Номер провадження: 11-сс/813/470/25
Справа № 947/3233/25 1-кс/947/1918/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.03.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судових засідань ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6

представника власника майна ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи за апеляційною скаргою представника власників майна ОСОБА_9 та ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_10 , на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 03.02.2025 про арешт майна в кримінальному провадженні № 0000268 від 17.01.2025 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.332 КК України,

встановив:

оскарженою ухвалою слідчого судді задоволено клопотання прокурора відділу Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_6 ,та накладено арешт на вилучене майно, у кримінальному провадженні № 0000268 від 17.01.2025 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.332 КК України, а саме:

- мобільний телефон марки «Iphone 12 Pro Max», з серійним номером НОМЕР_1 , IMEI № НОМЕР_2 , з сім-картою № НОМЕР_3 ;

- довідку до акту огляду медико-соціальної комісії на ім`я ОСОБА_7 , серія 12ААГ № 231104 від 05.10.2022 на 1 аркуші;

- довідку до акту огляду медико-соціальної комісії на ім`я ОСОБА_7 , серія 12ААГ № 945159 від 06.11.2023 на 1 аркуші;

- аркуші паперу зовні схожі на валюту долари США, номіналом по 100 доларів США у кількості 15 купюр на загальну суму 1 500 доларів США;

- аркуші паперу зовні схожі на національну валюту України гривню, купюрами номіналом 1000 гривень, у кількості 65 купюр, номіналом 500 гривень у кількості 25 штук, номіналом 200 гривень у кількості 27 купюр, номіналом 100 гривень у кількості 1 купюри.

Зазначене майно виявлене та вилучене 29.01.2025 рокув ході проведення санкціонованого обшуку за місцем мешкання ОСОБА_7 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Мотивуючи прийняте рішення, слідчий суддя послався на відповідність вилученого майна критеріям, визначеним ч.1 ст.98 КПК України, оскільки вилучені грошові кошти визнані речовим доказом, а арешт на них необхідний для збереження та недопущення їх знищення. Мобільний телефон та довідки акту медико-соціальної комісії, можуть містити інформацію, яка може бути використана на підтвердження факту та обставин можливого вчинення кримінального правопорушення, а також проведення судових експертиз, з метою встановлення доказів, що можуть мати суттєве значення для кримінального провадження,

Слідчий суддя критично оцінив надані представником виписки з банківських рахунків про нарахування заробітної плати, оскільки вони не є достеменним доказом походження грошових коштів у грошовій одиниці доларів США, які були вилучені під час обшуку за місцем мешкання ОСОБА_7 , який за версією органу досудового розслідування є особою, яка причетна до противоправної схеми зняття осіб з військового обліку або отримання відстрочки від призову за мобілізацією.

Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді, представник власника майна звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу про накладення арешту на майно та постановити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання.

Апелянт стверджує, що ОСОБА_7 та ОСОБА_9 не мають відношення до кримінального провадження, але слідчим, в порушення ст. 168 КПК України, був вилучений належний останній мобільний телефон. Вилучені грошові кошти належать подружжю ОСОБА_11 та не мають відношення до кримінального провадження, їх законне походження підтверджується наявними відомостями з банківської установи. Вказані грошові кошти відкладалися виключно на лікування ОСОБА_9 , в тому числі і за кордоном.

Також представник власників майна зазначає, що на теперішній час відсутні відомості, які дають розумні підстави вважати, що вилучені грошові кошти та мобільний телефон відповідають критеріям ст.98 КПК України.

Апеляційний розгляд проведено без участі власників майна ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , представника власника майна адвоката ОСОБА_10 , які будучи повідомленими про дату, час та місце апеляційного розгляду, в судове засідання не з`явилися, клопотань про відкладення розгляду справи не подавали.

Представник власника майна адвокат ОСОБА_8 в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу.

У судовому засіданні прокурор пояснив, що на етапі накладення арешту на вилучене майно існували підстави для такого арешту, однак на теперішній час, необхідність в арешті відсутня. При цьому, прокурор просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, оскільки на день прийняття рішення слідчим суддею, існували законні підстави для накладення арешту на вилучене майно.

