ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2481/24 Справа № 215/2871/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2024 року м.Кривий Ріг

26.11.2024р. колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області у складі:

судді доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області в режимі відео конференції апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24.06.2024р., якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про приведення вироку у відповідність

за участю засудженого (в режимі ВКЗ) ОСОБА_6

захисника (в режимі ВКЗ) ОСОБА_7

прокурора (в режимі ВКЗ) ОСОБА_8

в с т а н о в и л а :

Оскаржуваною ухвалою Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24.06.2024р. відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про приведення вироку у відповідність.

Ухвалу суду першої інстанції оскаржено засудженим, який в апеляційній скарзі та змінах до неї:

- вважає оскаржувану ухвалу суду першої інстанції незаконною, необґрунтованою, та невмотивованою, постановленою з істотним порушенням КПК України, висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, судовий розгляд є необ`єктивним та несправедливим, що не узгоджується з рішенням ЄСПЛ від 19.04.1993р. у справі «Краска проти Швейцарії»;

- вказує, що всупереч ст. 2 ЗУ «Про судоустрій та статус суддів», ч. 1 ст. 7, ч. 1,2 ст. 23, ч. 4 ст. 87 КПК України, ст. 5 ЄКПЛ, ст.ст. 3,8, ч. 1 ст. 9, ч. 2 ст. 19, 21, ч. 2 ст. 22, ч. 1 ст. 24, ч. 2 ст. 29, ст. 55, ч. 3 ст. 63, ч. 1 ст. 64, ч. 1 ст. 68, 124, 129 Конституції України суд першої інстанції не оцінив, не дослідив та взагалі залишив поза увагою питання про визнання незаконним його тримання під вартою в Дніпропетровському СІЗО з 22.11.1999р. по 16.01.2000р. на підставі постанови прокурора, без рішення суду , що суперечить рішенню ЄСПЛ у справах «Шишков проти Болгарії» від 09.01.2003р., «Тосе проти Румунії» від 10.06.2008р., «Єлоєв проти України» від 06.08.2008р., «Корчунова проти Росії» від 08.06.2006р., «Кахманович проти Росії» від 02.03.2006р., «Яблонський проти Польші» від 21.12.2000р., «Харченко проти України» від 10.02.2011р., «МакКейн проти Сполученого Королівства» від 03.10.2006р., «І.А. проти Франції», «Гловецький проти Росії» від 04.10.2001р., рішень Конституційного Суду України від 23.11.2017р., від 30.01.2003р., від 02.11.2004р. та питання про визнання доказів, отриманих під час його незаконного тримання під вартою, недопустимими, при цьому суд не розглянув питання про можливість скасування вироку щодо нього, обґрунтованого на недопустимих доказах, та його звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності за ст. 49 КК України, що є свідомою маніпуляцією та підміною понять, оскільки без розгляду перших двох питань не можливо встановити та об`єктивно розглянути останні два питання;

- зазначає, що суд першої інстанції за його клопотанням відмовився витребувати та досліджувати матеріали його особової справи, та матеріали кримінальної справи за його обвинуваченням;

- зазначає, що висновок суду першої інстанції, про непередбачення положеннями ст. 537 КПК України юридичного терміну «приведення вироку у відповідність до КК України» є необґрунтованим, оскільки п. 14 ч. 1 ст. 537 КПК України, керуючись яким він звернувся з клопотанням для усунення сумнівів та протиріч, які виникли під час виконання вироку щодо нього, і є, на його думку, приведенням вироку у відповідність вимогам КК України;

- прохає витребувати з ДУ «Криворізька УВП № 3» матеріали першої частини його особової справи, з Дніпровського апеляційного суду матеріали кримінального провадження та дослідити їх в судовому засіданні, скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову ухвалу, усунути сумніви та протиріччя, які виникли при виконанні вироку щодо нього, привести вирок у відповідність з КК України, а саме 1) визнати незаконним його тримання під вартою, в Дніпропетровському СІЗО на підставі постанови прокурора від 22.11.1999р. без рішення суду; 2) визнати недопустимими всі докази, отримані в результаті вчинення слідчим процесуальних та слідчих дій під час досудового розслідування в цей період; 3) скасувати вирок щодо нього, обґрунтований на недопустимих доказах; 4) звільнити його від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності за ст. 49 КК України.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді доповідача, доводи засудженого та його захисника, які підтримали подану апеляційну скаргу, позицію прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та дослідивши доводи апеляційної скарги, дійшов висновку про залишення апеляційної скарги засудженого без задоволення за таких підстав.

