Номер провадження: 11-сс/813/1902/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.12.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу прокурора Приморської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_5 на ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 18.11.2024 року про застосування запобіжного заходу у виді особистого зобов`язання в кримінальному провадженні №0001564 від 09.11.2024 року, щодо:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Херсон, громадянина України, із середньою освітою, офіційно не працевлаштованого, тимчасово проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого 04.06.2018 року Херсонським міським судом Херсонської області за ч.2 ст.185 КК України до 1 року позбавлення волі, звільнений 22.02.2019 року по відбуттю строку покарання;

підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України,

встановив:

Слідчим відділення ВП № 2 Одеського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Одеській області здійснюється досудове розслідування в кримінальному провадженні №0001564 від 09.11.2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України.

14.11.2024 року ОСОБА_6 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України.

Органом досудового розслідування ОСОБА_6 підозрюється в тому, що він, діючи в умовах воєнного стану, 17.10.2024 року, о 11:16 год, перебуваючи на літній площадці закладу «Gran Pri», що за адресою: м.Одеса, вул.Ніни Строкатої, 24, діючи умисно, повторно, із корисливих мотивів, з метою таємного викрадення чужого майна, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, їх наслідки та бажаючи їх настання, пересвідчившись, що його дії не помітні для оточуючих, таємно викрав стілець ротанговий біло-бежевого кольору, після чого покинув місце вчинення кримінального правопорушення, викраденим майном розпорядився на власний розсуд, спричинивши потерпілій ОСОБА_7 майнову шкоду на суму 6600 грн.

14.11.2024 року слідчий СВ ВП №2 Одеського районного управління поліції №1 Головного управління Національної поліції в Одеській області ОСОБА_8 звернувся до слідчого судді з погодженим прокурором Приморської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_5 клопотанням про застосування до підозрюваного ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, із визначенням розміру застави.

Клопотання мотивоване наявністю обґрунтованої підозри, а також існуванням ризиків того, що підозрюваний може: переховуватись від органів досудового розслідування та суду; незаконно впливати на свідків у кримінальному провадженні; вчинити інше кримінальне правопорушення.

Оскарженою ухвалою слідчого судді відмовлено в задоволенні клопотання та до підозрюваного ОСОБА_6 застосований запобіжний захід у виді особистого зобов`язання з покладанням обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України, а саме:

- прибувати до слідчого/прокурора чи суду за першою вимогою;

- повідомляти слідчого/прокурора чи суд про зміну свого фактичного проживання, місця реєстрації або місця роботи.

- не виїжджати за межі Одеської області без дозволу слідчого/прокурора або суду.

Строк дії покладених обов`язків становить в межах строку досудового розслідування, тобто до 14.01.2025 року включно.

Мотивуючи прийняте рішення слідчий суддя зазначив, що підозрюваний неофіційно працює, має постійне місце проживання, на теперішній час проходить лікування від ВІЛ, а тому запобіжний захід у виді особистого зобов`язання, зможе забезпечити належну процесуальну поведінку підозрюваного під час досудового розслідування та запобігти ризику переховування від органу досудового розслідування та суду.

Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді прокурор Приморської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу та постановити нову, якою застосувати до підозрюваного ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Вимоги апеляційної скарги прокурор обґрунтовує тим, що слідчий суддя не взяв до уваги дані про особу підозрюваного а саме, те, що підозрюваний не перебуває у шлюбі, неповнолітніх дітей на утриманні не має, офіційно не працює, постійного місця проживання в м. Одесі не має, раніше притягався до кримінальної відповідальності та відбував покарання у місцях позбавлення волі. Крім того, на розгляді в суді знаходиться інший обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.2 ст.185 КК України. Прокурор вважає, що запобіжний захід у виді особистого зобов`язання не може бути застосований через те, що є занадто м`яким та не відповідає тяжкості злочину у якому підозрюється ОСОБА_6 та його особі, а отже такий запобіжний захід не зможе гарантованого запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України, на якій у своєму клопотанні посилається слідчий.

Прокурор Приморської окружної прокуратури м.Одеси ОСОБА_9 , який входить до складу групи прокурорів у даному кримінальному провадженні, в суде засідання апеляційного суду не з`явився, надіслав заяву, в якій просив провести розгляд без його участі, просив задовольнити скаргу.

Захисник підозрюваного адвокат ОСОБА_10 до апеляційного суду не прибула, подала клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Підозрюваний ОСОБА_6 , у призначений день та час, з`явився до апеляційного суду. Дізнавшись про те, що прокурор та захисник звернулись до суду з заявами про розгляд справи за їх відсутності, також подав заяву, в якій просив розглянути апеляційну скаргу без його участі. При цьому вказав, що визнає свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину.

Відповідно до ч.1 ст.406 КПК України (далі - КПК), суд апеляційної інстанції має право ухвалити судове рішення за результатами письмового провадження, якщо всі учасники судового провадження заявили клопотання про здійснення провадження за їх відсутності.

