ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 621/1929/21 Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/54/25 Суддя доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду у м.Харків апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_8 на вирок Зміївського районного суду Харківської області від 05 червня 2023 року у кримінальному провадженні, внесеному 27 грудня 2020 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за 0001990, за обвинуваченням

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Зідьки, Зміївського району Харківської області, працюючого на момент вчинення інкримінованого кримінального правопорушення на посадах начальника Зміївського відділу поліції Головного управління національної поліції в Харківській області та тимчасово виконуючого обов`язки начальника відділу поліції № 2 Чугуївського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.369-2 КК України,-

УСТАНОВИЛА:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини:

За вироком суду ОСОБА_10 виправдано за наступним обвинуваченням:

Підполковника поліції ОСОБА_10 , відповідно до наказу ГУНП в Харківській області від 03 грудня 2019 року № 410 о/с, переміщено згідно з пунктом 2 (на рівнозначну посаду, за ініціативою поліцейського) частини 1 статті 65 Закону України «Про Національну поліцію» на посаду начальника Зміївського відділу поліції Головного управління Національної поліції (далі- ГУНП) в Харківській області.

Наказом Головного управління Національної поліції в Харківській області від 05.01.2021 № 3/ос, на підполковника поліції ОСОБА_10 тимчасово покладено виконання обов`язків начальника відділу поліції №2 Чугуївського районного управління поліції Головного управління Національної поліції (далі - РУП ГУНП) в Харківській області з 05.01.2021 по 05.03.2021.

Згідно зі ст.ст. 24, 68 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 №580-VІІІ (далі - Закон), Національна поліція України (далі - поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Відповідно до ст.2 Закону, завданням поліції є надання поліцейських послуг у сферах забезпечення публічної безпеки і порядку; охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави; протидії злочинності; надання в межах, визначених законом, послуг з допомоги особам, які з особистих, економічних, соціальних причин або внаслідок надзвичайних ситуацій потребують такої допомоги. Принципами діяльності поліції, відповідно до ст.ст.6-9 Закону, є верховенство права, дотримання прав і свобод людини, законність, відкритість та прозорість.

Відповідно до ч.1 ст.19 Закону, у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону.

Згідно зі ст.23 Закону, поліція відповідно до покладених на неї завдань,- здійснює превентивну та профілактичну діяльність, спрямовану на запобігання вчиненню правопорушень, виявляє причини та умови, що сприяють вчиненню кримінальних та адміністративних правопорушень, вживає у межах своєї компетенції заходів для їх усунення, вживає заходів з метою виявлення кримінальних, адміністративних правопорушень; припиняє виявлені кримінальні та адміністративні правопорушення, у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

Відповідно до ч.1 ст.3 Закону України «Про запобігання корупції» від 14.10.2014 № 1700-VII, суб`єктами, на яких поширюються дія цього Закону, є поліцейські.

Згідно зі ст.22 Закону України «Про запобігання корупції» від 14.10.2014 № 1700-VІІ, особам, зазначеним у частині першій статті 3 цього Закону, забороняється використовувати свої службові повноваження або своє становище та пов`язані з цим можливості з метою одержання неправомірної вигоди для себе чи інших осіб, у тому числі використовувати будь-яке державне чи комунальне майно або кошти в приватних інтересах.

Відповідно до ч.1 ст.65 Закону України «Про запобігання корупції» від 14.10.2014 № 1700-VІІ, за вчинення корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень особи, зазначені в частині першій статті 3 цього Закону, притягаються до кримінальної, адміністративної, цивільно-правової та дисциплінарної відповідальності у встановленому законом порядку.

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів», до правоохоронних органів віднесені органи прокуратури, Національної поліції, служби безпеки, Військової служби правопорядку у Збройних Силах України, Національне антикорупційне бюро України, органи охорони державного кордону, органи доходів і зборів, органи і установи виконання покарань, слідчі ізолятори, органи державного фінансового контролю, рибоохорони, державної лісової охорони, інші органи, які здійснюють правозастосовні або правоохоронні функції і беруть безпосередню участь, зокрема, у нагляді і контролі за виконанням законів.

Відповідно до функціональних обов`язків, затверджених 25 червня 2020 року начальником Головного управління Національної поліції в Харківській області, на ОСОБА_10 були покладені обов`язки, зокрема:

-очолювати відділ поліції, здійснювати керівництво його діяльністю, забезпечувати надання Відділом поліцейських послуг: із забезпечення публічної безпеки і порядку, охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави, протидії злочинності, з допомоги особам, які з особистих, економічних, соціальних причин або внаслідок надзвичайних ситуацій потребують такої допомоги;

-здійснювати організаційні заходи, серед яких: представляти Відділ у відносинах з іншими органами влади, підприємствами, установами та організаціями, реалізовувати свої повноваження в формі усних або письмових наказів та доручень організаційно-розпорядчого характеру, які є обов`язковими для виконання працівниками Відділу поліції, організовувати взаємодію структурних підрозділів Відділу між собою, а також Відділу з іншими правоохоронними органами державними контролюючими органами, трудовими колективами, об`єднаннями громадян з метою спільного проведення заходів із забезпечення публічної безпеки та порядку, забезпечувати усунення порушень та недоліків, виявлених під час контрольних заходів, проведених державними органами та підрозділами;

-організовувати аналітичну роботу у Відділі поліції, зокрема: здійснювати постійний моніторинг криміногенної обстановки на території обслуговування Відділу, безперервний збір, систематизацію та аналіз інформації про оперативну обстановку, розробку невідкладних заходів реагування на її зміни;

-забезпечувати систему планування роботи Відділу поліції;

-організовувати та забезпечувати контроль за станом виконавської дисципліни у Відділі поліції;

-організовувати реагування на заяви й повідомлення про кримінальні правопорушення та інші події;

-організовувати заходи із забезпечення публічної безпеки та порядку на території обслуговування;

-організовувати роботу з виявлення, розкриття та попередження кримінальних правопорушень;

-забезпечувати результативну взаємодію слідчого підрозділу, підрозділу дізнання з іншими підрозділами Відділу під час досудового розслідування;

-забезпечувати постійний контроль за станом застосування адміністративного законодавства у Відділі;

-взаємодіяти з органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, територіальними громадами, населенням, громадськими об`єднаннями;

-організовувати та контролювати реалізацію антикорупційних програм у підпорядкованому підрозділі: забезпечувати підготовку та реалізацію заходів щодо запобігання і виявлення корупції в підрозділі, контролювати їх проведення, проводити організаційну та роз`яснювальну роботу із запобігання виявлення і протидії корупції в підрозділі, контролювати дотримання антикорупційного законодавства та вимог законодавства щодо врегулювання конфлікту інтересів у підрозділі, забезпечувати виявлення ризиків, які сприяють корупційним правопорушенням у діяльності працівників підрозділу, вносити керівництву ГУНП пропозиції щодо усунення таких ризиків, розглядати повідомлення про причетність підлеглих до вчинення корупційних правопорушень, проводити перевірки за такими фактами, контролювати здійснення заходів фінансового контролю, спільно з відділом комунікації сприяти інформуванню суспільства про вжиті антикорупційні заходи.

В свою чергу, ОСОБА_10 , достовірно знаючи про вимоги вищевказаних нормативно-правових актів, у тому числі у сфері запобігання корупційним проявам, та всупереч обов`язку їх неухильного дотримання, будучи працівником правоохоронного органу, обіймаючи посади начальника Зміївського відділу поліції ГУНП в Харківській області та т.в.о. начальника відділу поліції №2 Чугуївського РУП ГУНП в Харківській області, діючи умисно, з корисливих мотивів, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, реалізуючи єдиний умисел, спрямований на одержання неправомірної вигоди, одержав від ОСОБА_11 неправомірну вигоду в розмірі 90 000,00 (дев`яносто тисяч) гривень за вплив на прийняття рішення особами, уповноваженими на виконання функцій держави - службовими особами ДП «Зміївське лісове господарство» за наступних обставин.

У жовтні 2020 року у ОСОБА_10 виник умисел на одержання неправомірної вигоди від суб`єкта підприємницької діяльності - ФОП ОСОБА_11 , який займається переробкою та продажем лісодеревини в межах території Зміївського району Харківської області за неперешкоджання у веденні ним підприємницької діяльності шляхом здійснення впливу на прийняття рішення службовими особами ДП «Зміївське лісове господарство» про відмову ФОП ОСОБА_11 у реалізації деревини.