Судом апеляційної станції встановлено, що суд першої інстанції в обґрунтування оскаржуваного рішення зазначив, що кримінальна справа щодо засудженого була розглянута в порядку, передбаченому КПК України 1960р.

Також суд в оскаржуваній ухвалі навів положення ст.ст. 537, 539 КПК України (в ред. 2012р.) та зробив висновок, що питання, які прохав вирішити засуджений в клопотанні про приведення вироку у відповідність, не відносяться до питань, що виникають при виконанні вироку, перелік яких міститься в ст. 537 КПК України, тому суд не вправі в порядку ст. 537, 539 КПК України давати аналіз доказам, на які послався суд під час ухвалення вироку. Також суд першої інстанції не наділений повноваженнями на скасування вироку інших судів.

Крім того суд першої інстанції, враховуючи вимоги ст. 49 КК України (в ред. 2012р.) дійшов висновку про відсутність підстав, передбачених ст. 49 КК України (в ред. 2012р.) для звільнення засудженого від кримінальної відповідальності, оскільки він вчинив злочин 22.11.1999р., вирок набрав законної сили 16.01.2001р.

Вирок суду, який є найважливішим актом правосуддя, повинен бути законним та обґрунтованим, складеним юридично грамотно з коротким, чітким і зрозумілим формулюванням висновків, щоб при його виконанні не виникало питань і сумнівів, що потребують уточнення.

Наявність помилок та неточностей, допущених при формулюванні висновків у вироку, наведенні даних про особу обвинуваченого, викладенні резолютивної частини вироку, викликає необхідність усувати сумніви та протиріччя, що виникають у процесі виконання вироку, в порядку, передбаченому ст.ст. 537, 539 КПК України (в ред.. 2012р.), при умові правильного визначення судом кола питань, які можуть бути вирішені у такому порядку.

Стаття 537 КПК України містить 14 питань, які вирішуються судом під час виконання вироків. Окремі роз`яснення щодо питань, пов`язаних з виконанням вироку містить постанова Пленуму ВСУ від 21.12.1990р. № 11 " Про практику застосування судами України процесуального законодавства при вирішенні питань, пов`язаних з виконанням вироків".

Відповідно до пункту 3 вказаної вище постанови судам слід мати на увазі, що в порядку, передбаченому ст.ст. 357, 359 КПК України (в ред. 1960р.) ст.ст. 537, 539 КПК України в (ред. 2012р.) суд може вирішувати лише ті питання, які не стосуються суті вироку і не тягнуть погіршення становища засудженого.

Відповідно до пункту 12 постанови не підлягають розгляду в порядку, передбаченому ст.ст. 537, 539 КПК України питання, які зачіпають суть вироку та погіршують становище засудженого, звужують або розширюють обсяг обвинувачення, стосуються прогалин та недоліків вироків в частині кваліфікації злочинів, призначення покарання, вирішення цивільного позову.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що засуджений вироком Дніпровського апеляційного суду від 14.01.2000р. визнаний винуватим у тому, що 21.11.1999р. він працюючи заступником начальника відділення карного розшуку П`ятихатського РВ УМВС України в Дніпропетровській області, маючи право на постійне носіння і зберігання закріпленої за ним табельної зброї - пістолета "Макарова" № НОМЕР_1 з двома магазинами, зарядженими бойовими патронами у кількості 16 штук, знаходився з особистих питань, не пов`язаних із службовою діяльністю, в селі Жовтому П`ятихатського району Дніпропетровської області, де в вечірній час на протязі кількох годин вживав разом з потерпілим ОСОБА_9 спиртні напої в належному потерпілому торгівельному кіоску "Експрес". Приблизно на початку першої години 22.11 1999р. засуджений, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, повертався на автомобілі належному потерпілому ОСОБА_9 під керуванням потерпілого ОСОБА_9 та разом з його дружиною ОСОБА_10 з с. Жовтого в місто П`ятихатки.