Заслухавши суддю-доповідача; представника власника майна, який підтримав апеляційну скаргу; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; дослідивши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Перевіряючи рішення слідчого судді та доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з того, що у відповідності до вимог кримінального процесуального закону, арешт майна це один із заходів забезпечення кримінального провадження та є важливим елементом здійснення завдань кримінального провадження, своєчасне застосування якого може запобігти непоправним негативним наслідкам при розслідуванні кримінального правопорушення.

Положення ст. 2 КПК визначають завдання кримінального судочинства, а саме: захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень; охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження; забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Положеннями ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

У теоретичному аспекті «належна правова процедура» - це форма здійснення правосуддя, яку утворюють сукупність гарантій прав людини процесуального характеру, спрямовані на досягнення процедурної справедливості правосуддя. До гарантій, які у своїй сукупності формують належну правову процедуру, відносяться право на судовий захист, право на ефективне розслідування; право на швидкий суд; право на публічний суд; право на неупереджений суд; право на суд неупереджених присяжних; право на змагальний процес; презумпція невинуватості; право не свідчити проти себе; право на допит в суді свідків обвинувачення; право на допомогу адвоката під час судового розгляду; право бути вислуханим; право не піддаватися двічі покаранню за один й той самий злочин; право на безпосередній процес; право на безперервний процес; право на оскарження.

Застосування належної процедури є одним із складових елементів принципу верховенства права та передбачає, у тому числі, щоб повноваження органів публічної влади були визначені приписами права, і вимагає, щоб посадовці мали дозвіл на вчинення дії, і надалі діяли в межах наданих їм повноважень.

Приписами ст. 3 КПК передбачено, що слідчий суддя - суддя суду першої інстанції, до повноважень якого належить здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.

Основним призначенням слідчого судді є здійснення судового захисту прав і законних інтересів осіб, які приймають участь в кримінальному процесі, та забезпечення законності провадження по справі на стадії досудового розслідування. Це зумовлює специфічний характер виконуваної ним кримінально-процесуальної функції, а саме: забезпечення законності та обґрунтованості обмеження конституційних прав і свобод людини на стадії досудового розслідування кримінального провадження.

При розгляді даної апеляційної скарги колегія суддів, у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Положення зазначеної вище норми КПК узгоджуються зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

При застосуванні будь-якого заходу забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК та судовою процедурою, гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 309 КПК ухвала слідчого судді про арешт майна підлягає апеляційному оскарженню. При цьому, КПК не встановлено чіткого переліку осіб суб`єктів права на апеляційне оскарження цієї ухвали, але п. 10 ч. 1 ст. 393 КПК регламентовано, що апеляційну скаргу мають право подати інші особи у випадках, передбачених КПК.

Одним із учасників як кримінального, так і судового провадження є третя особа, щодо майна якої вирішується питання про арешт (п. 25, 26 ч. 1 ст. 3 КПК).

Статтею ст. 64-2 КПК визначається зміст і процесуальний статус третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт.

Водночас, в останньому абзаці ч. 7 ст. 173 КПК передбачено, що треті особи мають право на захисника та право оскаржити судове рішення щодо арешту майна.

За таких обставин, власник майна, щодо якого вирішується питання про арешт, є особою прав, свобод та інтересів якої стосується судове рішення, а отже, належить до категорії «інші особи», які вправі подати апеляційну скаргу на рішення слідчого судді.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 98 КПК, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали судового провадження, колегією суддів встановлено наступне.

Другим слідчим відділом (з дислокацією у м. Одесі) ТУ ДБР, розташованого у м. Миколаєві проводиться досудове розслідування в кримінальному провадженні №0000268 від 17.01.2025року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.332 КК України, за обставин, які викладені у клопотанні органу досудового розслідування.

20.01.2025 року ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси задоволено клопотання органу досудового розслідування та надано дозвіл на обшук за адресою: АДРЕСА_1 , який проведений 29.01.2025 року.

30.01.2025 року прокурор звернувся до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту на майно, вилучене 29.01.2025 року під час здійснення обшуку за місцем мешкання ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1 .

Клопотання мотивоване тим, що метою арешту є збереження речових доказів, а вилучене майно має суттєве значення для проведення повного, всебічного досудового розслідування кримінального правопорушення, а тому існують підстави вважати, що майно могло бути знаряддям вчинення кримінального правопорушення, могли зберегти на собі сліди злочинів, а також може бути використане як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Перевіривши матеріали судової справи, колегія суддів приходить до висновку про те, що розглядаючи клопотання органу досудового розслідування, слідчий суддя не звернув уваги на невідповідність клопотання вимогам ст.171 КПК, та дійшов необґрунтованого висновку про наявність підстав для накладення арешту на вилучене майно, безпідставно задовольнивши клопотання.