З метою реалізації злочинного умислу, діючи з корисливим мотивом, 28.10.2020, приблизно о 15 годині, у с.Зідьки Зміївського району Харківської області, неподалік будинку 10-А по вул.Есхарівська, ОСОБА_10 зустрівся з ОСОБА_11 та запропонував останньому сплатити йому кошти у розмірі 90000,00 (дев`яносто тисяч) гривень за те, щоб він не здійснював перешкоди у веденні ним підприємницької діяльності протягом 2020 року та 7500,00 (сім тисяч п`ятсот) гривень щомісячно у 2021 році за неперешкоджання у веденні ним підприємницької діяльності шляхом здійснення впливу на прийняття рішення службовими особами ДП «Зміївське лісове господарство» про відмову ФОП ОСОБА_11 у реалізації деревини, у яких ОСОБА_11 здійснює закупівлю деревини для подальшої переробки та продажу на території Зміївського району Харківської області.

ОСОБА_11 , усвідомлюючи, що ОСОБА_10 , обіймаючи посаду начальника Зміївського відділу ГУНП в Харківській області, використовуючи службовий авторитет та свої зв`язки зі службовими особами ДП «Зміївське лісове господарство», маючи інші можливості, зумовлені обійманою посадою, може здійснити реальний вплив та створити умови, за яких з ним перестануть співпрацювати службові особи ДП «Зміївське лісове господарство», та при яких він не зможе займатися своєю підприємницькою діяльністю, вирішив погодитися на пропозицію ОСОБА_10

28.10.2020, у невстановлений в ході досудового розслідування час, ОСОБА_11 , перебуваючи у смт.Зідьки Зміївського району Харківської області, неподалік будинку 10-А по вул.Есхарівська, передав ОСОБА_10 частину раніше обумовленої суми неправомірної вигоди у розмірі 50000,00 (п`ятдесят тисяч) гривень за здійснення ним впливу на прийняття рішення службовими особами ДП «Зміївське лісове господарство» щодо реалізації деревини та неперешкоджанні у зайнятті підприємницькою діяльністю ФОП ОСОБА_11 у 2020 році.

В подальшому ОСОБА_11 , розуміючи незаконність дій ОСОБА_10 щодо одержання від нього неправомірної вигоди за вплив на прийняття рішення службовими особами ДП «Зміївське лісове господарство», звернувся із заявою до правоохоронних органів з метою виявлення, фіксації та припинення злочинних дій.

Реалізуючи попередню домовленість, 09 січня 2021 року, приблизно об 11 год 50 хв, ОСОБА_10 , ігноруючи заборону використовувати свої службові повноваження, своє становище, та пов`язані з цим можливості з метою одержання неправомірної вигоди для себе, діючи умисно, під час виконанням своїх службових обов`язків на посаді т.в.о. начальника відділу поліції №2 Чугуївського РУП ГУНП в Харківській області, перебуваючи у своєму службовому кабінеті, розташованому на другому поверсі у приміщенні Зміївського ВП (відділ поліції №2 Чугуївського РУП) ГУНП в Харківській області, за адресою: вул.Донецька, буд.26, м.Зміїв, Зміївський р-н, Харківська обл., одержав від ОСОБА_11 неправомірну вигоду в розмірі 20000,00 (двадцять тисяч) гривень за здійснення впливу на прийняття рішення службовими особами ДП «Зміївське лісове господарство» щодо реалізації деревини та не перешкоджанні у зайнятті підприємницькою діяльністю ФОП ОСОБА_11 .

Продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, спрямований на одержання неправомірної вигоди для себе за здійснення впливу на прийняття рішення службовими особами ДП «Зміївське лісове господарство» щодо реалізації деревини та не перешкоджанні у зайнятті підприємницькою діяльністю ФОП ОСОБА_11 , 21 січня 2021 року, приблизно о 16 год 30 хв, ОСОБА_10 під час виконанням своїх службових обов`язків на посаді т.в.о. начальника відділу поліції №2 Чугуївського РУП ГУНП в Харківській області, перебуваючи у своєму службовому кабінеті, розташованому на другому поверсі у приміщенні Зміївського ВП (відділ поліції №2 Чугуївського РУП) ГУНП в Харківській області, за адресою: вул.Донецька, буд.26, м.Зміїв, Зміївський р-н, Харківська обл., одержав від ОСОБА_11 неправомірну вигоду в розмірі 20000,00 (двадцять тисяч) гривень.

Загалом, ОСОБА_10 одержав від ОСОБА_11 неправомірну вигоду в розмірі 90 000,00 (дев`яносто тисяч) гривень, та 21 січня 2021 року, о 18 год. 24 хв., його було затримано в порядку ст.208 КПК України працівниками правоохоронного органу України.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

Прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_6 в апеляційній скарзі в редакції внесених змін просить скасувати вирок Зміївського районного суду Харківської області від 05 червня 2023 року щодо ОСОБА_12 у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що потягнуло безпідставне виправдання обвинуваченого (п.п. 2, 3, 4 ч. 1 ст.409 КПК України). Призначити новий розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_10 у суді першої інстанції в іншому складі суду.

Зазначає, що стороною обвинувачення під час підготовчого провадження подавались заяви про відвід судді Зміївського районного суду Харківської області ОСОБА_1 від участі у розгляді даної справи. Суддя сама повідомила учасникам процесу, що вона та ОСОБА_13 одночасно проходили службу в органах поліції Зміївського району Харківської області, однак не вбачала в цьому підстав для самовідводу та ухвалою від 13 вересня 2021 року безпідставно було відмовлено у задоволенні заяви прокурора про відвід судді ОСОБА_1 .

Також просить звернути увагу, що судді Зміївського районного суду Харківської області ОСОБА_14 та ОСОБА_15 в ухвалі про самовідвід зазначили про те, що підтримують дружні стосунки з ОСОБА_16 .

На думку апелянта, викладене свідчить про велику ймовірність близького знайомства судді ОСОБА_1 та виправданого ОСОБА_12 , а тому вважає, що ухвали про відмову у задоволенні заяви прокурора про відвід судді ОСОБА_1 є необгрунтованими.

Викладаючи фактичні обставини справи та докази, надані сторонами на їх підтвердження, судом першої інстанції надано їм помилкову оцінку, в результаті чого висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, мають формулювання невизначеності і викладені у формі припущень. Оскільки, суд виклав показання свідка ОСОБА_17 таким чином, що нібито він повністю заперечує факт наявності розмови з ОСОБА_11 про проблематику отримання останнім деревини. Однак відповідно до аудіо запису допиту свідка у суді, він зазначив, що можливо така розмова була в конторі. Тобто свідок категорично не заперечує розмову з ОСОБА_11 про не надання йому деревини і не виключає її існування. Тоді як суд викладаючи у вироку показання цього свідка, категорично стверджує про відсутність такої розмови. Також суд не надав належної оцінки показам свідка ОСОБА_11 про неправомірні дії ОСОБА_10 щодо нього.

Вказує, що не відповідають дійсності висновки суду щодо розрахунку загального об`єму товару за 2020 рік, який відповідно до вказаних договорів становить 1 150 метрів кубічних, замість 800 метрів кубічних, як зазначено в оскаржуваному вироку.

Зазначає, що суд не міг посилатись на товарно-транспортні накладні, які надані стороною захисту, відповідно до яких деревину ФОП ОСОБА_11 02.09.2020, 09.10.2020, 21.12.2020 відпускав старший майстер ОСОБА_18 , помічник лісничого ОСОБА_19 , оскільки вони не були відкриті стороні обвинувачення, а також відповідно до протоколу огляду предметів та документів від 20.05.2021, а саме реєстру реалізації деревини покупцю ФОП ОСОБА_11 за період з 01.01.2020 до 31.12.2020, що було отримано від ДП «Зміївське лісове господарство») встановлено, що між ДП «Зміївське лісове господарство» та ФОП ОСОБА_11 були реалізації у березні, квітні, травні, червні, липні, серпні, вересні та жовтні 2020 року, а у листопаді 2020 року не було жодної реалізації.