Після зупинки автомобіля потерпілим ОСОБА_9 за АДРЕСА_1 та виходу потерпілого ОСОБА_9 з автомобіля через свої потреби, засуджений, не виходячи з автомобіля, пересів на місце водія, та незважаючи на заперечення дружини потерпілого ОСОБА_9 , став запускати двигун. В цей час потерпілий ОСОБА_9 повернувся до автомобіля, та оскільки засуджений не хотів уступити йому місця водія, потерпілий був змушений відсунути його на місце пасажира. У відповідь на це приблизно о 00:20хв. 22.11.1999р. засуджений, грубо порушуючи громадський порядок, виражаючи явну неповагу до суспільства, з хуліганських мотивів до подружжя ОСОБА_11 , вийняв з кишені свій пістолет та вистрілив з нього в голову сидячого поруч потерпілого ОСОБА_9 , від чого той через короткий проміжок часу помер на місці події від крововиливу і роздроблення стволових структур головного мозку.

Після цього засуджений, ображаючи потерпілу ОСОБА_10 нецензурною лайкою, з метою її вбивства, направив на сидячу на задньому сидінні автомобіля потерпілу ОСОБА_10 пістолет, але не встиг зробити постріл з нього, оскільки потерпіла вискочила з автомобіля та побігла в бік від дороги. Засуджений, з метою доведення умислу на вбивство потерпілої ОСОБА_10 до кінця, зробив в її напрямку не менше двох пострілів з пістолету, але не влучив в потерпілу ОСОБА_10 , яка скориставшись алкогольним сп`янінням засудженого та темрявою, встигла втекти і сховатись від засудженого.

Після цього засуджений витягнув труп потерпілого ОСОБА_9 з салону автомобіля, та скинув його вниз насипу узбіччя автодороги, після чого засуджений, застосовуючи пістолет, в тому числі пострілами з нього, умисно пошкодив корпус автомобіля, розбив лобове скло, скло дверей водія, пошкодив фари, передній бампер, щітки склоочищувача, антену, ліве зовнішнє дзеркало, заподіявши потерпілій ОСОБА_10 матеріальну шкоду у розмірі 10530грн. 26коп.

Після вчинення умисного вбивства потерпілого ОСОБА_9 та замаху на умисне вбивство потерпілої ОСОБА_10 , засуджений, озброєний пістолетом, із хуліганських мотивів, вийшов на проїзну частину автотраси Київ-Луганськ 371 км, зупинив автомобіль "BMW-320" під керуванням потерпілого ОСОБА_12 , в якому також знаходилась потерпіла ОСОБА_13 , та зажадав від потерпілого ОСОБА_12 відбуксирувати автомобіль потерпілого ОСОБА_9 до міста Олександрія Кіровоградської області, та після відмови потерпілого ОСОБА_12 виконати його вимоги, та його пропозиції довезти засудженого до найближчого населеного пункту, засуджений, грубо порушуючи громадський порядок, виявляючи явну неповагу до суспільства, ображаючи потерпілих ОСОБА_12 та ОСОБА_13 нецензурною лайкою, став перешкоджати потерпілому ОСОБА_12 сісти за кермо автомобіля, став відштовхувати його руками і тулубом від автомобіля, робити спроби вийняти ключі із замка запалювання.

Проте потерпілому ОСОБА_12 вдалося відштовхнути засудженого від автомобіля, сісти за кермо та запустити двигун. При цьому засуджений приблизно о 00:35год 22.11.1999р., знаходячись поряд з автомобілем, розуміючи, що потерпілі ОСОБА_12 та ОСОБА_13 можуть уїхати, з метою їх умисного вбивства з хуліганських мотивів, зробив із наявної у нього табельної зброї через відкрите скло автомобіля з боку водія не менше п`яти пострілів у потерпілих, продовжуючи стріляти по автомобілю, в якому знаходились потерпілі, коли потерпілий ОСОБА_12 , включив задню передачу та почав від`їжджати. Так потерпілий ОСОБА_12 від`їхав від місця нападу на відстань 180м, зупинив автомобіль, оскільки йому були заподіяні вогнепальні поранення в ділянки плечей лівої лопатки, на лівій боковій поверхні грудної клітини з пораненням серця, внаслідок чого настала його смерть.

