Дата документу 25.03.2025 Справа № 317/2258/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/296/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №317/2258/21Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.286 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2025 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 на вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 15 липня 2024 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Херсона, який зареєстрований у АДРЕСА_1 , проживає у АДРЕСА_2 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

ВСТАНОВИЛА

Вказаним вироком районного суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за те, що він 18 квітня 2021 року приблизно о 19 годині 30 хвилин, керуючи автомобілем «Subaru Legacy», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснюючи рух по проїзній частині автодороги Харків-Сімферополь з боку м.Сімферополя в напрямку м.Харкова зі швидкістю, що перевищує дозволену швидкість руху поза населеними пунктами, під час руху в районі 305 км + 648,6 м вказаної автодороги, поза населеним пунктом, поблизу смт Кушугум Запорізького району Запорізької області, діючи зі злочинною недбалістю, не передбачаючи можливості настання суспільно небезпечних наслідків своїх дій, хоча повинен був і міг їх передбачити, на ділянці дороги із двостороннім рухом, яка має по одній смузі для руху в кожному напрямку, в місці, де транспортні потоки протилежних напрямків поділені вузькою суцільною лінією дорожньої розмітки 1.1 та яке знаходиться в зоні дії заборонного дорожнього знаку 3.25 «Обгін заборонено», перед зміною напрямку руху вліво, з метою виконання обгону невстановленого попутного автомобіля, не впевнився, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, а також, що смуга зустрічного руху, на яку він буде виїжджати, вільна від транспортних засобів на достатній для обгону відстані, змінив напрямок руху вліво, перетнув вузьку суцільну лінію дорожньої розмітки 1.1 і виїхав на смугу зустрічного руху, де скоїв зіткнення з автомобілем «Daewoo Nexia», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_9 , який рухався у зустрічному йому напрямку. Своїми діями водій ОСОБА_8 порушив вимоги п.п.10.1, 11.3, 12.6 г), 12.9 б), 14.2 в), розділу 33 (дорожній знак 3.25 «Обгін заборонено») та розділу 34 (дорожня розмітка 1.1), чинних на момент ДТП, Правил дорожнього руху.

Невиконання водієм ОСОБА_8 вимог п.п.10.1, 11.3, 14.2 в), розділу 33 (дорожній знак 3.25 «Обгін заборонено») та розділу 34 (дорожня розмітка 1.1) Правил дорожнього руху з технічної точки зору перебуває в причинному зв`язку з подією пригоди.

В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля «Subaru Legacy», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_10 загинула на місці ДТП.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи смерть ОСОБА_10 настала від тупої сполученої травми голови, шиї та правої верхньої кінцівки з численними переломами кісток скелету та пошкодженнями внутрішніх органів, що обумовило набряк головного, спинного мозку.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.2 ст.286 КК, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого. Йому призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Вирішено питання про початок строку відбування покарання, запобіжний захід, процесуальні витрати та речові докази.

В апеляційній скарзі захисник просив вирок змінити, на підставі ст.75 КК звільнити обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки. Також дослідити під час апеляційного розгляду характеристику на обвинуваченого, протоколи допиту свідка ОСОБА_11 , потерпілої ОСОБА_12 .