За таких підстав, враховуючи положення ч.4 ст.107, ч.1 ст.406 КПК апеляційний розгляд проведено у письмовому провадженні за відсутності учасників кримінального провадження та без фіксації за допомогою технічних засобів.

Заслухавши суддю-доповідача; дослідивши матеріали судового провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Частина перша ст. 404 КПК України (далі КПК) передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.2 КПК основним завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден не винуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ч.2 ст.177 КПК підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Статтею 194 КПК передбачено, що під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Слідчий суддя, суд зобов`язаний постановити ухвалу про відмову в застосуванні запобіжного заходу, якщо під час розгляду клопотання прокурор не доведе наявність всіх обставин, передбачених частиною першою цієї статті.

Розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст.194 КПК та практики Європейського суду з прав людини, крім наявності вищезазначених обставин, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Так, відповідно до ст.ст.177, 178 КПК та практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливість запобігання їм більш м`яких запобіжних заходів, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особистості підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування злочину (наявність або відсутність спроб ухиляння від органів влади), поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).

При цьому, слідчому судді слід мати на увазі, що обмеження розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою лише переліком законодавчих (стандартних) підстав для його застосування без встановлення їх наявності та обґрунтованості до конкретної особи, є порушенням вимог п.4 ст.5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (Рішення Європейського суду з прав людини «Харченко проти України», «Белевитський проти Росії»).

Під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу щодо підозрюваного ОСОБА_6 слідчий суддя правильно врахував, що досліджені в судовому засіданні докази свідчать про наявність на даний час фактів, які могли б переконати об`єктивного спостерігача в тому, що останній міг вчинити інкримінований йому злочин.

Підозрюваний повністю визнає свою вину та не заперечує обґрунтованість підозри за ч.4 ст.185 КК України.

В апеляційній скарзі прокурор посилається на те, що застосований до ОСОБА_6 запобіжний захід у виді особистого зобов`язання є занадто м`яким та не відповідає тяжкості злочину у якому підозрюється ОСОБА_6 та його особі, а отже такий запобіжний захід не зможе гарантованого запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України, на якій у своєму клопотанні посилається слідчий.

Однак посилання прокурора на тяжкість злочину, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, та покарання, яке загрожує підозрюваному в разі доведеності його вини в ході судового розгляду, апеляційний суд вважає недостатніми для застосування найсуворішого запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, шо сама по собі тяжкість покарання, що загрожує підозрюваному у разі визнання його вини не може бути підставою для застосування до нього найбільш суворого запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

В рішенні «Мамедова проти Росії» (Mamedova v Russia) 7064/05 від 01 червня 2006 року Європейський Суд з прав людини зазначив, що, хоча суворість покарання є визначальним елементом при оцінці ризику переховуватися від правосуддя чи вчинення нових злочинів, потребу позбавлення когось волі не можна оцінювати з винятково абстрактного погляду, беручи до уваги тільки тяжкість злочину.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.

Слід зазначити, що найбільш значущою гарантією прав людини, встановленою ст.29 Конституції України, є право на свободу та особисту недоторканність. Відповідно до цієї статті передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Ґрунтуючись на вищенаведених нормах права та практику ЄСПЛ, враховуючи, що підозрюваний ОСОБА_6 має постійне місце на території м.Одеси, неофіційно працює, а також взявши до уваги стан його здоров`я, слідчий суддя, дійшов переконливого висновку про відсутність підстав для застосування до підозрюваного найбільш суворого запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Колегія суддів враховує, що запобіжний захід у виді особистого зобов`язання був застосований до підозрюваного 18.11.2024 року.

В свою чергу, прокурор не з`явившись у судове засідання апеляційного суду, позбавив себе можливості надати докази того, що з моменту застосування запобіжного заходу підозрюваний переховувався від органу досудового розслідування, намагався здійснювати вплив на свідків, або вчинив новий злочин.

При цьому, колегія суддів враховує, що підозрюваний самостійно, за першою вимогою прибув за викликом до апеляційного суду для розгляду скарги прокурора в якій ставилось питання щодо застосування до нього найсуворішого запобіжного заходу, що свідчить про виконання останнім покладених на нього процесуальних обов`язків.

За таких обставин апеляційний суд вважає, що слідчий суддя об`єктивно врахував всі обставини кримінального провадження, дані про особу підозрюваного та дійшов правильного висновку про те, що під час досудового розслідування до підозрюваного ОСОБА_6 може бути застосований запобіжний захід у виді особистого зобов`язання з покладанням обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України

На підставі викладеного ухвала слідчого судді є законною і обґрунтованою, що свідчить про відсутність підстав для її скасування.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

Керуючись статтями 177, 178, 179, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу прокурора Приморської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 18.11.2024 року, якою в кримінальному провадженні №0001564 від 09.11.2024 року до підозрюваного ОСОБА_6 застосований запобіжний захід у виді особистого зобов`язання з покладанням обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4