Рішення слідчого судді колегія суддів визнає необґрунтованим, з огляду на таке.

Частиною 1 статті 173 КПК визначено, що слідчий суддя вправі відмовити в задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, яка його подала не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абз.2 ч.1 ст.170 КПК.

Ініціювання прокурором питання про накладення арешту на вказані в клопотанні документи, не відповідає положенням Конституції України, кримінального процесуального закону України та практиці Європейського суду з прав людини, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст.171 КПК з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову також цивільний позивач.

Клопотання прокурора про арешт майна, яке належить ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , не відповідає вимогам ч.2 ст.171 КПК, оскільки в ньому відсутнє будь-яке належне обґрунтування підстав та мети арешту (ст.170 КПК).

У порушення абз.2 ч.2 ст.171 КПК до клопотання не додано відповідних оригіналів або копій документів та інших матеріалів, якими прокурор обґрунтовує доводи клопотання, окрім як копій ухвали слідчого суді про надання дозволу на проведення обшуку та протоколу обшуку, а також постанови про визнання предметів речовими доказами.

Колегією суддів встановлено, що в клопотанні зазначається лише про те, що вилучене під час обшуку майно могло зберегти на собі сліди кримінального правопорушення та можуть бути використані як докази, навіть з урахування визнання вилученого майна речовими доказами.

Колегія суддів констатує, що матеріали клопотання не містять жодного доказу відносно того, що вилучене майно містить на собі сліди кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.332 КК України, було засобом чи предметом будь-якого кримінально караного діяння, а також обґрунтування стосовно того, яке відношення власники майна мають до даного кримінального провадження.

Клопотання не містить належного обґрунтування підстав та мети накладення арешту на зазначене майно, окрім посилання прокурора на загальні норми кримінального процесуального законодавства, які регламентують застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Із викладу встановлених органом досудового розслідування обставин кримінального провадження та мотивувальної частини клопотання не вбачається існування обставин, які свідчать про можливу причетність ОСОБА_7 до будь-яких протиправних дій, які є предметом дослідження в даному кримінальному проваджені.

У даному кримінальному провадженні ОСОБА_7 не повідомлено про підозру.

За наведених обставин апеляційний суд констатує, що прокурором не доведено, що вилучене в ході обшуку за місцем мешкання ОСОБА_7 майно, має будь-яке відношення до обставин, які розслідуються в кримінальному проваджені №0000268 від 17.01.2025року.

За таких обставин, ініціювання стороною обвинувачення питання про накладення арешту на вилучене в ході обшуку майно, не відповідає положенням Конституції України, кримінального процесуального закону України та практиці Європейського суду з прав людини.

Таким чином, слід констатувати, що під час розгляду клопотання про накладення арешту на майно, поза увагою слідчого судді залишилось те, що для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя, суд повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні та відповідати вимогам закону. Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності, володіння повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

З урахуванням встановлених під час апеляційного розгляду обставин, колегія суддів констатує, що на день розгляду слідчим суддею клопотання про накладення арешту на майно та апеляційного розгляду, відсутні законні підстави для застосування обмежувальних заходів щодо майна, вилученого під час проведення обшуку за місцем мешкання ОСОБА_7 .

З огляду на зазначене, приймаючи до уваги положення п.2 ч.3 ст.407 КПК, згідно з якими апеляційний суд, має право скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, колегія суддів вважає за необхідне задовольнити апеляційну скаргу, скасувати оскаржену увалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання про накладення арешту на майно.

Керуючись ст.ст. 167, 170-173, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника власників майна ОСОБА_7 та ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 03.02.2025 року в кримінальному проваджені №0000268 від 17.01.2025 року, якою накладено арешт на майно, перелік якого міститься в мотивувальній частині ухвали, вилучене 29.01.2025 року під час проведення обшуку за місцем мешкання ОСОБА_7 , за адресою: АДРЕСА_1 , скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора відділу Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_6 ,про накладення арешту на майно, виявлене та вилучене 29.01.2025 року в ході проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_7 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4