ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2024 року

м. Хмельницький

Справа № 674/603/24

Провадження № 11-кп/4820/654/24

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря

судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

представника потерпілих ОСОБА_8 ,

цивільного відповідача ОСОБА_9 ,

захисника ОСОБА_10 ,

обвинуваченого ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000048 від 24 січня 2024 року, за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_11 адвоката ОСОБА_10 на вирок Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 11 жовтня 2024 року,

в с т а н о в и л а:

Цим вироком

ОСОБА_11 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Верхній Майдан Надвірнянського району Івано-Франківської області, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, неодруженого, не працює, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , не має судимостей,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років 6 (шість) місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 (один) рік.

На підставі ст.72 КК України зараховано ОСОБА_11 в строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення з моменту затримання 24 січня 2024 року по 29 січня 2024 року (день внесення застави) з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Початок відбуття основного покарання у виді позбавлення волі ОСОБА_11 ухвалено обчислювати з моменту набрання вироком законної сили та фактичного його звернення до виконання.

На підставі ч.4 ст.72 КК України призначене ОСОБА_11 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на один рік ухвалено виконувати самостійно.

Строк додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами ОСОБА_11 ухвалено обчислювати з дати відбуття основного покарання.

Запобіжний захід ОСОБА_11 у вигляді застави до вступу вироку законної сили залишено без змін з покладенням на нього обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України, а саме: прибувати до прокурора, суду за кожною вимогою; повідомляти прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або роботи; не відлучатись із населеного пункту, у якому він зареєстрований, проживає, чи перебуває без дозволу прокурора або суду; здати на зберігання відповідному органу свій паспорт для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд за межі України (за наявності). Контроль за виконанням обов`язків обвинуваченим покласти на прокурорів, що входять до групи прокурорів по кримінальному провадженню.

Після набрання вироком законної сили заставу, сплачену заставодавцем ОСОБА_12 в загальній сумі 151 400 грн, відповідно до ухвал слідчого судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 26 січня 2024 року та Хмельницького апеляційного суду від 06 лютого2024 року - повернуто платнику.

Судом вирішено питання речових доказів.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_11 у дохід держави процесуальні витрати за проведення експертиз у даному кримінальному провадженні в сумі 29 533 грн 92 коп.

Цивільний позов ОСОБА_6 , ОСОБА_7 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон», фізичної особи підприємця ОСОБА_9 , ОСОБА_11 задоволено частково.

Ухвалено стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон» (код ) на користь ОСОБА_6 (РНОКПП НОМЕР_1 ) страхове відшкодування: за матеріальну шкоду, заподіяну майну внаслідок ДТП, в розмірі 129 132 грн 71 коп; за шкоду, завдану смертю потерпілого в розмірі 9 892 грн; витрати на поховання та моральну шкоду, завдану смертю малолітньої дочки в сумі 42 600 грн.

Ухвалено стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон» () на користь ОСОБА_7 страхове відшкодування: в рахунок відшкодування шкоди, пов`язаної з лікуванням в сумі 9 498 грн 17 коп; в рахунок відшкодування моральної шкоди, заподіяної здоров`ю, 464 грн 91 коп; в рахунок відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю малолітньої дочки, 42 600 грн.

Ухвалено стягнути солідарно з фізичної особи підприємця ОСОБА_9 (РНОКПП НОМЕР_2 ) та ОСОБА_11 (РНОКПП НОМЕР_3 ) моральну шкоду на користь ОСОБА_6 (РНОКПП НОМЕР_1 ) в розмірі 657 400 грн.

Ухвалено стягнути солідарно з фізичної особи підприємця ОСОБА_9 (РНОКПП НОМЕР_2 ) та ОСОБА_11 (РНОКПП НОМЕР_3 ) моральну шкоду на користь ОСОБА_7 у розмірі 956 925 грн 09 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

За вироком суду, ОСОБА_11 24 січня 2024 року о 12 год 30 хв, здійснюючи керування автопоїзда у складі сідлового тягача марки «Mercedes-Benz Actros 1845», державний номерний знак НОМЕР_4 , з напівпричепом марки «Schmitz SKO 24», державний номерний знак НОМЕР_5 , порушив вимоги пунктів 1.3, 1.5, 2.3 (б, д) Правил дорожнього руху (далі Правил), що виразилось у тому, що під час руху він, як учасник дорожнього руху, зобов`язаний знати і неухильно виконувати вимоги Правил, не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не реагував на її зміну та створив своїми діями загрозу безпеці дорожнього руху.