Вважає, непереконливими висновки суду першої інстанції, про те що у протоколі в якості переданих ОСОБА_11 грошових коштів зазначено серійні номери купюр номіналом 500 гривень в кількості 60 штук, які абсолютно не збігаються з відкопійованими купюрами у додатку до протоколу, оскільки допитаний в ході судового розгляду слідчий ОСОБА_20 , який проводив слідчу дію та складав за її результатами протокол від 08 січня 2021 року, пояснив, що ним була зроблена технічна помилка.

Суд у своєму рішення не надав об`єктивної оцінки: даним протоколу проведення негласної слідчої (розшукової) дії від 11 січня 2021 року; висновку експерта, який доводить участь саме ОСОБА_12 в розмовах з ОСОБА_11 .

Вважає необґрунтованими та такими, що не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, висновки суду щодо змісту протоколу за результатами проведення негласної слідчої (розшукової) дії, відповідно до ст. 260 КПК України, аудіо,- відео контроль особи від 11 лютого 2021 року, зокрема, про те що «вбачається наявність дружніх відносин та відносин цивільного характеру між ОСОБА_11 та обвинуваченим ОСОБА_10 »

Зазначає, що висновки суду про те, що ухвалою слідчого судді від 18 січня 2021 року про дозвіл на проведення обшуку, дозвіл на вилучення будь-яких грошових коштів не надавався, не відповідають нормам процесуального законодавства.

Судом не надано оцінки протоколу огляду мобільного телефону «Samsung» Galaxy J 6 та його інформаціїї, яка містилися в ньому, від 10 січня 2021 року, який був добровільно наданий свідком ОСОБА_11 .

Також судом не взято до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки та поза увагою залишено відомості, що містяться в протоколі тимчасового доступу до речей і документів, проведений на підставі ухвали Ленінського районного суду м. Харкова від 31 травня 2021 року.

У вироку відсутні посилання на оголошення протоколу допиту свідка ОСОБА_21 , який був залучений у якості понятого 21 січня 2021 року при проведенні слідчих дій.

Поза увагою суду залишилися показання свідків ОСОБА_22 та ОСОБА_23 , старших інспекторів чергових відділу поліції № 2 Чугуївського РУП ГУНП в Харківській області, які повідомили, що 09 січня 2021 та 21 січня 2021 ОСОБА_11 приходив до ОСОБА_12 , та вони проводили його до службового кабінету останнього, з власної ініціативи не вносили ОСОБА_11 до книги відвідувачів.

Також зазначає, що судом не надано оцінки матеріалам службового розслідування від 16 лютого 2021 року, згідно з якими до начальника Зміївського ВП ГУНП в Харківській області підполковника поліції ОСОБА_12 застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення зі служби поліції за вчинення дисциплінарного проступку, що виразився в порушенні вимог ст.22 ЗУ «Про запобігання корупції» у частині використання своїх службових повноважень та пов`язаних з цим можливостей з метою одержання неправомірної вигоди.

В порушення кримінального процесуального закону в основу рішення суду першої інстанції покладено пояснення обвинуваченого, надані ним під час обшуку та затримання, оскільки від надання показань у суді він відмовився, та повідомлені ним обставини не були предметом розгляду та оцінки під час судового слідства.

Суд, необґрунтовано прийняв думку обвинуваченого про той факт, що 20 000 грн., вилучених у ОСОБА_12 під час обшуку, він отримав в якості частини погашення боргу перед ним ОСОБА_11 , що не доведено належними доказами.

Окрім цього вказує, що в ході судового розгляду не було встановлено даних, які б підтверджували, що ОСОБА_13 не усвідомлював, що мав намір отримати від ОСОБА_11 кошти в загальній сумі 90000 гривень за здійснення ним впливу на прийняття рішення службовими особами ДП «Зміївське лісове господарство» щодо реалізації деревини та неперешкоджанні у зайнятті підприємницькою діяльністю ФОП ОСОБА_11 у 2020 році.

Також апелянт зазначає, що висновок суду про визнання недопустимим доказом протоколу обшуку від 21 січня 2021 року з додатком (відеозаписом події) з тих підстав, що відповідно до ухвали слідчого судді від 18 січня 2021 дозвіл надавався на проведення обшуку виключно у службовому кабінеті обвинуваченого ОСОБА_12 , однак 21 січня 2021 року проведено обшук службового кабінету ОСОБА_12 , в тому числі іншого приміщення - кімнати відпочинку, є хибним, оскільки судом не взято до уваги, що кімната відпочинку є невід`ємною складовою службового кабінету, вхід до якої здійснюється через вхідні двері, розташовані у службовому кабінеті, що використовується обвинуваченим, окремого входу та нумерації не має.

Захисник ОСОБА_8 в апеляційній скарзі, фактично погоджуючись із виправданням ОСОБА_10 , просить змінити мотивувальну частину вироку Зміївського районного суду Харківської області від 05 червня 2023 року. Дослідити в судовому засіданні та визнати недопустимими у якості доказів у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_10 за ч.2 ст.369-2 КК України:

протокол огляду, копіювання та вручення заздалегідь ідентифікованих засобів - грошових купюр від 08.01.21;

протокол про результати контролю за вчиненням злочину від 11.01.21;

протокол про результати проведення негласної слідчої (розшукової) дії, відповідно до ст.260 КПК України аудіо, - відеоконтроль особи від 11.01.21 з додатками;

протокол огляду, копіювання та вручення заздалегідь ідентифікованих засобів - грошових купюр від 21.01.21;

протокол про результати контролю за вчиненням злочину від 22.01.21;

протокол про результати проведення негласної слідчої (розшукової) дії, відповідно до ст.260 КПК України аудіоконтроль особи від 11.02.21 з додатками: протокол про результати проведення негласної слідчої (розшукової) дії, відповідно до ст.260 КПК України аудіо, - відеоконтроль особи від 11.02.21 з додатками.

В обґрунтування посилається на те, що всі вищенаведені протоколи НСРД про результати контролю за вчиненням злочину, що є у справі, складені з порушеннями положень та норм ст.ст.104, 105, 106, 252 КПК, з огляду на що в силу ч.2 ст.86 КПК суд першої інстанції не може посилатись на них як доказ у справі.

Також зазначає, що в порушення наведених норм усі протоколи про результати контролю за вчиненням злочину в справі не містять відображення повного ходу слідчої дії з моменту її початку; не містять відомості про спеціалістів та оперативних працівників, що приймають участь у проведенні негласних слідчих (розшукових) діях; це містять відомостей про обладнання, що встановлювалось свідку ОСОБА_11 ; не дістають відомостей про маршрути його руху з моменту початку встановлення спеціальних технічних засобів та до кінця проведення негласної слідчої (розшукової) дії; не містять відомостей про місце встановлення такого обладнання.

Окрім цього, посилається на те, що постанова прокурора відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих ТУ ДБР Полтавської обласної прокуратури ОСОБА_24 від 06 січня 2021 року містить очевидну невідповідність в даті її складення 06.01.2021 року, та строку проведення НСРД у формі спеціального слідчого експерименту з 06.11.2020 по 10.01.2020 року, на думку апелянта, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що зазначене є технічною помилкою, пославшись, що в мотивувальній частині постанови прокурора чітко вказаний строк проведення: з 06.01.2021 по 10.01.2021 року. Такий висновок суду, на думку захисника, є порушенням п.3 ч.5 ст.110, ч.5 ст.246, п.4 ч.1 ст.251, ч.5 ст.271 КПК, а також п.2.6 Інструкції про організацію проведення НСРД, оскільки наведений процесуальний закон вимагає чітко визначати строк проведення негласної слідчої розшукової дії у мотивувальній частині постанови.

Також вказує, на незаконність доручення на проведення негласних слідчих (розшукових) дій від 06.01.21 № 31-10т/21, яким прокурором доручено проведення контролю за вчиненням злочину у вигляді спеціального слідчого експерименту оперативному підрозділу, оскільки воно не містить строку проведення негласної слідчої розшукової дії, чітко поставленого завдання, та в ньому не зафіксовано хід слідчої дії з моменту початку проведення НСРД. Що на думку захисника не є належним чином мотивованим.