Аргументуючи свою позицію захисник зазначив, що вирок суду є незаконним та необґрунтованим і є фактичним переписуванням обвинувального акта без встановлення фактичних обставин події та їх належної оцінки. Суд не встановив жодних обставин, а лише погодився з обвинуваченням і відкинув версію сторони захисту про можливість розвитку подій в інший спосіб, вдавшись до спрощеного підходу до розгляду справи. Крім того, суд зазначив у вироку недостовірні відомості щодо допиту в судовому засіданні потерпілої, зазначивши, що винуватість обвинуваченого підтверджується дослідженими показами потерпілої. Між тим, журнали судових засідань не містять відомостей про допит потерпілої в судовому засіданні, потерпіла надала заяву про розгляд справи за її відсутності і єдиним джерелом її допиту є протокол допиту від 24.04.2021 року, в якому потерпіла зазначила про те, що обставини ДТП їй не відомі. Щодо листування з потерпілою суддею у месенджері, то слід зауважити, що відповідно до Кодексу Суддівської етики, суддя повинен уникати позапроцесуальних взаємовідносин із учасниками процесу. В порушення зазначеної норми суд в судовому засіданні повідомив про наявність у нього відомостей від потерпілої і він враховує її думку та пояснення щодо обставин. Зокрема судом зазначено, що потерпіла повідомила суд, що їй відомо зі слів обвинуваченого про те, що він здійснював обгін автобуса та син обвинуваченого також повідомив, що батько здійснював обгін автобуса. Проте слід зауважити, що під час слідчого експерименту за участю ОСОБА_8 , останній надавав свідчення про обгін саме автобуса, але інші свідки повідомили, що ОСОБА_8 здійснював обгін вантажного автомобіля. В подальшому слідчий в постановах про призначення експертизи викладав відомості, отримані від ОСОБА_9 про те, що ОСОБА_8 здійснював обгін вантажного автомобіля. В обвинувальному акті слідчий виклав відомості обвинувачення про здійснення ОСОБА_8 обгону невстановленого попутного автомобіля. Ані досудовим розслідуванням, ані судом ці суперечності не усунуто і не відомо чи то ОСОБА_8 та його син помиляються, чи то ОСОБА_9 сприйняв автобус за вантажний автомобіль. Обвинувачений не пам`ятає деяких обставин ДТП, проте це не означає, що події не могли розвиватися за версією, викладеною захисником обвинуваченого, яка є відмінною від версії сторони обвинувачення. Судом у вироку в хаотичному порядку описані висновки експертиз, пояснення свідків, які не узгоджуються між собою, суперечать один одному, а деякі відомості наведені без зазначення джерел. Судом не зазначено конкретно, що ж саме встановлено судовим розглядом.

Крім того, обвинувальний акт містить відомості про обставини, що пом`якшують покарання ОСОБА_8 , а саме щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, добровільне відшкодування завданого збитку. Будь-які претензії морального та матеріального характеру до обвинуваченого відсутні. ОСОБА_8 своїми діями, перебуваючи в статусі свідка, щиро каючись та визнаючи свою провину, повністю відшкодував матеріальну шкоду іншим учасникам пригоди. Зазначене свідчить про те, що на стадії досудового розслідування до повідомлення про підозру ОСОБА_8 надав оцінку своїм діям і вжив дієвих заходів по усуненню наслідків злочину. Щодо матері загиблої ОСОБА_12 , яка визнана потерпілою, то вона не зверталася ані до органу досудового розслідування, ані до суду з будь-якими вимогами до обвинуваченого. Військовий стан, на який безпідставно посилається суд, було введено через сім місяців після направлення обвинувального акта до суду. Слід також зауважити, що загибла була дружиною обвинуваченого та матір`ю його сина і своїми діями обвинувачений позбавив себе близької людини дружини, а сина матері, що є покаранням для нього на все життя. Відомості про врахування думки потерпілої при призначенні покарання є неправдивим і таким, що не ґрунтується на законі. Крім того, незважаючи на вчинення тяжкого необережного злочину, обвинуваченого не було усунуто від виконання обов`язків співробітника правоохоронного органу, що свідчить про високу довіру з боку керівництва. Також свідченням довіри органом досудового розслідування є той факт, що слідчий не звертався до суду з клопотанням про обрання ОСОБА_8 запобіжного заходу, судом в підготовчому засіданні це питання також не ставилось. Між тим суд, з підстав неприязного ставлення до захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_13 , діючи упереджено призначив обвинуваченому суворе покарання.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію обвинуваченого та його захисника, які наполягали лише на задоволенні вимог апеляційної скарги про звільнення обвинуваченого від відбування призначеного йому покарання на підставі ст.75 КК; прокурора, який заперечив проти скарги та просив залишити вирок суду без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, висновок районного суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні передбаченого ч.2 ст.286 КК кримінального правопорушення було зроблено з додержанням ст.23 КПК на підставі з`ясування всіх обставин, передбачених ст.91 цього Кодексу, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до ст.94 зазначеного Кодексу.

Зокрема, висновку про винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення суд першої інстанції дійшов на підставі аналізу показів допитаних свідків та даних, встановлених із аналізу сукупності зібраних у ході досудового розслідування письмових доказів, наданих стороною обвинувачення і досліджених судом першої інстанції, а саме протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 18.04.2021 року, протоколів слідчого експерименту, висновків судових експертиз, зміст яких детально розкрито у вироку.