ОСОБА_11 , здійснюючи керування вищевказаним транспортним засобом максимальною масою понад 3,5 т у порушення вимог п.11.6. Правил, на дорогах, які мають три і більше смуги для руху в одному напрямку та вимог дорожнього регулювання (значення горизонтальної дорожньої розмітки 1.8., яка позначала межу між основною смугою руху і виділеною смугою для лівого повороту чи розвороту), здійснював свій рух у крайній лівій смузі руху автодороги Н-03 сполученням «Житомир-Чернівці», яка складається з двох смуг руху у напрямку міста Хмельницького, однієї смуги, яка слугує для руху ліворуч та розвороту, та двох смуг для руху у зустрічному напрямку, тобто до міста Кам?янця-Подільського, в межах нерегульованого перехрестя, виявивши попереду на проїзній частині в межах крайньої лівої смуги руху небезпеку у виді легкового автомобіля марки «Volswagen 1J Golf», державний номерний знак НОМЕР_6 , під керуванням ОСОБА_6 , який перебував у нерухомому стані із світловим покажчиком лівого повороту, мав намір виконати маневр повороту ліворуч, якого ОСОБА_11 завчасно міг виявити, в порушення вимог п.12.3. Правил, негайно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, внаслідок чого допустив зіткнення передньою лівою частиною сідлового тягача марки «Mercedes-Benz Actros 1845» із задньою правою частиною автомобіля марки «Volkswagen 1J Golf».

Унаслідок вчинення ОСОБА_11 як водієм автопоїзда у складі сідлового тягача марки «Mercedes-Benz Actros 1845», державний номерний знак НОМЕР_4 , з напівпричепом марки «Schmitz SKO 24», державний номерний знак НОМЕР_5 , даної дорожньо-транспортної пригоди:

1) пасажир автомобіля «Volkswagen 1J Golf» малолітня ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , отримала тілесні ушкодження у вигляді переломо-вивиху 1-2-3 шийних хребців з руйнуванням спинного мозку, набряку мозку, тотального субарахноїдального крововиливу верхніх поверхонь півкуль головного мозку, які мають ознаки тяжкого тілесного ушкодження, як небезпечного для життя в момент спричинення, перебувають у прямому причинному зв`язку з настанням смерті;

2) пасажир автомобіля «Volkswagen 1J Golf» ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , отримала тілесні ушкодження у вигляді «політравми, поєднаної травми, відкритої черепно-мозкової травми, забою головного мозку І ст., перелому кісток основи і склепіння черепа, множинних забійних ран м?яких тканин голови, закритої травми черевної порожнини, травматичного розриву селезінки, чисельних розривів печінки, гострої внутрішньої кровотечі, перелому кісток тазу», які в сукупності відносяться до категорії тяжкого тілесного ушкодження, як небезпечного для життя в момент заподіяння.

Своїми діями ОСОБА_11 порушив вимоги пунктів 1.3., 1.5., 2.3. (б, д), 11.6., 12.3., 1.8. (широка переривчаста лінія) Правил руху, зміст яких полягає в наступному:

п.1.3. учасники дорожнього руху зобов?язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими;

п.1.5. дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров?ю громадян, завдавати матеріальних збитків;

п.2.3. для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов?язаний: б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; д) не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху;

п.11.6. на дорогах, які мають три або більше смуги для руху в одному напрямку, вантажним автомобілям з дозволеною максимальною масою понад 3,5 т, тракторам, самохідним машинам і механізмам дозволяється виїжджати на крайню ліву смугу лише для повороту ліворуч та розвороту, а у населених пунктах на дорогах з одностороннім рухом, крім цього, для зупинки зліва, в дозволених випадках, з метою завантаження чи розвантаження;

п.12.3. у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об?єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об?їзду перешкоди;

- горизонтальна розмітка: 1.8. (широка переривчаста лінія) позначає межу між основною смугою руху і смугами гальмування чи розгону (на перехрестях, перехрещеннях доріг на різних рівнях, у зоні автобусних зупинок тощо), межу між основною смугою руху і виділеною смугою для лівого повороту чи розвороту та межі велосипедної смуги.