Пострілами з пістолета було поранено і потерпілу ОСОБА_13 , яка дістала проникаюче вогнепальне поранення брюшної стінки з пошкодженням підвздошної кишки. Після цього засуджений підбіг до зупиненого автомобіля, переконався, що потерпілий ОСОБА_12 вбитий, потерпіла ОСОБА_13 поранена, та погрожуючи її пістолетом, зажадав відчинити двері автомобіля, та щоб перешкодити потерпілій ОСОБА_13 втекти, вийняв ключ із замка запалювання автомобіля, витяг труп потерпілого ОСОБА_12 з автомобіля, скинув його униз насипу узбіччя дороги. В цей час потерпіла ОСОБА_13 , реально побоючись розправи над собою з боку засудженого, з метою захисту, взяла в автомобілі кухонний ніж та почала бити ножем засудженого в різні ділянки тіла. В свою чергу засуджений, продовжуючи чинити дії, спрямовані на умисне вбивство потерпілої ОСОБА_13 , повалив її на землю, намагався задушити її руками, хотів використати зброю, проте йому не вдалося вбити потерпілу ОСОБА_13 , оскільки вона вчинила активний опір засудженому, заволоділа його зброєю та викинула її в бік, після чого зупинила вантажний автомобіль, та водії зазначеного автомобіля знешкодили та затримали засудженого.

Крім того під час умисного вбивства потерпілого ОСОБА_12 і замаху на умисне вбивство потерпілої ОСОБА_13 засуджений умисно, із застосуванням вогнепальної зброї пошкодив кузов автомобіля "BMW 320", розбив скло дверей водія, пошкодив двері, спинку сидіння в автомобілі, чим заподіяв власнику автомобіля ОСОБА_14 значну матеріальну шкоду у розмірі 8561грн.32коп.

Дії засудженого кваліфіковано за ст. 93 п."б", "г", "з", ст.ст. 17 ч. 2, 93 п.п. "г","з" та призначено покарання у виді довічного позбавлення волі.

Ухвалою Верховного Суду України від 16.01.2001р. вирок щодо засудженого залишений без змін, набрав законної сили, та на підставі зазначеного вироку засуджений був направлений відбувати покарання у виді довічного позбавлення волі до державної установи " Вінницька установа виконання покарань №1".

На підставі ст. 90 КВК України, ч. 1 п.п. 12 ст. 537 КПК України ухвалою Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу від 20.04.2023р. засуджений тимчасово залишений ДУ "Криворізька установа виконання покарань № 3" для розгляду його заяви про перегляд за нововиявленими обставинами вироку суду щодо нього, та продовжує знаходитись в цій установі до теперішнього часу.

02.05.2024р. засуджений звернувся до Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області з клопотанням про приведення вироку щодо нього у відповідність з КК України в порядку ст. 537 КПК України, в якому прохав привести вирок у відповідність з КК України шляхом усунення сумнівів та протиріч, які виникли під час його виконання, а саме:

- визнати незаконним його тримання під вартою, в Дніпропетровському СІЗО на підставі постанови прокурора від 22.11.1999р. без рішення суду;

- визнати недопустимими всі докази, отримані в результаті вчинення слідчим процесуальних та слідчих дій під час досудового розслідування в цей період;

- скасувати вирок щодо нього, обґрунтований на недопустимих доказах;

- звільнити його від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності за ст. 49 КК України

Висновки суду першої інстанції, що питання зазначені засудженим в клопотанні про приведення вироку у відповідність, не відносяться до питань, які вирішуються при виконанні вироку, а саме надання аналізу доказам, якими у вироку щодо засудженого обґрунтована його винуватість у вчиненні злочинів проти життя та здоров`я осіб, а також скасування вироків суддів вищої ланки та звільнення засудженого від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України, є правильним за таких підстав.

Статтею 537 КПК України визначений вичерпний перелік питань, які вирішуються судом під час виконання вироків.

При цьому у цій статті законодавцям зазначені ті питання, які вирішуються судом саме під час виконання вироку суду.

Суд апеляційної інстанції встановив що, як правильно зазначив суд першої інстанції вирок суду щодо засудженого набрав чинності 16.01.2001р., та звернений до виконання.