Встановивши фактичні обставини, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази, надавши їм належну оцінку, в тому числі, оцінивши їх сукупність на предмет достатності та взаємозв`язку для ухвалення вироку, суд першої інстанції з наведенням докладних мотивів дійшов обґрунтованого висновку про вчинення обвинуваченим ОСОБА_8 інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про те, що суд фактично переписав у вироку обвинувальний акт та не встановив фактичні обставини події і не надав їм належної оцінки, то вони не можуть вважатися обґрунтованими. Адже з матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції у відповідності до вимог ч.1 ст.337 КПК провів судовий розгляд в межах висунутого ОСОБА_8 обвинувачення відповідно до обвинувального акта, встановив фактичні обставини справи та на виконання вимог п.2 ч.3 ст.374 КПК зазначив у вироку формулювання обвинувачення, яке визнав доведеним.

Не є слушними і доводи апеляційної скарги захисника про те, що суд першої інстанції вдався до спрощеного підходу у розгляді справи та лише погодився із висунутим ОСОБА_8 обвинуваченням. Так, матеріали провадження свідчать про те, що суд першої інстанції ретельно дослідив та проаналізував як докази, надані стороною обвинувачення, так і докази сторони захисту, допитав у судовому засіданні головного судового експерта, який надав пояснення з приводу проведення експертизи у справі, за клопотанням захисту призначив проведення судової інженерно-транспортної автотехнічної експертизи. Зазначене вочевидь не свідчить про те, що суд спрощено підійшов до розгляду справи. На переконання судової колегії судом вжито всіх заходів для повного та всебічного встановлення обставин події.

Під час судового розгляду в суді першої інстанції обвинувачений наполягав на тому, що автомобіль, який рухався попереду нього, на відстані 10-15 метрів став різко наближатися до нього, у зв`язку з чим він застосував гальмування та відвернув кермо ліворуч.

Але суд першої інстанції правильно виходив з того, що така версія розвиту подій, про яку зазначив обвинувачений, не підтверджується дослідженими судом доказами, в тому числі і проведеними у справі експертизами. Будь-яких переконливих даних на підтвердження такої версії, стороною захисту надано не було, у зв`язку з чим така версія була обґрунтовано відкинута судом.

При цьому колегія суддів звертає увагу на непослідовність позиції сторони захисту. Адже в апеляційній скарзі не йдеться про недоведеність вини обвинуваченого, про відсутність в його діях складу інкримінованого йому злочину тощо, а заявлено виключно вимогу про зміну вироку і звільнення обвинуваченого від відбування покарання на підставі ст.75 КК. Під час апеляційного розгляду як обвинувачений, так і захисник наполягали виключно на доводах щодо необхідності застосування положень ст.75 КК. Тобто, тим самим сторона захисту фактично погодилася із обставинами, встановленими судом першої інстанції в оскаржуваному вироку.

Що стосується тверджень захисника в апеляційній скарзі про те, що суд зазначив у вироку недостовірні відомості щодо допиту в судовому засіданні потерпілої, то колегія суддів зазначає, що судом у вироку зазначено про те, що потерпіла через своє перебування на тимчасово окупованій території надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, але при цьому за допомогою месенджера ТГ надала пояснення. При цьому суд першої інстанції у вироку прямо зазначив про те, що такі пояснення потерпілої не є показами в розумінні кримінального процесуального закону. Колегія суддів зазначає, що виходячи зі змісту вироку, суд не посилався на ці пояснення потерпілої саме як на доказ винуватості ОСОБА_8 . Такі пояснення потерпілої були лише враховані судом при з`ясуванні обставин справи. Висновку про винуватість обвинуваченого суд першої інстанції дійшов на підставі аналізу та співставлення інших наданих стороною обвинувачення письмових доказів, а також показів свідків.

Надання потерпілою, яка перебуває на тимчасово окупованій території України, пояснень через месенджер, за відсутності будь-якої іншої можливості зв`язатися із судом, не може бути розцінено як позапроцесуальні взаємовідносини суду із потерпілою, оскільки надані потерпілою в такий спосіб пояснення стосуються виключно обставин даної справи. Більш того, такі пояснення були направлені потерпілою не на особистий номер судді. А тому доводи апеляційної скарги в цій частині не є прийнятними.

В апеляційній скарзі захисник також виходив з того, що ні орган досудового розслідування, ні суд не усунули наявні у справі протиріччя з приводу транспортного засобу, який обганяв обвинувачений, зокрема чи то був автобус, чи вантажний автомобіль, адже покази учасників провадження в цій частині різняться.