Порушення водієм ОСОБА_11 вимог п.п.11.6., 12.3 Правил та вимог дорожнього регулювання на ділянці дороги скоєння дорожньо-транспортної пригоди (значення горизонтальної дорожньої розмітки 1.8., яка позначала межу між основною смугою руху і виділеною смугою для лівого повороту чи розвороту), перебувають у прямому причинному зв?язку із дорожньо-транспортною пригодою та її наслідками спричинення смерті малолітній потерпілій ОСОБА_13 та заподіяння тяжкого тілесного ушкодження потерпілій ОСОБА_7 .

Дії ОСОБА_11 кваліфікуються як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило загибель малолітньої ОСОБА_13 , а також заподіяло тяжке тілесне ушкодження ОСОБА_7 , тобто вчинення кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.2 ст.286 КК України.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_11 адвокат ОСОБА_10 просив змінити вирок Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 11 жовтня 2024 року та призначити ОСОБА_11 покарання за ч.2 ст.286 КК України не більше п`яти років позбавлення волі та застосувати положення ст.75 КК України, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням.

Захисник уважав, що рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Звертав увагу, що обвинувачений ОСОБА_11 щиро розкаюється та вину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні за ч.2 ст.286 КК України визнав у повному обсязі за викладених в обвинувальному акті обставин.

Сторона захисту посилалась й на те, що ОСОБА_11 не оспорював факту порушення ним Правил дорожнього руху, зазначених в обвинувальному акті, та пояснював, що після ДТП намагався витягнути потерпілу ОСОБА_7 , яка була заблокована в автомобілі, на який ним було здійснено наїзд.

Крім того, захисник зазначав, що обвинувачений ОСОБА_11 цивільний позов визнав у повному обсязі, під час судового розгляду вживав заходів для відшкодування шкоди, направляючи кошти сім`ї потерпілих, проте вони відмовлялися від їх отримання.

Однак, при призначенні покарання ОСОБА_11 судом першої інстанції не в повному обсязі було взято до уваги особу обвинуваченого та інші пом`якшуючі обставини,

Тому призначене судом першої інстанції ОСОБА_11 покарання не відповідає його особі та є явно несправедливим через його суворість.

У запереченні на апеляційну скаргу представник потерпілих адвокат ОСОБА_8 просив апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_11 адвоката ОСОБА_10 на вирок Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 11 жовтня 2024 року залишити без задоволення, оскільки зазначені в ній мотиви та обставини є безпідставними та необґрунтованими.

Зазначав, що рішення суду першої інстанції ухвалено відповідно до вимог чинного законодавства України, з врахуванням всіх фактичних обставин справи, особи обвинуваченого, його соціально-психологічної характеристики, ступеню тяжкості вчиненого ним злочину та відповідно до актуальних правових позицій Верховного Суду.

Звертав увагу на те, що внаслідок винних та протиправних дій обвинуваченого, яких він мав можливість уникнути, настала загибель малолітньої дитини ОСОБА_13 , завдано тяжких тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_7 , яка ледь не втратила життя.

Окрім того, завдано непоправних душевних втрат батькам та родині загиблої ОСОБА_13 .

Незважаючи на настільки тяжкі наслідки для сім`ї ОСОБА_13 , про жодне щире каяття з боку ОСОБА_11 та дійсне відчуття вини ним не йдеться.

На думку сторони потерпілих та їхнього представника, в сукупності всі фактори у справі давали підстави для висновку про неможливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_11 без відбування покарання.

Зауважував, що перераховані в апеляційній скарзі обставини, які можуть пом`якшити покарання, є лише голослівними твердженнями апелянта та не підтверджені належними й допустимими доказами. Об`єктивно, перелік обставин, які на думку захисника, мали б пом`якшити покарання обвинуваченому, на думку потерпілих, жодним чином не знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_11 злочину, а відповідно потерпілі вважають, що підстави для застосування ст.75 КК України відсутні.