З врахуванням зазначених порушень, які містяться в постанові та дорученні , захисник вважає, що протокол про результати контролю за вчиненням злочину від 11.01.21 слід визнати недопустимим доказом, оскільки його отримано на підставі постанови про проведення контролю за вчиненням злочину від 06.01.21 та доручення від 06.01.21, які суперечать нормам п.3 ч.5 ст.110, ч.5 ст.246, п.4 ч.1 ст.251, ч.5 ст.271 КПК України, а також положенням п.2.6, п.3.4.2 Інструкції про порядок проведення НСРД.

Окрім цього, зазначає, що аналогічні порушення процесуальних норм допущені і при проведенні контролю за вчиненням злочину на підставі постанови прокурора про проведення контролю за вчиненням злочину від 19.01.21 № 31-68т/21 та доручення від 19.01.21 № 31-67т/21.

Вказує на порушення вимог ч.4 ст.271 КПК України, оскільки протокол про результати контролю за вчиненням злочину в присутності обвинуваченого не складався та на підпис йому не надавався.

Також посилається на те, що згідно протоколу про результати контролю за вчиненням злочину від 11.01.21 грошові кошти були вручені ОСОБА_11 обвинуваченому 09.01.21, тому повторно ці кошти 21.01.21 ОСОБА_11 врученими бути не могли. Така обставина, на думку захисника, вказує на недопустимість у якості доказу протоколу огляду, копіювання та вручення заздалегідь ідентифікованих засобів - грошових купюр від 08.01.21, протоколу про результати контролю за вчиненням злочину від 09.01.21, протоколу огляду, копіювання та вручення заздалегідь ідентифікованих засобів - грошових купюр від 21.01.21, протоколу про результати контролю за вчиненням злочину від 22.01.21, оскільки ці протоколи складено не в порядку, визначеному ст. 104, 105, 252 КПК України.

Окрім цього, посилається на те, що протокол про результати проведення негласної слідчої (розшукової) дії, а саме про аудіоконтроль особи від 21.01.2021 та відеоконтроль особи від 11.02.2021, складені після спливу 21 дня, що є порушенням вимог ст.106, 252 КПК України.

Позиції інших учасників судового провадження

Прокурор ОСОБА_6 в судовому засіданні підтримала свою апеляційну скаргу в редакції внесених в неї змін та просила її задовольнити. Апеляційну скаргу захисника вважала необґрунтованою та просила залишити її без задоволення.

Обвинувачений та його захисники в судовому засіданні підтримали апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , просили її задовольнити. Заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора.

Водночас захисник ОСОБА_8 зазначив, що він відмовляється від клопотання про повторне дослідження доказів сторони обвинувачення, що також підтримали обвинувачений та інші захисники.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, обвинуваченого та його захисників щодо поданих апеляційних скарг, обговоривши доводи, викладені в апеляційних скаргах, та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Мотиви суду

Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Згідно ч.1 ст.373 КПК України, виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення, а також при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої статті 284 цього Кодексу.

Положення статей 62, 129 Конституції України та статей 7, 17, 22 Кримінального процесуального кодексу України визначають основними засадами судочинства у кримінальних справах, зокрема, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін, свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Ця норма-засада закріплена також у міжнародно-правових актах, визнаних Україною: Загальній декларації прав людини (п.1 ст.11), Міжнародному пакті про громадянські і політичні права (п.2 ст.14), Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п.2 ст.6).

Водночас, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ч.2 ст.8 КПК України принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Колегія суддів враховує, що усталена практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) вказує на необхідність оцінювати докази, керуючись критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (Рішення ЄСПЛ від 10.07.2001 року у справі «Авшар проти Туреччини» - п. 282). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (Рішення ЕСПЛ від 14.08.2008 року у справі «Кобець проти України» - п.43). Також має братися до уваги якість доказів, включаючи те, чи не ставлять обставини, за яких вони були отримані, під сумнів їхню надійність та точність (Рішення ЄСПЛ від 11.07.2013 року у справі «Веренцов проти України» - п.86, «Яллох проти Німеччини»).

Відповідно до ст. 84-86 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню, і ці докази мають бути належними та допустимими. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Виходячи з положень ч.1 ст.87 КПК України, недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України.

На думку колегії суддів, висновок суду щодо виправдання ОСОБА_10 за ч.2 ст.369-2 КК України є передчасним і не ґрунтується на законі, оскільки під час судового розгляду допущено істотні порушення КПК України.

Так, один із доводів апеляційної скарги прокурора полягає в ухваленні вироку незаконним складом суду. Зокрема, прокурор зазначає, що суддя ОСОБА_1 не мала права брати участь у розгляді кримінального провадження стосовно ОСОБА_10 , оскільки одночасно з останнім проходили службу в органах поліції Зміївського району Харківської області. Втім, суддя ОСОБА_1 не вбачала в цьому підстав для самовідводу. Окрім цього прокурором було зазначено про те, що обвинувачений ОСОБА_10 працював на керівних посадах ГУНП, в тому числі й поліції Змійова, та не виключається, що мав робочі та добрі стосунки із суддями Зміївського районного суду Харківської області, а тому існують обґрунтовані сумніви в неупередженості судді ОСОБА_1 стосовно результатів розгляду даного кримінального провадження.

При цьому, прокурор наголошує на тому, що 18 серпня 2021 року суддя ОСОБА_15 на підставі заяви сторони обвинувачення про відвід заявив самовідвід у розгляді даного кримінального провадження, а суддею ОСОБА_1 у даному провадженні у відводі відмовлено, хоча він заявлявся з тих же самих підстав.

Крім того, голова Зміївського районного суду Харківської області також звертався до Харківського апеляційного суду з поданням про зміну територіальної підсудності цього кримінального провадження, обґрунтовуючи його тим, що прокурором ОСОБА_25 було заявлено клопотання про відвід судді ОСОБА_15 , посилаючись на те: що обвинувачений працював на керівних посадах ГУНП та не виключається, що мав робочі стосунки із суддями Зміївського районного суду Харківської області; що обвинувачений та головуючий у справі працювали в сільському районі з невеликою кількістю населення; за оперативною інформацією суддя ОСОБА_15 у своєму близькому оточенні повідомляє про дружні стосунки між ОСОБА_10 та головою Зміївського районного суду Харківської області ОСОБА_14 . З наведеного, як зазначав прокурор, слідує висновок, що суддя ОСОБА_15 фактично зазначає про здійснення тиску на нього з боку ОСОБА_14 з метою винесення ним виправдувального вироку у справі ОСОБА_10 та не притягнення останнього до кримінальної відповідальності.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 26 серпня 2021 року було відмовлено у задоволенні подання голови Зміївського районного суду Харківської області про зміну територіальної підсудності.

Поряд з цим, посилання сторони захисту на те, що судом апеляційної інстанції було відмовлено у задоволенні подання про зміну територіальної підсудності даного кримінального провадження, що на їх думку свідчить про відсутність таких підстав, не є слушними, оскільки надання оцінки про упередженість судді не входить до повноважень суду апеляційної інстанції на стадії розгляду питання про територіальну підсудність, та може оцінюватися лише під час апеляційного розгляду за наслідками судового розгляду по суті.

Відповідно до ч.1 ст.21 КПК України кожному гарантується право на справедливий розгляд та вирішення справи в розумні строки незалежним та неупередженим судом, створеним на підставі закону.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.75 КПК України суддя не може брати участь у кримінальному провадженні, зокрема, за наявності інших обставин, які викликають сумнів у його неупередженості.

Згідно п.2.5 «Бангалорських принципів поведінки суддів», суддя заявляє самовідвід навіть коли не тільки у сторін по справі, а і у стороннього спостерігача могли б виникнути сумніви в неупередженості судді.

Відповідно до п.3 Європейського статуту судді «Суддя не тільки повинен бути неупередженим, але і повинен сприйматися будь-ким як неупереджений».

Крім того, згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі "Лауко проти Словаччини", будь який служитель Феміди, щодо якого є підстави сумніватися в неупередженості, повинен усунутися від розгляду справи, тобто заявити самовідвід.