З приводу таких аргументів захисника колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції у формулюванні обвинувачення, визнаного доведеним, не зазначав конкретні параметри чи марку автомобіля, а зазначив про те, що ОСОБА_8 здійснював обгін невстановленого попутного автомобіля. При цьому колегія суддів вважає, що модель, класифікація автомобіля, обгін якого здійснював обвинувачений, за жодних обставин не впливає на кваліфікацію дій і висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 .

Твердження захисника у скарзі про хаотичне описання судом у вироку висновків експертиз та показів свідків є безпідставним. Адже суд у відповідності до вимог ст.374 КПК послідовно навів у вироку докази на підтвердження встановлених ним обставин, зокрема виклав покази допитаних свідків, не лише перелічив, а й розкрив зміст письмових доказів, наданих стороною обвинувачення, проаналізував та дослідив їх у відповідності до ст.94 КПК.

Посилаючись на неузгодженість та суперечливість наведених судом доказів, захисник у скарзі не зазначив які конкретно докази та в якій саме частині суперечать один одному. Між тим колегією суддів при перевірці матеріалів кримінального провадження не встановлено будь-яких даних вважати, що докази, на яких ґрунтується висновок суду про доведеність вини обвинуваченого, суперечать один одному чи викликають сумнів у їх достовірності.

За наведених обставин при перевірці вироку колегією суддів не встановлено обставин, які би ставили під сумнів законність і обґрунтованість висновків суду першої інстанції про винуватість обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено. Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильності цих висновків суду.

В апеляційній скарзі захисник просив дослідити під час апеляційного розгляду протоколи допиту свідка ОСОБА_11 та потерпілої ОСОБА_12 . Проте під час апеляційного розгляду захисник не наполягав на такому своєму клопотанні, а тому колегія суддів, виходячи з такої позиції сторони захисту, повторно обставини справи не досліджувала.

Що стосується вимог апеляційної скарги захисника про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до вимог ст.65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Суд може прийняти рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням на підставі та умовах, визначених у статті 75 КК. При цьому ця норма надає суду можливість прийняти рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням лише у випадку, коли дані про особу обвинуваченого, з урахуванням обставин справи та тяжкості вчиненого злочину, дають достатні підстави дійти висновку про те, що виправлення цієї особи можливе без реального відбування призначеного покарання.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції, зваживши на всі обставини даного кримінального провадження, а також на положення ст.75 КК, обґрунтовано встановив, що виправлення обвинуваченого неможливе без його ізоляції від суспільства.

При цьому суд першої інстанції в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке за класифікацією відноситься до тяжких злочинів, наслідки, які настали в результаті протиправних дій обвинуваченого, а саме у виді смерті потерпілої, в той час, як відповідно до Основного Закону України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (частина перша статті 3 Конституції України). Також внаслідок протиправних дій обвинуваченого без матері залишилася малолітня дитина, яка перебуває на утриманні та вихованні потерпілої, яка є матір`ю загиблої.

Також, хоча по відношенню до наслідків вина обвинуваченого ОСОБА_8 є необережною, проте об`єктом посягання являється життя іншої людини.

Крім того, ПДР регламентовано єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, якого повинні неухильно дотримуватися всі його учасники, оскільки автомобіль є джерелом підвищеної небезпеки.

Між тим, обвинувачений, керуючи технічно справним транспортним засобом, за сприятливих погодних умов, за відсутності передумов для порушення правил дорожнього руху, допустив ряд порушень вимог правил безпеки дорожнього руху, частина з яких є грубими порушеннями.

Крім того, колегія суддів зважає і на ту обставину, що перебування в салоні автомобіля під керуванням обвинуваченого його малолітньої дитини безумовно вимагало від обвинуваченого підвищеної відповідальності, а відтак і повного дотримання ним правил дорожнього руху.

Наведене свідчить про те, що обвинувачений є небезпечним для суспільства, оскільки, з огляду на обставини вчиненого ним злочину, поставив під небезпеку не лише своє життя і здоров`я, а й інших учасників дорожнього руху, а тому будь-яке інше покарання окрім реального його відбування не забезпечить виправлення обвинуваченого та запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень як обвинуваченим, так і іншими особами.

До того ж, звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку за обставин з наслідками, які були встановлені у даному кримінальному провадженні, не вплине на формування думки інших осіб про неприпустимість порушення Правил дорожнього руху України та чітке розуміння того, що особа буде нести невідворотне та справедливе покарання за такі дії.

З огляду на зазначені обставини висновок суду першої інстанції про неможливість досягти мети виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства є обґрунтованим.

В обвинувальному акті дійсно зазначено про те, що обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого, є щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та добровільне відшкодування завданої шкоди.

Проте, на переконання колегії суддів, неврахування судом першої інстанції зазначених обставин не може позначитись на правильності висновку про неможливість досягти мети виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства. Більш того, під час судового розгляду в суді першої інстанції обвинувачений оспорював свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому злочину та, як наслідок, не засуджував своєї поведінки, в той час як щире каяття безумовно передбачає визнання особою тих обставин, які їй ставляться в провину, тобто визнання факту вчинення кримінального правопорушення та завжди пов`язане з відвертим осудом своєї поведінки як причини заподіяної шкоди, отже і відповідним суб`єктивним ставленням до вчиненого порушення спеціальних правил безпеки дорожнього руху та до заподіяних наслідків.

При цьому колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції були враховані дані про особу обвинуваченого, відсутність обставин, які обтяжують покарання, та обвинуваченому, в той час як санкцією ч.2 ст.286 КК передбачено основне покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років, було призначено мінімально можливе покарання, передбачене законом.

З приводу посилання в апеляційній скарзі захисника на незаявлення потерпілою ОСОБА_12 будь-яких вимог до обвинуваченого колегія суддів зазначає, що заявляти чи не заявляти цивільний позов у кримінальному провадженні - це виключне право потерпілого. Тому ця обставина жодним чином не може впливати на вирішення питання про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.

Доводи захисника про те, що обвинувачений своїми діями позбавив себе близької людини, а сина матері, що є покаранням для нього на все життя, колегією суддів до уваги не приймаються. Адже саме внаслідок протиправних дій обвинуваченого, а саме грубого порушення ним ряду вимог правил дорожнього руху, призвели до того, що загибла молода жінка, а малолітня дитина залишилася без матері.

Та обставина, що під час досудового розслідування обвинуваченого не було усунуто від виконання обов`язків співробітника правоохоронного органу, а також те, що до нього не було застосовано запобіжний захід, про що йдеться посилання в апеляційній скарзі захисника, не може мати істотного значення при вирішенні питання про звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

Що стосується додатково наданих захистом під час апеляційного розгляду характеризуючих матеріалів на обвинуваченого, то колегія суддів вважає, що самі по собі позитивні дані про особу винного істотно не знижують суспільну небезпеку вчиненого злочину і не вказують на наявність достатніх підстав для застосування до ОСОБА_8 положень ст.75 КК.

З приводу аргументів апеляційної скарги захисника про упередженість суду, що, на переконання захисту, вплинуло на вирішення питання про призначення обвинуваченому покарання, колегія суддів зазначає, що окрім загального посилання на упередженість суду, апеляційна скарга не містить конкретних аргументів, які могли би вказувати на небезсторонність суду в цьому кримінальному провадженні. Більш того, відповідно до матеріалів кримінального провадження сторона захисту на протязі всього судового розгляду жодного разу не заявляла відвід складу суду, який ухвалив оскаржуваний у даній справі вирок, з мотивів його нібито упередженості.

Відтак, доводи апеляційної скарги захисника про упередженість суду при вирішенні питання щодо призначення обвинуваченому покарання, колегія суддів вважає такими, що не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду.

Отже переконливих аргументів, які би ставили під сумнів висновки районного суду і доводили необхідність застосування до обвинуваченого ст.75 КК в апеляційній скарзі не наведено.

Призначене ОСОБА_8 покарання є законним, справедливим, воно буде відповідати тяжкості правопорушення, сприятиме виправленню обвинуваченого та попередженню вчинення ним нових кримінальних правопорушень, а також не буде становити «особистий надмірний тягар для особи», адже відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

За наведених обставин колегія суддів за наслідками апеляційного розгляду підстав для зміни оскаржуваного вироку суду на ґрунті доводів апеляційної скарги захисника не встановила. Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду повно й усебічно розглянути провадження і постановити законне, обґрунтоване та справедливе рішення, у матеріалах провадження під час апеляційного розгляду також не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 15 липня 2024 року щодо ОСОБА_8 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4