Водночас просив стягнути із обвинуваченого ОСОБА_11 на користь потерпілих витрати на правничу допомогу, пов`язані із розглядом кримінального провадження.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду з узагальненим викладом змісту судового рішення та доводів апеляційної скарги; обвинуваченого ОСОБА_11 та його захисника ОСОБА_10 на підтримання апеляційної скарги з викладених уній мотивів; заперечення потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та їх представника адвоката ОСОБА_8 проти апеляційної скарги; думку прокурора ОСОБА_5 , який заперечив проти апеляційної скарги, думку цивільного відповідача ОСОБА_9 , який підтримав апеляційну скаргу та не оспорював сум відшкодування; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про таке.

Апеляційний перегляд оскаржуваного вироку здійснюється у відповідності з вимогами ч.1 ст.404 КПК України, в межах поданої апеляційної скарги.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України.

Умотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Вирок суду першої інстанції в частині доведеності винуватості у вчиненні обвинуваченим ОСОБА_14 інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, за обставин, установлених місцевим судом, правильності кваліфікації його дій ніким з учасників кримінального провадження не оспорюється, а тому в цій частині не переглядається.

Колегія суддів, перевіряючи вирок місцевого суду в частині призначеного покарання обвинуваченому ОСОБА_11 приходить до висновку про таке.

Відповідно до ч.1 ст.50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Частиною 2 ст.50 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ч.1 ст.65 КК України, суд призначає покарання відповідно до положень Загальної частини КК України; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

За правилами ч.2 ст.65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Визначені цією нормою Кодексу загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного і доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави і суспільства. Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципу співмірності, цей захід примусу за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

З огляду на ці положення кримінального закону при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті (частині статті) Особливої частини КК України, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

На переконання колегії суддів апеляційного суду, вказані вимоги закону при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_11 місцевим судом були дотримані повною мірою.

При призначенні ОСОБА_11 покарання місцевий суд діяв з дотриманням вимог ст.ст.50, 65 КК України, а саме суд урахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно ст.12 КК України є тяжким злочином, вчиненим з необережності, тобто обвинувачений не мав умислу на вчинення інкримінованого йому злочину, особу обвинуваченого, який вину у вчиненні злочину визнав, до кримінальної відповідальності притягується вперше, за місцем роботи та проживання характеризується позитивно, на обліку в лікаря психіатра та нарколога не перебуває, має зареєстроване місце проживання, під час судового розгляду вживав заходів для відшкодування шкоди потерпілим, проте вони відмовились від їх отримання, наполягали на визначенні розміру відшкодування судом.

Обставин, які відповідно до ст.67 КК України обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_11 , судом не встановлено.

Обставиною, яка відповідно до ст.66 КК України пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_11 , суд визнав беззаперечне визнання ним своєї вини.

Водночас той факт, що обвинувачений визнав свою вину, не може безумовно свідчити про щире каяття з приводу вчиненого. Адже щире каяття передбачає, окрім визнання особою факту вчинення кримінальних протиправних діянь, ще й щирий жаль з цього приводу та осуд своєї поведінки.

Як повідомили потерпілі в суді першої та апеляційної інстанції, вибачень ОСОБА_11 , окрім як у місцевому суді, не просив, в ході судового розгляду щирого жалю не висловлював, отже, підстави для врахування як пом`якшуючої обставини щирого каяття відсутні.

Щодо вживання заходів для відшкодування шкоди потерпілим, апеляційний суд зауважує, що такі мали місце на завершальній стадії судового розгляду в місцевому суді та після ухвалення вироку в межах строку на апеляційне оскарження.

Згідно з усталеною судовою практикою, призначаючи покарання в кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Суд першої інстанції, врахувавши тяжкість кримінального правопорушення, обставини його вчинення, наслідки, особу обвинуваченого, наявність пом`якшуючої покарання обставини та відсутність обтяжуючих обставин, не виявив підстав для призначення ОСОБА_11 більш м`якого основного покарання, ніж реальне позбавлення волі, та додаткового у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами.

З таким рішенням погоджується і колегія суддів з огляду на таке.

Колегія суддів уважає, що інші обставини, які пом`якшують покарання ОСОБА_11 , окрім тих, які вже були наведені та враховані судом першої інстанції при винесенні рішення, відсутні.