Відповідно до змісту ст. 6 Конвенції та практики Європейського суду з прав людини з питань неупередженості суду вбачається, що правосуддя має не тільки здійснюватись, а повинно також демонструватись. Під сумнівом - довіра до суду, яку суд має вселяти громадянам у демократичному суспільстві. Як правило, неупередженість означає відсутність упереджень або упередженості, при цьому її наявність або відсутність можуть бути перевірені різними способами (справа «Кіпріану проти Кіпру», п. 118; справа «Мікаллеф проти Мальти», п. 93). Європейський Суд з прав людини у своїй практиці проводить відмінність між суб`єктивним підходом, тобто прагненням переконатися в суб`єктивному обвинуваченні або інтересі певного судді у конкретній справі та об`єктивним підходом, тобто визначенням, чи були судді надані достатні гарантії, щоб виключити будь-які обґрунтовані сумніви в цьому відношенні (справа «Кіпріану проти Кіпру», п. 118; справа «П`єрсак проти Бельгії», п. 30; справа «Грівз проти Сполученого Королівства», п. 69).

Вимога «безсторонності», згідно з прецедентною судовою практикою Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Білуха проти України», «Салов проти України, «Мироненко проти України», «Фельдман проти України», характеризується двома критеріями: по-перше, суд (суддя повинні бути суб`єктивно вільним від упередженості чи зацікавленості у результаті розгляду справи; по-друге, бути об`єктивно безстороннім, тобто суд повинен гарантувати виключення будь-якого обґрунтованого сумніву стосовно його безсторонності.

Відповідні принци практики Європейського суду з прав людини щодо вимоги про безсторонність, відповідно до п.1 ст.6 Конвенції, наведені в рішенні у справі «Карелін проти Росії», заява №926/08, п.п. 51-57, від 20 вересня 2016 року.

Згідно з ч.2 ст.52 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», судді в Україні мають єдиний статус незалежно від місця суду в системі судоустрою чи адміністративної посади, яку суддя обіймає в суді.

У Конституції України закріплені основні засади судочинства, а Закон України «Про судоустрій і статус суддів» визначає, що судова влада в Україні здійснюється незалежними та безсторонніми судами, суд повинен бути справедливим та неупередженим.

Зазначені принципи також закріплені і в міжнародних актах, зокрема, відповідно до пункту 12 Висновку № 1 (2001) Консультативної ради європейських суддів для Комітету міністрів Ради Європи про стандарти незалежності судових органів та незмінюваність суддів, передбачено, що незалежність судової влади означає повну неупередженість із боку суддів. При винесенні судових рішень щодо сторін у судовому розгляді судді повинні бути безсторонніми, вільними від будь-яких зв`язків, прихильності чи упередження, що впливає або може сприйматися як таке, що впливає, на здатність судді приймати незалежні рішення.

Відповідно до вимог ч.6 ст.9 КПК України, у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 цього Кодексу.

За таких обставин, враховуючи вимоги п.4 ч.1 ст.75 КПК України, норми ч.6 ст.9 КПК України, практику Європейського суду з прав людини та дотримуючись п.2.5 «Бангалорських принципів поведінки суддів», колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість апеляційної скарги прокурора в цій частині та наявності істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, оскільки під час судового розгляду в суді першої інстанції об`єктивно було встановлено, що суддя ОСОБА_1 та обвинувачений ОСОБА_10 проходили службу в органах поліції Зміївського району Харківської області, а також останній працював на керівних посадах ГУНП, в тому числі поліції Змійова та не виключається, що мав робочі стосунки із суддями Зміївського районного суду Харківської області, та інформація про позаробочі стосунки обвинуваченого із суддями місцевого суду не спростована поза розумним сумнівом, в тому числі й щодо кумівства обвинуваченого та голови цього суду, а тому існують обґрунтовані сумніви у прокурора та стороннього спостерігача в неупередженості судді ОСОБА_1 у цьому кримінальному провадженні, а також в об`єктивності судових рішень за її участю, тим більш з огляду на відповідну позицію щодо таких обставин з боку інших суддів.

Відповідно до ст.409 КПК України підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Згідно з ч.1 ст.412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення. Частиною 2 цієї статті передбачено, що судове рішення у будь-якому разі підлягає скасуванню, якщо, зокрема, воно ухвалено незаконним складом суду (в даному випадку надто високий ризик такої вірогідності з огляду на зазначені обставини).

Відповідно до п.2 ч.1 ст.415 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок чи ухвалу суду і призначає новий розгляд у суді першої інстанції, якщо в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід на підставі обставин, які очевидно викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою.

Крім того, виправдовуючи ОСОБА_10 за пред`явленим обвинуваченням за ч.2 ст.369-2 КК України у зв`язку з тим, що не доведено вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, в якому обвинувачується останній, суд не дотримався вимог закону та допустив невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки висновки суду, що викладені в оскаржуваному судовому рішенні, не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, та містять істотні суперечності, з наступних підстав.

Так, з мотивувальної частини вироку вбачається, що свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні пояснив, що займається заготівлею деревини ДП «Зміївське лісове господарство», наприкінці жовтня 2020, чи то 27 чи то 28, приїхав до зазначеного підприємства, а майстер лісу ОСОБА_17 , повідомив, що для нього лісу немає, і що йому треба вирішувати питання з ОСОБА_16 для продовження подальшої роботи.

Він зустрівся з ОСОБА_16 у останнього дома, так як той перебував на карантині, і під час розмови ОСОБА_13 на аркуші паперу написав, що ОСОБА_11 повинен сплачувати 7500 грн. в місяць, чи то 90 000 грн. на рік ОСОБА_26 і тоді він зможе безперешкодно і надалі працювати.

Потім ОСОБА_11 телефонував майстер лісу ОСОБА_27 і говорив про необхідність вирішити питання з ОСОБА_16 , після чого ОСОБА_11 звернувся до правоохоронних органів, під контролем яких 09 січня 2021 року та 21 січня 2021 року передавав ОСОБА_26 гроші у сумі 20 000 грн. кожного разу.

Надаючи вільні покази та відповідаючи на численні запитання учасників процесу, свідок ОСОБА_11 категорично заявляв, що гроші ОСОБА_26 він передавав саме у якості хабаря, та такі його свідчення носять сталий характер. При цьому свідок ОСОБА_17 в судовому засіданні декілька разів повторював, що можливо така розмова із свідком ОСОБА_11 й відбувалася в конторі.

Однак, суд виклав у вироку показання свідка ОСОБА_17 в зовсім іншому аспекті, де останній категорично стверджує про відсутність такої розмови його з ОСОБА_11 , про що слушно зазначає прокурор в апеляційній скарзі.

Окрім цього, свідок ОСОБА_11 під час допиту в суді першої інстанції категорично заперечував наявність дружніх, неприязних, боргових чи будь-яких цивільних відносин, він зазначив, що передавав ОСОБА_26 саме хабар за усунення перешкод для зайняття заготівлею деревини. Однак суд, надаючи оцінку цим доводом, допустив суперечності та протиріччя у власних висновках, зазначаючи про те, що між ОСОБА_11 та ОСОБА_16 наявні дружні стосунки, потім приходячи до висновку, що у ОСОБА_11 були підстави для обмови обвинуваченого.

Поряд з цим, судом першої інстанції взагалі не було надано у вироку оцінки показам свідків ОСОБА_22 та ОСОБА_23 , старших інспекторів чергових відділу поліції № 2 Чугуївського РУП ГУНП в Харківській області, які повідомили, що 09 січня 2021 року та 21 січня 2021 року ОСОБА_11 приходив до ОСОБА_12 , та вони проводили його до службового кабінету останнього, з власної ініціативи не вносили ОСОБА_11 до книги відвідувачів поліції № 2 Чугуївського РУП ГУНП в Харківській області. Крім того, вони повідомили, що відповідно до їх посадових обов`язків вони повинні роз`яснювати відвідувачам графік прийому громадян керівним складом поліції, однак в цьому випадку, вони зателефонували ОСОБА_26 , який наказав провести ОСОБА_11 до його кабінету.

