Справа №577/2225/24 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/699/25 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Незаконне виробництво, виготовлення, придбання, зберігання, перевезення, пересилання чи збут наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2025 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

розглянувши у залі суду в місті Суми у режимі відеоконференції кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 10 лютого 2025 року, якою обвинуваченому ОСОБА_7 продовжено строк тримання під вартою із визначенням розміру застави,

ВСТАНОВИЛА:

У провадженні Конотопського міськрайонного суду Сумської області перебуває кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307, ч. 3 ст. 307 КК України.

У рамках даного кримінального провадження прокурор ОСОБА_9 заявила клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, який закінчується 16 лютого 2025 року, мотивуючого його тим, що раніше заявлені ризики, передбачені п. 1, п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, існують та не зменшилися і більш м`які запобіжні заходи не забезпечать належну процесуальну поведінку останнього.

Ухвалою Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 10 лютого 2025 року, продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою до 10 квітня 2025 року, до 24 год. 00 хв., з раніше визначеними умовами та розміром застави.

Не погодившись зі вказаним судовим рішенням, захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 звернувся до апеляційного суду зі скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 10 лютого 2025 року та ухвалити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_7 , застосувавши більш м`який запобіжний захід.

В обґрунтування своїх вимог захисник посилається на те, що судом першої інстанції продовжено строк тримання під вартою обвинуваченому на недостатніх та невідповідних підставах, які б виправдовували його продовження.

Так, існування ризику переховування обвинуваченого від суду, стороною обвинувачення не доведений, оскільки не було підтверджено небезпеки переховування обвинуваченого чи взагалі наявності в нього таких можливостей.

Наявність ризику вчинити інше кримінальне правопорушення не може свідчити лише наявність обвинувачення. Окрім цього, в клопотанні прокурора та в оскаржуваному судовому рішенні відсутнє підтвердження вчинення обвинуваченим дій, спрямованих на готування чи планування іншого кримінального правопорушення.

Зазначення прокурором про судимість обвинуваченого, яка є погашеною та використання цієї обставини для характеристики особи є абсолютно неприпустимим і суперечить самій суті інституту погашення судимості.

Лише відсутність офіційного працевлаштування та обвинувачення у вчиненні злочину стали підставою для встановлення наявності ризиків переховування від суду та вчинення іншого кримінального правопорушення, що є недостатнім та необґрунтованим.

Заслухавши доповідь головуючого - судді щодо змісту оскаржуваного рішення та доводів апеляційної скарги, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 на підтримку поданої апеляційної скарги, думку прокурора ОСОБА_6 , який щодо задоволення апеляційної скарги заперечував, просив ухвалу суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ст.177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 вищезазначених вимог Закону дотримався в повному обсязі.

Задовольняючи клопотання прокурора, подане в рамках кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307, ч. 3 ст. 307 КК України, про продовження останньому строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, судом було встановлено наявність ризиків, передбачених п. 1, п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які не зменшилися та існують з огляду на конкретні обставини кримінального провадження, а саме, кваліфікація вчинених ОСОБА_7 дій, які відповідно до ст. 12 КК України відносять до тяжкого та особливо тяжкого злочину у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів та інші кримінальні правопорушення проти здоров`я населення.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особи підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади) поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Слідчий суддя, суд, оцінюючи вірогідність такої поведінки, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності позапроцесуальних дій зазначеної особи, при цьому КПК не вимагає доказів того, що вона обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів можливості їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Так, про наявність ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, свідчать ті обставини, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого та особливо тяжкого злочину, за останнє передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від дев`яти до дванадцяти років з конфіскацією майна, тому існує ймовірність того, що обвинувачений, перебуваючи на волі може переховуватися від суду.

Зазначена обставина сама по собі може бути мотивом та підставою для обвинуваченого переховуватися від суду. Це твердження узгоджується із позицією Європейського суду з прав людини у справі Ilijkov v. Bulgaria від 26.06.2001 (§ 80, заява № 33977/96), за якою суворість можливого вироку є відповідним елементом в оцінці ризику ухилення, а погляд на серйозність обвинувачення проти заявника давав уповноваженим органам можливість обґрунтовано вважати, що такий початковий ризик був установлений.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Таким чином, тяжкість вчиненого кримінального правопорушення та суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування, на що звернув увагу суд першої інстанції.

Окрім того необхідно враховувати, що в умовах воєнного стану питання щодо забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого набуває особливого значення, оскільки здійснення правосуддя в особливих умовах ускладнюється наявністю певних перешкод, які не існують у мирний час та вимагає від учасників судового розгляду відноситись до виконання своїх обов`язків та реалізації наданих прав з більшою відповідальністю і зобов`язує суд діяти більш ефективно та організовано.