Відповідно до ч.1 ст.75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Згідно зі ст.414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

При вирішенні питання про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням суду потрібно належним чином дослідити і оцінити всі обставини, які мають значення для справи.

Суд має обґрунтувати можливість виправлення засудженого без ізоляції від суспільства.

Загальні засади призначення покарання, визначені в ст.65 КК України, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів.

Суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги обставини конкретного кримінального правопорушення, зокрема те, що злочин, передбачений ч.2 ст.286 КК України, хоча і відноситься до злочинів, учинених з необережності, однак, полягає в тому, що вчиняється під час керування джерелом підвищеної небезпеки, а саме транспортним засобом.

У даному випадку допущення ОСОБА_11 грубих порушень правил безпеки дорожнього руху під час керування вантажним транспортним засобом, призвело до непоправних наслідків у виді смерті малолітньої дитини ОСОБА_13 , та стійкого розладу здоров`я потерпілої ОСОБА_7 , яка не може самостійно пересуватись.

Потерпілі в суді першої інстанції наполягали на призначенні обвинуваченому ОСОБА_11 максимального покарання у вигляді позбавлення волі, а в суді апеляційної інстанції заперечували проти пом`якшення йому покарання.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що покарання не відповідає особі обвинуваченого та є явно несправедливим через його суворість, не дають колегії суддів підстав для зміни призначення покарання у виді позбавлення волі, а також звільнення його від відбування покарання з випробуванням, оскільки при призначенні покарання ці обставини судом першої інстанції були враховані повною мірою.

Той факт, що обвинувачений ОСОБА_11 раніше несудимий, має постійне місце реєстрації та проживання, за яким характеризується позитивно, а також його посткримінальна поведінка, не є достатніми мотивами для обґрунтування висновку про можливість його виправлення без відбування покарання та звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Тому призначене обвинуваченому ОСОБА_11 покарання є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів, підстав зміни вироку, як про це зазначено в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Стосовно процесуальних витрат на правову допомогу слід зазначити таке.

Положеннями ст.59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу.

Згідно з п.3 ч.1 ст.91 КПК України розмір процесуальних витрат, належить до обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Відповідно до положень ч.1 ст.118 КПК України процесуальні витрати складаються із: 1) витрат на правову допомогу; 2) витрат, пов`язаних із прибуттям до місця досудового розслідування або судового провадження; 3) витрат, пов`язаних із залученням потерпілих, свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів; 4) витрат, пов`язаних із зберіганням і пересиланням речей і документів, виготовленням дублікатів і копій документів.

Відповідно до ч.2 ст.120 КПК України витрати, пов`язані з оплатою допомоги, зокрема представника потерпілого, який надає правову допомогу за договором, несе відповідно потерпілий.

Відповідно до ч.1 ст.126 КПК України, суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку суду або ухвалою.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі №598/1781/17 (провадження №13-47кс20) вказано, що кримінальний процесуальний закон не обмежує можливість вирішення питання розподілу процесуальних витрат, зокрема витрат на правову допомогу, виключно обвинувальним вироком.

За висновком, викладеним у п.21 додаткової постанови ВП ВС від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін. Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правову допомогу, суд має пересвідчитись, що заявлені витрати є співмірними зі складністю провадження, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Правовою підставою відшкодування витрат на правову допомогу є договір, укладений між потерпілим та адвокатом-представником, а також документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Отже, для визначення розміру процесуальних витрат на правову допомогу, що підлягають відшкодуванню, крім договору про надання правової допомоги, особа має надати і оригінали документів, які підтверджують ці витрати, а також процесуально підтвердити надання правових послуг (складений процесуальний документ, вчинена процесуальна дія (участь у слідчих (розшукових) діях чи ознайомлення із процесуальними документами тощо).

Крім того, відповідно до ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правничої допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Апеляційним судом установлено, що між потерпілим ОСОБА_6 та адвокатом ОСОБА_8 був укладений Договір про надання правової допомоги у суді першої інстанції №09/24 від 31 січня 2024 року, на підставі якого вартість послуг адвоката має бути сплачена клієнтом відповідно до об`єму наданих послуг наведених у Розрахунку.