Також, судом у вироку частково відображений зміст розмови, зафіксованої у протоколі за результатами проведення негласної слідчої (розшукової) дії від 11 січня 2021 року, та відсутні дані, де ОСОБА_13 , зокрема, підтвердив, що йому відомі обставини, за яких майстер лісу ОСОБА_27 телефонував ОСОБА_11 та підтвердив суму неправомірної вигоди. Натомість, судом вказано, що відповідно до зазначеного протоколу від 11 січня 2021 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_11 відбулася побутова розмова, тобто судом не надано належної оцінки цьому доказу та зазначено точний її зміст в контексті пред`явленого обвинувачення та обставин, що мають безпосереднє значення для його доведеності (спростування).

Окрім цього, судом зроблений висновок щодо неможливості встановити осіб -учасників, зафіксованих під час проведення негласної слідчої (розшукової) дії від 09 січня 2021 року. Однак таке твердження спростовується висновком судової експертизи аудіо-відео запису №СЕ-19/121-21/5697-ВЗ від 20 травня 2021 року, відповідно до якого ОСОБА_16 промовлені слова та фрази, зафіксовані на карті пам`яті Kingston CANVAS Plus micro SD НС 16 GB (інв. № 54-т) і репліки якого у копії протоколу за результатами проведення негласної слідчої (розшукової) дії, відповідно до ст.260 КПК України аудіо-, відео контроль особи від 25.01.2021 позначені як «ГРО». Ознак монтажу не виявлено.

Судом взагалі не надано жодної оцінки цьому висновку експерта про наявність на цьому записі саме голосу ОСОБА_10 , що може мати істотне значення для висновків суду при ухваленні остаточного судового рішення за наслідками судового розгляду.

Крім того, суд першої інстанції приймаючи рішення щодо долі речових доказів, а саме коштів у сумі 20 000 грн., які згідно вироку слід повернути ОСОБА_10 , залишив поза увагою зміст протоколу про копіювання купюр, в якому зазначені їх серійні номери, та протоколу обшуку від 08 січня 2021 року, під час якого у останнього були вилучені грошові кошти, де також були й саме купюри із зазначеними серійними номерами, що потягло за собою безпідставне повернення грошових коштів ОСОБА_10 .

Окрім цього, суд першої інстанції посилаючись на те, що в протоколі огляду, копіювання та вручення заздалегідь ідентифікованих засобів - грошових купюр від 21 січня 2021 року невірно вказані серійні номера частини купюр, не надав цьому доказу оцінку з точки зору його належності та допустимості, враховуючи пояснення слідчого про допущення описки, та наявності значної частини заздалегідь ідентифікованих купюр у обвинуваченого, та як ці обставини нівелюють загалом такий доказ.

Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Вищого антикорупційного суду від 24 травня 2023 року (справа №405/9164/18).

Згідно з вимогами ч.1 ст.273 КПК України під час проведення НСРД можуть бути використані заздалегідь ідентифіковані (помічені) грошові кошти. Водночас норми КПК України не містять заборони щодо використання як предмета неправомірної вигоди грошових коштів, які належать фізичним особам, зокрема, заявникам та свідкам. Будь-якого документального або/та процесуального оформлення передання такими особами грошових коштів у розпорядження органу досудового розслідування для подальшого їх використання у кримінальному провадженні нормами кримінального процесуального законодавства також не передбачено.

Як убачається з відомостей цього судового провадження, під час судового розгляду досліджувався протокол огляду, копіювання та вручення заздалегідь ідентифікованих засобів грошових купюр від 21 січня 2021 року, відповідно до відомостей якого, під час проведення цієї слідчої дії в присутності понятих Співака та ОСОБА_28 , за участю ОСОБА_11 , якому без використання технічних засобів було вручено оглянуті та скопійовані заздалегідь ідентифіковані засоби грошові кошти на загальну суму 20 000 грн., що отримані в Управлінні фінансової діяльності та бухгалтерського обліку Державного бюро розслідувань купюрами номіналом по 500 грн. в кількості 20 купюр за переліченими серійними номерами, та купюри 200 грн. в кількості 50 купюр з переліченими серійними номерами з метою подальшої передачі ОСОБА_10 чи особам, на яких він вкаже.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що під час судового розгляду було встановлено, що серійні номери купюр номіналом 500,00 грн: ВЕ0901157, ВД4757762, ФЖ9627373, ФГ0625782, ВД8371486, ЗБ7771779, ВГ6697378, ВИ2144720, МВ8679310, ЛБ1252695, СБ8543873, ЛГ5312517, УД5506217, СЗ5019686, ЛИ6898640, СД3937114, зазначені в протоколі огляду та копіювання від 08 січня 2021 року, які вже передані ОСОБА_11 для вручення ОСОБА_10 , та передані останньому, за твердженням сторони обвинувачення, 09 січня 2021 року.

При цьому, під час судового розгляду стороною обвинувачення наголошувалося, що на другій сторінці протоколу від 08 січня 2021 року помилково зазначені вказані купюри, що підтверджується допитом слідчого, який складав цей протокол.

Крім того, після проведення огляду кожна купюра, що зазначена в протоколі огляду, копіювання та вручення заздалегідь ідентифікованих засобів грошових купюр від 21 січня 2021 року, була відзнята на копіювальному апараті, де зазначено серію та номер цих купюр.

Більш того, згідно відомостей протоколу обшуку від 21 січня 2021 року, проведено обшук у службовому кабінеті ОСОБА_10 .. В ході проведення обшуку виявлено та вилучено, окрім іншого, грошові кошти у розмірі 20 000 тисяч гривень, у кількості купюрами номіналом 500 в кількості 20 купюр та купюри номіналом 200 гривень в кількості 50 купюр, в тому числі, купюри з наступними серійними номерами: купюрами номіналом 500 гривень : СД3937714, ЛБ2965345, ЗИ2146855, ЛВ2215398, ВИ9890840, ЗБ7771779, ВГ6697378, ЛГ5312517, СБ8543873, УД5506217, ЛБ1252695, МВ8679310, ВИ2144720, ВД4757762, ФЖ9627373, ФГ0625782, ЛИ6898640, СЗ5019686, ВД8371486, ВЕ0901157, які надавалися ОСОБА_11 для проведення НСРД, та фігурують у попередньому протоколі огляду та не мають жодних елементів неправильності чи неточності.

У протоколі про результати контролю за вчиненням злочину від 22 січня 2021 року зафіксовано факт зустрічі 21 січня 2021 року ОСОБА_11 з ОСОБА_10 у службовому кабінеті останнього, в ході якого було передано предмет злочину, в тому числі вказані грошові купюри.

Ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м.Полтави від 25 січня 2021 року частково задоволено клопотання слідчого та, окрім іншого, накладено арешт на майно, а саме: грошові кошти у розмірі 20 000 тисяч гривень, у кількості купюрами номіналом 500 в кількості 20 купюр та купюри номіналом 200 гривень в кількості 50 купюр з вищезазначеними серійними номерами.

Отже, суд першої інстанції, на переконання колегії суддів, дійшов передчасного висновку про необхідність повернення грошових коштів в розмірі 20 000 гривень обвинуваченому ОСОБА_10 та відсутність їх відношення для кримінального провадження в якості доказів.

При цьому, суд першої інстанції у вироку посилався на досліджені докази та їх зміст, однак не надав їм належної оцінки, відповідно до вимог КПК України, як окремо, так і в їх сукупності, з точки зору достатності для доведення винуватості обвинувачення ОСОБА_10 .

Крім того, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м.Полтави від 18 січня 2021 року задоволено частково клопотання слідчого третього слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, ОСОБА_20 про проведення обшуку у кримінальному провадженні, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001990 від 27 грудня 2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.369-2 КК України. Надано з 18 січня 2021 року до 18 лютого 2021 року дозвіл на проведення обшуку службового кабінету ОСОБА_10 , що знаходиться у відділі поліції №2 Чугуївського районного управління поліції ГУНП в Харківській області (Зміївській ВП ГУНП в Харківській області), яке розташоване за адресою: Харківська область, Зміївський район, м. Зміїв, вулиця Донецька, будинок №26, і на праві власності належить Державі Україна в особі Міністерства внутрішніх справ в оперативному управлінні Зміївського районного відділу Управління міністерства внутрішніх справ в Харківській області, з метою відшукування (виявлення): мобільних терміналів зв`язку, електронних засобів інформації, що належать ОСОБА_10 ..

Крім того, 21 січня 2021 року ОСОБА_10 затримано в порядку ст. 208 КПК України та у ході особистого обшуку останнього виявлено речі, які вилучено та поміщено, а саме: грошові купюри розміром 900 доларів США, а саме 9 купюр номіналом 100 доларів США кожна; грошові купюри розміром 2740 гривень, а саме 5 купюр номіналом 500 гривень, 2 купюри номіналом 20 гривень наступних, 1 купюра номіналом 200 гривень.

З мотивувальної частини вироку вбачається, що суд першої інстанції поставив під сумнів результати проведеного 21 січня 2021 року обшуку службового кабінету ОСОБА_10 , оскільки ухвалою слідчого судді від 18 січня 2021 року органу досудового розслідування надано дозвіл на обшук виключно службового кабінету обвинуваченого ОСОБА_10 та дозволено лише вилучення в ході обшуку мобільних телефонів і носіїв інформації, належних обвинуваченому, але не надано дозвіл на вилучення будь-яких грошових коштів і проведення обшуку в інших приміщеннях відділу поліції.

Разом з тим, поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що, як убачається з відомостей додатку до протоколу проведення обшуку від 21 січня 2021 року відеозапису проведеної слідчої дії, кімната відпочинку, в якій також було проведено обшуку, є невід`ємною частиною службового кабінету ОСОБА_10 . При цьому, обшук службового кабінету ОСОБА_10 був проведений на підставі ухвали слідчого судді Октябрського районного суду м.Полтави від 18 січня 2021 року.

При цьому, якщо слідчим суддею не було надано дозволу на вилучення особистих грошових коштів, відповідно до ч. 7 ст. 236 КПК України таке майно визнається тимчасово вилученим та підлягає поверненню, у випадку якщо воно не було заарештовано у порядку та на підставах ч.5 ст.171 КПК України.

Дійсно, 18 січня 2021 року ухвалою слідчого судді не було надано дозвіл на проведення обшуку службового кабінету ОСОБА_10 з метою виявлення та вилучення грошових коштів, але при проведенні 21 січня 2021 року цієї слідчої дій були виявлені та вилучені, у тому числі, грошові кошти у розмірі 20000 тисяч гривень, у кількості купюрами номіналом 500 в кількості 20 купюр та купюри номіналом 200 гривень в кількості 50 купюр з наступними серійними номерами: купюрами номіналом 500 гривень; грошові кошти у розмірі 40000 тисяч гривень, у кількості 101 купюра, а саме: 66 купюр, номіналом 500 гривень.

Зазначене майно не належить до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на його відшукання в ухвалі слідчого судді Октябрського районного суду м.Полтави від 18 січня 2021 року на надання дозволу на проведення обшуку, а тому, відповідно до ч. 7 ст. 236 КПК України, вважається тимчасово вилученим майном.

Згідно ч.5 ст.171 КПК України щодо тимчасово вилученого майна слідчим подається клопотання про його арешт або таке - повертається особі, в якої було вилучено. Щодо речей та документів, на відшукання яких надано дозвіл в ухвалі про проведення обшуку, то накладення на них арешту КПК України не передбачає.

Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 14 травня 2020 року (справа № 279/3434/17, провадження № 51-2499 км 19).

Таким чином, судом не надано належної оцінки, що огляд приміщення службового кабінету ОСОБА_10 було проведено з дотриманням вимог чинного кримінального процесуального закону, в тому числі вимог ст.223 КПК України, а на вилучене майно в ході обшуку в подальшому було накладено арешт ухвалою слідчого судді від 25 січня 2021 року та визнано речовими доказами у цій справі.

При цьому, для визначення, чи відбувається втручання у приватне життя внаслідок обшуку у службовому приміщенні, слід застосовувати критерій «розумного очікування конфіденційності». Тобто, якщо обставини справи свідчать про те, що особа має підстави розумно очікувати на приватність при використанні приміщення або будь-яких елементів приміщення, то на приміщення або відповідну його частину поширюються гарантії від втручання у приватне життя (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Peevv. Bulgaria» від 26 липня 2007 року).

Колегія суддів також бере до уваги правові висновки Верховного Суду про те, що містяться у постановах від 17 січня 2023 року у справі № 648/1543/15-к, від 30 січня 2024 року у справі №752/12651/16, від 02 травня 2024 року у справі № 676/4040/20, згідно яких, службовий кабінет сам по собі не може вважатися житлом або іншим володінням, доступ до якого визначає виключно його володілець, а тому без згоди володільця доступ до нього можна отримати за дозволом слідчого судді. Службове приміщення надається для виконання службових обов`язків і доступ до нього визначається іншим регулюванням, яке ґрунтується на міркуваннях, не пов`язаних із захистом приватності осіб, яким таке службове приміщення надане.

У той же час колегія суддів не виключає, що за певних обставин гарантії недоторканості житла або іншого володіння можуть поширюватися і на службові приміщення.

Водночас колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_10 на час проведення обшуку займав посаду начальника відділу поліції № 2 Чугуївського РУП ГУНП в Харківській області та сам обшук проводився в його службовому кабінеті, який був наданий для виконання його службових обов`язків. Ніщо в матеріалах справи не свідчить про якісь обставини, які давали можливість засудженому розумно розраховувати на можливість використовувати кабінет для свого приватного життя та/або на збереження конфіденційності в межах службового кабінету, або вирішувати, коли і яким чином надавати до нього доступ.

Отже, суд першої інстанції, визнаючи недопустимими доказами вищезазначений протокол обшуку від 21 січня 2021 року та додатку до нього, залишив поза увагою відомості цих доказів сторони обвинувачення, у тому числі щодо фактичних обставин вчинення інкримінованих обвинуваченим злочинів, не надав належної правової оцінки відомостям цих доказів в оскаржуваному вироку, із співставленням з іншими письмовими доказами та показаннями свідків у цьому кримінальному провадженні, а тому передчасно прийшов до висновку щодо неналежності та недопустимості цього доказу.

Крім того, як убачається з мотивувальної частини оскаржуваного вироку, суд першої інстанції, визнавши недопустимими доказами вищезазначений протокол обшуку від 21 січня 2021 року та додатку до нього, визнав неналежними наступні письмові докази: протокол огляду і копіювання грошових коштів в сумі 4000,00 гривень від 22 січня 2021 року, складений слідчим третього слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Полтава, ОСОБА_29 ; протокол огляду і копіювання грошових коштів в сумі 40000,00 гривень від 22 січня 2021 року, складений слідчим третього слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Полтава, ОСОБА_20 ; протокол огляду і копіювання грошових коштів в сумі 900,00 доларів США та 2760,00 гривень від 22.01.2021 року, складений слідчим третього слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Полтава, ОСОБА_29 ; протокол огляду і копіювання грошових коштів в сумі 20 000,00 гривень від 22.01.2021 року, складений слідчим третього слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Полтава, ОСОБА_20 . Неналежними доказами також визнані і речові докази по справі грошові кошти, опечатані в окремих пакетах, в сумі 20000,00 гривень, 40000,00 гривень, 900 доларів США, та 2760 гривень.

При цьому, суд першої інстанції, застосовуючи концепцію «плодів отруєного дерева», викладену у рішення ЄСПЛ у справі «Гефген проти Німеччини» від 30 червня 2008 року, зазначив, що ці докази належить визнати неналежними.

Відповідно до ст. 85 КПК України, належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Допустимим визнається доказ, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом (ч.1 ст.86 КПК України). Критерії недопустимості доказів визначені у статтях 87, 88 КПК України.

Тобто, суд першої інстанції фактично дійшов висновку про недопустимість зазначених вище письмових доказів, але відповідних висновків в оскаржуваному виправдувальному вироку належним чином не навів з огляду на зазначені обставини.

Інших підстав про неналежність вищезазначених письмових та речових доказів, окрім як проведення слідчих дій з порушенням вимог кримінального процесуального закону, в оскаржуваному вироку не наведено. Не надано й висновку судом у вироку як вказані неточності чи помилки порушують фундаментальні конституційні права та свободи обвинуваченого (наскільки вони є істотними) та спростовують докази обвинувачення, про що неодноразово зазначалось у практиці Верховного Суду в частині концептуальних підходів оцінки доказів, що не кожне порушення тягне за собою обов`язкове визнання доказу недопустимим.

Отже, приходячи до своїх висновків про неналежність доказів, суд не зазначає, з яких підстав дійшов висновку, що вони не мають відношення до обставин, які підлягають доказуванню у цьому кримінальному провадженні.

Крім того, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції в мотивувальній частині оскаржуваного вироку не надано жодної оцінки відомостям протоколу огляду мобільного телефону ТМ «Samsung», моделі Galaxy J6, добровільно наданого свідком ОСОБА_11 , зі змісту інформації якого вбачається, що з 30.11.2020 по 09.01.2021 року через інтернет-мессенджер «WhatsApp» здійснювалися телефонні дзвінки між абонентами ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , як вхідні, так і вихідні з`єднання, а також наявний пропущений дзвінок від ОСОБА_10 .

Також колегія суддів звертає увагу, що згідно резолютивної частини вироку ОСОБА_10 виправдано за відсутністю складу злочину, втім, у мотивувальній частині суд вважає, що останній підлягає виправданню вже у зв`язку з тим, що не доведено вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, в якому він обвинувачується, що не є тотожним, тому що у вироку відсутні висновки суду про те, яка саме складова злочину відсутня в діях ОСОБА_10 .. Під час апеляційного розгляду сторона захисту вважала, що останній підлягає виправданню саме за відсутністю складу злочину. Таким чином, висновки суду містять також істотні суперечності щодо самих правових підстав виправдання обвинуваченого.

З огляду на наведене, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції зазначені докази та обставини належним чином не дослідив, не надав їм належної оцінки в оскаржуваному виправдувальному вироку, не спростував чи не підтвердив їх у відповідному об`ємі, не провів аналіз таких доказів у повному обсязі на предмет належності та допустимості, при тому, що ці фактичні обставини підлягають ретельній перевірці з метою проведення повного та неупередженого судового розгляду.

На переконання апеляційного суду, поверхневе дослідження доказів у цьому кримінальному провадженні, з`ясування та перевірка вказаних обставин могли істотно вплинути на процесуальну позицію сторони обвинувачення під час судового розгляду кримінального провадження, з приводу обґрунтованості пред`явленого обвинувачення, його доведеності, обсягу чи кваліфікації дій або спростування версії сторони захисту чи сторони обвинувачення.

Отже, з урахуванням тієї обставини, що при апеляційному розгляді прокурор наполягав на належності та допустимості низки доказів, зібраних стороною обвинувачення, що об`єктивно не було перевірено судом першої інстанції, а сторона захисту заперечувала ці обставини, - колегія суддів дійшла висновку про передчасність висновків суду щодо виправдання обвинуваченого ОСОБА_10 та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, яка була допущена при судовому розгляді.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок чи ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок або ухвалу і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Підставою для скасування судового рішення при розгляді в суді апеляційної інстанції, відповідно до п.3 ч.1 ст.409 КПК України, є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Істотними порушеннями вимог кримінально процесуального закону відповідно до ч.1 ст.412 КПК України, є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.412 КПК України, судове рішення у будь-якому разі підлягає скасуванню, якщо воно ухвалено незаконним складом суду.

Аналізуючи зазначені порушення, колегія суддів дійшла висновку що вони мають кількісний та системний характер в частині перевірки усіх доводів сторони обвинувачення та відповідного мотивування про це в оскаржуваному вироку, чим суд допустив невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження про оцінці усіх доказів у справі, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, в тому числі ст.370 КПК України, загальних засад кримінального провадження, фундаментальних прав, передбачених Європейською конвенцією з прав людини, в тому числі права на справедливий суд, та такі порушення перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення щодо обвинувачених.

З огляду на об`єм таких порушень та відсутності висновків суду з цього приводу у вироку, апеляційний суд також позбавлений можливості їх усунення за наслідками апеляційного розгляду та самих апеляційних вимог, що можливе лише в умовах розгляду провадження по суті в суді першої інстанції.

На думку колегії суддів, зазначена низка істотних порушень, що встановлені під час судового розгляду в суді апеляційної інстанції є процесуально неприпустимою, оскільки істотно впливає на висновки суду, щодо доведеності обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, згідно вимог ст. 91 КПК України.

Враховуючи конкретні обставини кримінального провадження, перш ніж ухвалювати виправдувальний вирок суд першої інстанції, з дотриманням норм ст. 8, 17, 22, 23 КПК України, повинен був дослідити всі докази сторони обвинувачення, надати їм належну, логічну оцінку щодо об`єктивного спростування таких відомостей, виходячи з вимог ст.ст.91, 94 КПК України, та за наявністю належних підстав, визнати такі докази або неналежними, або недопустимими чи недостовірними, що в свою чергу унеможливить вибірковість їх оцінки.

Отже висновок суду про виправдання ОСОБА_10 за пред`явленим обвинуваченням - є передчасним, оскільки зроблений без повного, всебічного та об`єктивного аналізу наявних у кримінальному провадженні доказів, а тому не може визнаватися законним та обґрунтованим, виходячи з вимог ст.370 КПК України.

Вирішуючи питання про подальший рух кримінального провадження після скасування вироку, колегія суддів виходить з наступного. Порушення судом першої інстанції вищезазначених засад кримінального провадження та вимог п.1 ч.3 ст.374 і ст.370 КПК України щодо змісту мотивувальної частини виправдувального вироку не відноситься до передбаченого в ч.1 ст.415 КПК України переліку підстав для призначення нового розгляду в суді першої інстанції. Проте, відповідно до вимог ч.6 ст.9 КПК України, у випадках, коли положення КПК України не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч.1 ст.7 КПК України. Такими загальними засадами кримінального провадження у даному випадку є передбачені п.п.1, 2, 10, 15, 19 ч.1 ст.7 КПК України - верховенство права, законність, диспозитивність, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини; а також змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Разом з цим належить врахувати те, що необхідність дотримання при судовому розгляді вказаних загальних засад судочинства підтверджується практикою Європейського суду та змістом норм Європейської конвенції з прав людини, які відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є частиною національного законодавства.

З метою забезпечення належного дотримання під час судового розгляду саме цих загальних засад кримінального провадження, колегія суддів вважає за необхідне скасувати вирок суду першої інстанції та призначити новий розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_10 в суді першої інстанції, що також узгоджується з вимогами п.п.2, 3 ч.1 ст.409; п.п.1, 2, 4 ч.1 ст.411; ч.1 ст. 412, п.2 ч.2 ст.412 КПК України та межами самих апеляційних вимог, у зв`язку з чим апеляційна скарга прокурора в редакції внесених змін підлягає задоволенню, а апеляційну скаргу захисника належить залишити без задоволення.

Апеляційний суд дійшов висновку, що допущені судом першої інстанції порушення, у відповідності до ч.1 ст.412 КПК України, є істотними, оскільки вони перешкодили суду ухвалити законне, обґрунтоване і вмотивоване судове рішення, як того вимагає ст.370 цього ж Кодексу, а відтак такими, які згідно з ст.409 КПК України є правовою підставою для скасування судового рішення з призначенням нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції.

Таким чином, призначення нового судового розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції зможе найбільш повно та ефективно забезпечити змагальність процесу, реалізацію сторонами їх прав та виконання обов`язків, дозволить повно та всебічно дослідити обставини, які мають істотне значення та перевірити доводи сторін.

Решту апеляційних доводів прокурора та захисника колегія суддів вважає передчасними, оскільки згідно ч.2 ст.415 КПК України, призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.

За таких обставин, суду першої інстанції під час нового судового розгляду слід усунути зазначені порушення, ретельно перевірити та надати оцінки усім доводам, що містяться в апеляційних скаргах прокурора і захисника, з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, в тому числі норм ч.3 ст.415 та ст.416 КПК України, ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Оскільки сторони при апеляційному розгляді не заявляли будь-яких клопотань про зміну або обрання запобіжного заходу, колегія суддів, відповідно до вимог ч.4 ст.176 КПК України, позбавлена процесуальної можливості вирішувати це питання.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 405,407, 409, 411, 412, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 задовольнити.

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Зміївського районного суду Харківської області від 05 червня 2023 року щодо ОСОБА_10 скасувати.

Призначити новий розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_10 у тому ж суді першої інстанції.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4