Колегія суддів звертає увагу на те, що наявні ризики неправомірної процесуальної поведінки обвинуваченого, які були правовою підставою для обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою продовжують існувати та є достатньо вагомими і судом не встановлені обставини, які свідчать про те, що ці ризики вже перестали існувати або втратили своє важливе значення.

Щодо доводів апелянта про не доведення стороною обвинувачення існування вказаного ризику, колегія суддів зауважує про те, що в кримінальному судочинстві поняття ризиків передбачає як тактичні ризики, так і конкретні небажані для кримінального провадження наслідки поведінки підозрюваних та обвинувачених.

Так, запобіжний захід у виді тримання під вартою є заходом забезпечення кримінального провадження, тобто заходом кримінального процесуального примусу, оскільки такий захід дає можливість виявляти та зберігати докази, запобігти прогнозованій протиправній поведінці чи унеможливити ухилення від слідства та суду обвинуваченого. Такий превентивний та забезпечувальний захід спрямований на недопущення можливої протидії з боку обвинуваченого провадженню у кримінальній справі, та є ефективним засобом коригування його неправомірної поведінки.

Відповідно, при вирішенні питання про продовження запобіжного заходу дається оцінка сукупності обставин, які можуть свідчити про існування чи відсутність саме ризиків (можливості) вчинення дій, а не факту конкретного їх вчинення.

Судом першої інстанції також було враховано, що відповідно до обвинувального акту ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307, ч. 3 ст. 307 КК України, пов`язаних зі збутом особливо небезпечних психотропних речовин, що передбачає наявність корисливого мотиву в його діях, а тому дає підстави вважати, що обвинувачений може продовжити свою злочинну діяльність та вчиняти інші кримінальні правопорушення пов`язані з незаконним обігом особливо небезпечних психотропних речовин.

Характер інкримінованих обвинуваченому злочинів, що мають підвищену суспільну небезпечність, свідчать про відсутність у останнього будь-яких моральних цінностей та засад нормального співіснування, зважаючи також на те, що останній офіційно не працевлаштований, дохід отримував від розповсюдження заборонених речовин.

Оцінюючи викладені обставини в їх сукупності апеляційний суд дійшов висновку про те, що на даному етапі судового розгляду лише винятковий запобіжний захід у виді тримання під вартою є необхідним для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого ОСОБА_7 , дозволить під час судового розгляду контролювати його місце перебування та запобігти встановленим ризикам, які на теперішній час продовжують існувати.

Враховуючи вищенаведені відомості, у колегії суддів не виникає сумнівів щодо обґрунтованості та доведеності ризиків, якими прокурор обґрунтовував та суд першої інстанції визнав доведеним.

Отже існує обґрунтована необхідність продовження такого запобіжного заходу, як тримання обвинуваченого під вартою, оскільки на момент розгляду апеляційної скарги ризики, які існували на час обрання цього запобіжного заходу, не зменшилися, а їх доведеність об`єктивно вбачається з системного аналізу відомостей, що стосуються особи обвинуваченого та обставин кримінального провадження.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає не переконливими доводи апеляційної скарги щодо можливості зміни обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу на інший більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, оскільки рішення суду першої інстанції про продовження строку тримання під вартою не суперечить вимогам закону та загальним засадам кримінального провадження.

При цього, колегія суддів знаходить обґрунтованими доводи захисника про те, що прокурором безпідставно в клопотанні вказано про наявність в обвинуваченого ОСОБА_7 погашеної судимості.

Так, відповідно до вимого ст. 89 КК України, судимість має строковий характер, та виникає з дня набрання законної сили обвинувальним вироком та до її припинення, шляхом її погашення, пов`язаних зі спливом термінів, передбачених ст. 89 КК України або зняття.

Особа, судимість якої погашена або знято, вважається такою, яка раніше злочину не вчиняла, покарання не відбувала, тому не зобов`язана вказувати про вчинення нею в минулому злочину та призначеного за нього покарання, не повинна відчувати жодних негативних наслідків попередньої судимості.

Відповідно, врахування погашеної чи знятої судимості при вирішенні будь-яких питань, у тому числі й при характеристиці особи, визначення ризиків передбачених ст. 177 КПК України чи статусу особи згідно вимого ст. 183 КПК України, при обранні чи продовженні строку дії запобіжного заходу, - суперечить інституту припинення судимості та є неприпустимим.

З огляду на вище викладене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана ухвала є законною та обґрунтованою, підстав для її скасування під час апеляційного розгляду не встановлено, а тому, вказане судове рішення слід залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника - без задоволення.

Керуючись ст.ст.404,405,407,419 КПК України, колегія суддів -

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 10 лютого 2025 року, якою обвинуваченому ОСОБА_7 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою із визначенням розміру застави, залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 на цю ухвалу - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4