Відповідно до положень Договору про надання правової допомоги №09/24 від 31 січня 2024 року, сторони погодили наступне: «пунктом 4.1. За послуги передбачені п.1.1 даного договору Клієнт зобов`язаний сплатити Адвокату винагороду (гонорар), розмір якої (го) визначений в сумі 2 000 грн за годину роботи, що оплачується відповідно до об`єму наданих послуг, зміст яких відображається у відповідному Розрахунку, що надається Клієнту Адвокатом. Фактичний розрахунок (платіж) за роботу, яка є предметом цього Договору, проводиться в період часу не пізніше 90 календарних днів з моменту прийняття рішення судом відповідної інстанції, в якій здійснюється представництво».

Розрахунком витрат на правничу допомогу до Договору про надання правової допомоги №09/24 від 31 січня 2024 року, від 08 жовтня 2024 року, визначено, що надана правнича допомога складає розмір 40 000 грн.

08 жовтня 2024 року сторони підписали Акт приймання-передавання робіт (послуг) правничої (правової) допомоги відповідно до вимог Договору про надання правової допомоги №09/24 від 31 січня 2024 року.

Адвокатом ОСОБА_8 виставлено позивачеві рахунок-фактуру №08/10/2024 від 08 жовтня 2024 року.

Відповідно до розрахунку витрат на правничу допомогу від 25 листопада 2024 року до Договору про надання правничої допомоги №09/24 від 31 січня 2024 року, адвокат ОСОБА_8 надавав правничу допомогу ОСОБА_6 в апеляційному суді, виходячи із вартості 2 000 грн за 01 год 00 хв праці всього 10 000 грн 00 коп.

Відповідно до розрахунку витрат на правничу допомогу від 25 листопада 2024 року до Договору про надання правничої допомоги №38/24 від 02 квітня 2024 року, адвокат ОСОБА_8 надавав також правничу допомогу потерпілій ОСОБА_7 в апеляційному суді, виходячи із вартості 2 000 грн за 01 год 00 хв праці всього 10 000 грн 00 коп.

Указане підтверджується актами приймання-передавання робіт (послуг) правничої (правової) допомоги відповідно до Договорів про надання правової допомоги №09/24 від 31 січня 2024 року та №38/24 від 02 квітня 2024 року.

Стала судова практика до витрат, пов`язаних із розглядом справи, відносить і витрати на професійну правничу допомогу.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку із розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, розрахунків тощо).

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу разом із іншими судовими витратами.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи подає детальний опис робіт (послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Колегія суддів апеляційного суду при визначенні суми відшкодування виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та фінансового стану сторін. Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правову допомогу, апеляційний суд пересвідчився, чи заявлені витрати є співмірними зі складністю провадження, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат.

Відтак, з огляду на викладене та врахуванням розумності розміру витрат на професійну правову допомогу потерпілому в суді першої інстанції, потерпілому та потерпілій у суді апеляційної інстанції, колегія суддів убачає підстави для часткового задоволення заяви представника потерпілих адвоката ОСОБА_8 про стягнення процесуальних витрат на правову допомогу.

Отже, стягнення з обвинуваченого ОСОБА_11 процесуальних витрат на правову допомогу на користь потерпілого ОСОБА_6 в сумі 30 280 грн та на користь потерпілої ОСОБА_7 в сумі 6 056 грн не буде становити надмірний тягар для іншої сторони.

На підставі наведеного, з урахуванням відсутності істотних порушень кримінального процесуального законодавства, які б безумовно тягнули за собою зміну судового рішення, колегія суддів не вбачає підстав для зміни вироку суду першої інстанції, який є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 418, 419, 424, 426, 532 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Вирок Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 11 жовтня 2024 року щодо ОСОБА_11 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_11 адвоката ОСОБА_10 без задоволення.

Заяву представника потерпілих адвоката ОСОБА_8 про стягнення судових витрат у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000048 від 24 січня 2024 року по обвинуваченню ОСОБА_11 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, задовольнити частково.

Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_11 процесуальні витрати на правову допомогу на користь потерпілого ОСОБА_6 в сумі 30 280 грн та на користь потерпілої ОСОБА_7 в сумі 6 056 грн.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3