Законодавцем прямо заборонено судам в порядку ст.ст. 537, 539 КПК України (в ред. 2012р.) розглядати питання, які зачіпають суть вироку та погіршують становище засудженого, звужують або розширюють обсяг обвинувачення, стосуються прогалин і недоліків у частині кваліфікації злочинів, призначення покарання, вирішення цивільного позову.

Таким чином, судом апеляційної інстанції встановлено, що вирок щодо засудженого від 14.11.2000р., який набрав чинності 16.01.2001р. виконаний та засуджений в 2001р. направлений відбувати покарання у виді довічного позбавлення волі до ДУ «Вінницька установа виконання покарань № 1», яке відбуває до теперішнього часу.

Враховуючи наведене вище, доводи апеляційної скарги засудженого, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є незаконною, необґрунтованою, та невмотивованою, постановленою з істотним порушенням КПК України, висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, судовий розгляд є необ`єктивним та несправедливим, що не узгоджується з рішенням ЄСПЛ від 19.04.1993р. у справі «Краска проти Швейцарії», що всупереч ст. 2 ЗУ «Про судоустрій та статус суддів», ч. 1 ст. 7, ч. 1,2 ст. 23, ч. 4 ст. 87 КПК України, ст. 5 ЄКПЛ, ст.ст. 3,8, ч. 1 ст. 9, ч. 2 ст. 19, 21, ч. 2 ст. 22, ч. 1 ст. 24, ч. 2 ст. 29, ст. 55, ч. 3 ст. 63, ч. 1 ст. 64, ч. 1 ст. 68, 124, 129 Конституції України не оцінив, не дослідив та взагалі залишив поза увагою питання про визнання незаконним його тримання під вартою в Дніпропетровському СІЗО з 22.11.1999р. по 16.01.2001р. на підставі постанови прокурора, без рішення суду, що суперечить рішенню ЄСПЛ у справах «Шишков проти Болгарії» від 09.01.2003р., «Тосе проти Румунії» від 10.06.2008р., «Єлоєв проти України» від 06.08.2008р., «Корчунова проти Росії» від 08.06.2006р., «Кахманович проти Росії» від 02.03.2006р., «Яблонський проти Польші» від 21.12.2000р., «Харченко проти України» від 10.02.2011р., «МакКейн проти Сполученого Королівства» від 03.10.2006р., «І.А. проти Франції», «Гловецький проти Росії» від 04.10.2001р., рішень Конституційного Суду України від 23.11.2017р., від 30.01.2003р., від 02.11.2004р. та питання про визнання доказів, отриманих під час його незаконного тримання під вартою, недопустимими, при цьому суд першої інстанції не розглянув питання про можливість скасування вироку щодо нього, обґрунтованого на недопустимих доказах та його звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності за ст. 49 КК України, що є свідомою маніпуляцією та підміною понять, оскільки без розгляду перших двох питань не можливо встановити та об`єктивно розглянути останні два питання, є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Що стосується доводів апеляційної скарги, що суд першої інстанції за його клопотанням відмовився витребувати та досліджувати матеріали його особової справи, та матеріали кримінальної справи за його обвинуваченням, що висновок суду першої інстанції, що положеннями ст. 537 КПК України не передбачено юридичного терміну «приведення вироку у відповідність до КК України» є необґрунтованим, оскільки п. 14 ч. 1 ст. 537 КПК України, керуючись яким він звернувся з клопотанням для усунення сумнівів та протиріч, які виникли під час виконання вироку щодо нього, і є, на його думку, приведенням вироку у відповідність вимогам КК України, то вони також не мають під собою підґрунтя, оскільки засуджений неправильно витлумачив положення ст. 537 КПК України, зокрема п. 14 ч. 1 цієї статті, які стосуються питань про тлумачення сумнівів та протиріч, які виникають при виконанні вироку, які не зачіпають суті вироку.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування та постановлення нової ухвали із призначення нового судового розгляду в судді першої інстанції відсутні.

Враховуючи викладене вище та керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24.06.2024р., якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого про приведення вироку у відповідність - залишити без задоволення.

Ухвалу Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24.06.2024р., якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого про приведення вироку у відповідність - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції є остаточною, набирає законної сили після її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді