння, передбачене Особливою частиною КК України, а саме у даному випадку ч. 4 ст. 185 КК України.

Внесені законодавцем зміни про кримінальну відповідальність призвели до часткової декриміналізації діяння, і дія Закону має зворотну дію у часі, тому скасовує кримінальну відповідальність у разі заподіяння злочином меншої шкоди, ніж встановлено нормою закону.

Пунктом 4-1 частини 1 статті 284 КПК України визначено, що кримінальне провадження закривається в разі, якщо втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

За змістом ч. 3 ст. 479-1 КПК України, якщо під час здійснення судового розгляду щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння, суд зупиняє судовий розгляд і запитує згоду обвинуваченого на закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої пунктом 4-1 частини першої статті 284 цього Кодексу. Суд закриває кримінальне провадження на цій підставі, якщо обвинувачений проти цього не заперечує.

Відповідно до п. 1-2 ч. 1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається судом з підстави, передбаченої пунктом 4-1 частини першої цієї статті, якщо підозрюваний, обвинувачений заперечує проти закриття за цією підставою.

Беручи до уваги те, що відповідно до положень Закону України № 3886-ІХ сума викраденого, з якої настає кримінальна відповідальність за злочини щодо права власності - збільшилася, апеляційний суд вважає, що у даному випадку наявні правові підстави для скасування вироку Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21.03.2023 щодо ОСОБА_6 в частині засудження за ч. 4 ст. 185 КК України за епізодом від 15.01.2023 по факту крадіжки майна ТОВ «ЮНО» мережа магазину «Простор», та закриття провадження в цій частині на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку із втратою чинності закону, яким встановлено кримінальну протиправність діяння. Щодо такого закриття не заперечували сторони кримінального провадження, зокрема прокурор, обвинувачений та захисник, про що під час апеляційного розгляду висловили відповідну позицію.

Вказане узгоджується з висновком та позицією ОП ККС ВС, які містяться у постанові від 07.10.2024 (справа № 278/1566/21, провадження № 51-2555кмо24).

Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин вчинення кримінальних правопорушень, доведеності вини та кваліфікації дій ОСОБА_6 за ч. 4 ст. 185 КК України (епізоди крадіжок майна потерпілої ОСОБА_9 від 02.01.2023 та ТОВ «ДІЄСА» від 17.01.2023), сторонами кримінального провадження не оспорюється.

При цьому, апеляційний суд враховує, що судовий розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_6 відбувся за правилами ч. 3 ст. 349 КК України, що стороною захисту не заперечується.

-5-

Тому апеляційним судом, з огляду на положення ст. 404 КПК України, висновки суду першої інстанції в цій частині не перевіряються.

Апеляційний суд вважає, що дії обвинуваченого ОСОБА_6 за ч. 4 ст. 185 КК України (епізоди крадіжок майна потерпілої ОСОБА_9 від 02.01.2023 та ТОВ «ДІЄСА» від 17.01.2023) кваліфіковані правильно.

Доводи апеляційної скарги про суворість призначеного ОСОБА_6 покарання та про можливість застосування щодо нього положень ст. 69, 75 КК України апеляційний суд відхиляє з огляду на таке.

Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК України) наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду.

Відповідно до ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушень, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Згідно до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України, а також враховуючи роз`яснення, що містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24. 10. 2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», висновки з усіх питань, пов`язаних з призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.

Як вбачається з мотивувальної частини вироку суд, призначаючи ОСОБА_6 покарання, виконав вимоги ст. 65 КК України та врахував характер та ступінь тяжкості вчинених ним кримінально караних діянь, спосіб їх вчинення, дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий (має непогашену судимість за вчинення умисних корисливих злочинів проти власності й відносно нього відкриті інші кримінальні провадження), неодружений, непрацюючий, має постійне місце проживання, на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Суд першої інстанції також врахував обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченому, зокрема: щире каяття у вчиненому, визнання вини, активне сприяння розкриттю злочину. Обставин, що обтяжують покарання, судом першої інстанції не встановлено.

Згідно ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429, 437-439, 442, 4421 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне

-6-

правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Відповідно до вимог чинного законодавства, призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, або не призначення обов`язкового додаткового покарання (ст. 69 КК) може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопоркшення, з урахуванням особи винного.

Проте, обставин, які б суттєво знижували ступінь тяжкості вчинених ОСОБА_6 кримінальних правопорушень та являлись передумовою для застосування щодо нього положень ст. 69 КК України судом першої інстанції не встановлено. Не встановила їх і колегія суддів апеляційного суду при перегляді вироку.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу того, що виправлення та перевиховання, а також попередження вчинення нових кримінальних правопорушень обвинуваченим можливо лише з призначенням ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції відповідної статті закону України про кримінальну відповідальність і підстави для застосування ст. 69 КК України та зменшення обвинуваченому строку призначеного покарання у даному кримінальному провадженні відсутні.

Відповідно до положень ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Всупереч доводів апеляційної скарги захисника, колегія суддів уважає, що розмір призначеного обвинуваченому ОСОБА_6 покарання відповідає тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень та даним про його особу, а також відповідає критерію справедливого покарання, у тому числі вимогам ст. 65 КК України та його меті.

Беручи до уваги, що обвинувачений ОСОБА_6 має постійне місце проживання, на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, щиро розкаявся у вчиненому, визнав вину, активно сприяв розкриттю кримінальних правопорушень, однак враховуючи тяжкість вчинених кримінальних правопорушень, наявність судимості та інших кримінальних проваджень стосовно нього, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про призначення обвинуваченому ОСОБА_6 мінімального покарання, передбаченого санкцією ч. 4 ст. 185 КК України.

При цьому, суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги те, що ОСОБА_6 умовно-достроково звільнившись з місць позбавлення волі за вчинення попередніх кримінальних правопорушень на шлях виправлення не став, належних висновків не зробив, натомість вдався до вчинення нових кримінальних правопорушень.

Таким чином, перевіркою матеріалів кримінального провадження відносно ОСОБА_6 встановлено, що суд першої інстанції при призначенні обвинуваченому покарання дотримався вимог кримінального та кримінального процесуального закону. Колегія суддів вважає, що покарання обвинуваченому ОСОБА_6 судом першої інстанції призначено з урахуванням вимог ст. 65 КК України.

-7-

Що стосується апеляційних вимог щодо наявності підстав для звільнення обвинуваченого ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, апеляційний суд зазначає наступне.

За положенням ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» зі змінами від 06.11.2009, звернуто увагу судів на те, що вони при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо дотримуватись вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових кримінальних правопорушень. У пункті 2 вказаної постанови зазначено, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК України суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього кримінального правопорушення, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили кримінальні правопорушення на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочинів, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Згідно з абзацом 7 пункту 26 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» у разі, коли особа була засуджена до арешту або позбавлення волі зі звільненням від відбування покарання з випробуванням (ст. 75, 104 КК України) або була звільнена від відбування покарання умовно-достроково (ст. 81, 107 КК України) і в період іспитового строку або строку умовно-дострокового звільнення вчинила новий злочин, суд зобов`язаний визначити остаточне покарання у виді позбавлення волі, зокрема й тоді, коли останнім за часом вироком призначаються більш м`які види покарання.

Враховуючи вищенаведене та конкретні обставини кримінального провадження, за яких вчинено діяння, приймаючи до уваги те, що обвинувачений ОСОБА_6 будучи раніше судимий, маючи непогашену судимість, вчинив нові умисні кримінальні правопорушення проти власності, що свідчить про його стійку злочинну поведінку, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 і попередження вчинення з його боку нових кримінальних правопорушень можливе тільки в умовах ізоляції від суспільства і в цій частині своє рішення належним чином мотивував.

Апеляційні доводи сторони захисту про зайву суворість призначеного ОСОБА_6 покарання у виді реального позбавлення волі та пов`язане з цим прохання щодо зміни вироку шляхом призначення більш м`якого покарання, у тому числі із застосуванням вимог ст. 69, 75 КК України, на думку колегії суддів є безпідставними.

-8-

Апеляційним судом не встановлено інших об`єктивних обставин, ніж ті, що встановлені судом першої інстанції, і які б давали підстави для пом`якшення обвинуваченому ОСОБА_6 покарання чи звільнення від його відбування з випробуванням.

Висновки суду першої інстанції щодо виду та міри призначеного ОСОБА_6 покарання визнаються обґрунтованими і належним чином умотивованими.

Отже, доводи сторони захисту про пом`якшення призначеного ОСОБА_6 покарання, у тому числі із застосуванням ст. 69, 75 КК України, та зміни вироку в цій частині, з урахуванням наведених ними доводів, слід визнати безпідставними, оскільки такі доводи носять суто суб`єктивний характер і не можуть вважатися достатніми підставами для пом`якшення призначеного покарання та звільнення від його відбування з випробуванням.

З огляду на викладене, при апеляційному перегляді кримінального провадження не встановлено підстав для застосування норм ст. 69, 75 КК України.

Таким чином, призначене судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_6 покарання у той спосіб, як це зазначено у вироку, на думку колегії суддів, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, а тому відповідає вимогам ст. 50, 65 КК України, оскільки за своїм видом і розміром є справедливим, у зв`язку з чим, підстав для зміни вироку на підставі доводів апеляційної скарги про суворість призначеного ОСОБА_6 покарання, колегія суддів не вбачає.

При цьому, апеляційний суд вважає, що більш м`яке покарання, ніж призначене судом першої інстанції, або встановлення ОСОБА_6 іспитового строку, з огляду на дані про його особу, не сприятиме досягненню основної мети виховання обвинуваченого у дусі додержання законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Апеляційним судом не встановлено таких істотних порушень кримінального процесуального закону, які б давали підстави для скасування вироку щодо ОСОБА_6 з призначенням нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції.

За таких підстав, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Приймаючи рішення, колегія суддів також враховує вимоги ст. 26 КПК України, зокрема, те, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та в спосіб, передбачених цим Кодексом; ст. 404 цього Кодексу в частині перегляду судового рішення в межах апеляційної скарги; те, що стороною захисту не наведено таких обставин та не надано таких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_6 покарання та давали можливість для пом`якшення такого чи звільнення від його відбування з іспитовим строком, і будь-яких обґрунтованих клопотань із цього приводу не заявлено.

Керуючись ст. 284, 404, 405, 407, 409, 417, 419 КПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу захисника-адвоката ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21.03.2023 щодо ОСОБА_12 в частині засудження за епізодом від 15.01.2023 по факту крадіжки майна ТОВ «ЮНО» мережа магазину «Простор», скасувати, а кримінальне провадження в цій частині закрити, на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку із втратою чинності закону, яким встановлено кримінальну протиправність діяння.

-9-

Вважати ОСОБА_12 засудженим за ч. 4 ст. 185 КК України за епізодами викрадення 02.01.2023 майна потерпілої ОСОБА_9 та 17.01.2023 майна ТОВ «ДІЄСА», до покарання у виді позбавлення волі на строк 05 (п`ять) років.

У решті вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21.03.2023 щодо ОСОБА_12 залишити без зміни.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення й може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді