Справа № 127/3011/24
Провадження № 1-кп/127/73/24
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.03.2025 м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

в складі судді-доповідача ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

та сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 ,

за відсутності обвинуваченого ОСОБА_6 (in absentia) в порядку спеціального судового провадження, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Вінниці кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 27.07.2023 за № 0000163, по обвинуваченню

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Моспине Пролетарського району Донецької області, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

На території Донецької області функціонує інформаторська мережа, яка організована та створена для збору інформації розвідувального характеру з метою подальшого проведення розвідувально-підривної діяльності проти України.

Так, громадянин України ОСОБА_6 , проживаючи на даний час на тимчасово окупованій території Донецької області, діючи умисно, в інтересах іноземної держави, країни-агресора - Російської Федерації та її представників, на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України, не виконавши своїх обов`язків громадянина України, визначених ст. 17 та ст. 65 Конституції України щодо захисту суверенітету і територіальної цілісності України, у невстановлений слідством час, але не пізніше 28.03.2022 увійшов до складу агентурно-інформаторської мережі на території Донецької області, завданням якої є збір інформації розвідувального характеру, з метою подальшої її передачі представникам країни-агресора для проведення розвідувально-підривної діяльності проти України.

ОСОБА_6 , проживаючи на даний час у тимчасово окупованому м. Донецьку, підтримуючи дружні та довірчі відносини із мешканцями Донецької області, залучив їх до збору та передачі інформації розвідувального характеру щодо переміщення, руху та точного розташування підрозділів Збройних сил України та інших підрозділів Сил оборони України, розміщених на даному напрямку фронту, з можливістю ідентифікувати їх на місцевості, які в подальшому передавав представникам спецслужб та збройних сил Російської Федерації для коригування та наведення артилерійського вогню, ракетних ударів та іншого вогневого ураження.

Для безпосереднього виконання свого злочинного задуму ОСОБА_6 та інші учасники агентурно-інформаторської мережі використовували додаток для обміну миттєвими повідомленнями «Telegram», за допомогою якого передавали отриману розвідувальну інформацію.

У ході досудового розслідування установлено, що до вказаної агентурно-інформаторської мережі окрім ОСОБА_6 також входили особи, досудове розслідування відносно якої здійснюється в іншому провадженні та особи, матеріали досудових розслідувань відносно яких скеровано до суду та інші невстановлені на даний час слідством особи.

Зокрема, ОСОБА_6 , який використовує аккаунт « ОСОБА_8 » (Telegram id НОМЕР_1 , зареєстрований за номером мобільного телефону НОМЕР_2 ) систематично відпрацьовував завдання особі, досудове розслідування відносно якої здійснюється в іншому провадженні (Telegram id НОМЕР_13, зареєстрований за номером мобільного телефону НОМЕР_3 ) щодо отримання інформації про переміщення, рух, точне розташування підрозділів Збройних сил України та інших підрозділів Сил оборони України, розміщених на даному напрямку фронту, з можливістю ідентифікувати їх на місцевості.

Особа, матеріли відносно якої виділено в окреме провадження, на виконання вищевказаного завдання ОСОБА_6 , залучив до збору розвідувальної інформації осіб, матеріали досудових розслідувань відносно яких скеровано до суду, які проживали на підконтрольній прифронтовій території Донецької та Харківської областей та могли проводити розвідувальну діяльність.

В подальшому, особа, матеріли відносно якої виділено в окреме провадження, у період часу з 28.03.2022 по 24.04.2023, одержану у мобільному додатку «Telegram» від особи, матеріали досудового розслідування відносно якої скеровано до суду аккаунт « ОСОБА_9 », зареєстрований за номером мобільного телефону НОМЕР_4 та особи, матеріали досудового розслідування відносно якої скеровано до суду аккаунт «ІНФОРМАЦІЯ_9» з ім?ям користувача ОСОБА_10 , зареєстрований за номером мобільного телефону НОМЕР_5 , розвідувальну інформацію передавав ОСОБА_6 .

Зокрема, у період часу з 20.08.2022 по 21.08.2022 особа, матеріли відносно якої виділено в окреме провадження (Telegram id НОМЕР_13, зареєстрований за номером мобільного телефону НОМЕР_3 ), передав ОСОБА_6 розвідувальну інформацію отриману від ОСОБА_11 (аккаунт «ІНФОРМАЦІЯ_9» з ім?ям користувача ОСОБА_10 ), у вигляді знімків екрану мобільного телефону додатку «карти Google» із точними координатами щодо переміщення, руху та розташування військовослужбовців і техніки Збройних Сил України на території Красноградського району Харківської області.

Крім того, у період часу з 21.10.2022 по 24.10.2022 особа, матеріли відносно якої виділено в окреме провадження (Telegram id НОМЕР_13, зареєстрований за номером мобільного телефону НОМЕР_3 ), передав ОСОБА_6 розвідувальну інформацію отриману від особи, матеріали досудового розслідування відносно якої скеровано до суду (аккаунт « ОСОБА_9 », зареєстрований за номером мобільного телефону НОМЕР_4 ), у вигляді знімків екрану мобільного телефону щодо розташування техніки Збройних Сил України в районі с. Дружківка, с. Семенівка та м. Краматорська Донецької області.

Разом з цим, 04.04.2022 о 17 год 50 хв, під час спілкування ОСОБА_6 та особи, матеріли відносно якої виділено в окреме провадження, останньому було відпрацьовано завдання щодо отримання та передачі відомостей про переміщенню Збройних Сил України в с. Стара Миколаївка (кол. Правдівка) Краматорського району Донецької області.

11.04.2022 о 08 год 38 хв, під час спілкування особа, матеріли відносно якої виділено в окреме провадження, передав ОСОБА_6 інформацію, одержану від невстановлених слідством осіб, щодо напрямку переміщення техніки Збройних Сил України з с. Стара Миколаївка (кол. Правдівка) Краматорського району Донецької області.

Цього ж дня, о 20 год 58 хв ОСОБА_6 надіслав особі, матеріли відносно якої виділено в окреме провадження, голосове повідомлення, яким поставив завдання щодо встановлення наслідків артилерійських обстрілів та кількості ураженої техніки.

На виконання вказаного завдання о 21 год 03 хв особа, матеріли відносно якої виділено в окреме провадження, повідомив про ураження цивільних осіб та критичної інфраструктури.

16.04.2022 об 11 год 31 хв., під час спілкування особа, матеріли відносно якої виділено в окреме провадження, надав ОСОБА_6 інформацію, одержану від невстановлених слідством осіб, щодо розташування техніки Збройних Сил України в с. Стара Миколаївка (кол. Правдівка) Краматорського району Донецької області.

17.04.2022 о 09 год 29 хв, під час спілкування особа, матеріли відносно якої виділено в окреме провадження, надав ОСОБА_6 інформацію, одержану від невстановлених слідством осіб, щодо місця бойового розрахунку Збройних Сил України в с. Олександро-Калинове Краматорського району Донецької області.

Крім того, 28.03.2023, ОСОБА_6 у мобільному додатку «Telegram», використовуючи аккаунт « ОСОБА_8 » (Telegram id НОМЕР_1 ) під час спілкування з особою, матеріли відносно якої виділено в окреме провадження (Telegram id НОМЕР_13, зареєстрований за номером мобільного телефону НОМЕР_3 ), надавав останньому завдання щодо підтвердження у особи, матеріали досудового розслідування відносно якої скеровано до суду інформації стосовно наслідків вогневого ураження по позиціях підрозділів Збройних Сил України.

Вищевказану розвідувальну інформацію ОСОБА_6 передавав учасникам незаконних збройних формувань, діяльність яких контролюється представниками РФ, а саме невстановленій особі, яка використовує додаток для обміну миттєвими повідомленнями «Telegram» зареєстрований за номером мобільного телефону НОМЕР_6 під псевдонімом « ОСОБА_12 », ім?я користувача « ОСОБА_13 ».

Разом з цим, у період часу з 15.07.2022 до 06.03.2023 особа, матеріали досудового розслідування відносно якої скеровано до суду з використанням власного мобільного терміналу, на якому встановлено додаток для обміну миттєвими повідомленнями «Telegram» зареєстрований за номером мобільного телефону НОМЕР_7 під псевдонімом « ОСОБА_14 », передавав та отримував від користувача мобільного додатку «Telegram», аккаунт « ОСОБА_8 » (Telegram id НОМЕР_1 ), яким користується ОСОБА_6 , інформацію розвідувального характеру стосовно розміщення позицій ЗСУ та підрозділів Сил оборони України, відомості (координати) щодо переміщення, місць розташування вогневих позицій, яку в подальшому передавав учаснику незаконного збройного формування - особі, досудове розслідування відносно якої здійснюється в іншому провадженні, який використовує акаунт «Донбасс-Фронт» (Telegram id НОМЕР_14, зареєстрований за номер мобільного телефону НОМЕР_8 ).

Дане кримінальне провадження, як на етапі досудового розслідування, так і під час судового розгляду, здійснювалося за відсутності обвинуваченого (in absentia) в порядку спеціального досудового та судового провадження, що обумовлюється наступним.

У своїй постанові від 24.04.2019 в справі № 1-24/2009 Велика палата Верховного Суду зазначила про те, що принцип рівності сторін є одним із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою правову позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.

У Міжнародному пакті про громадянські і політичні права (ст. 14 (3) (d)) вказується: «Кожен має право при розгляді будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення, як мінімум, на такі гарантії на основі повної рівності: (d) бути засудженим в його присутності …».

ЄСПЛ визнає, що хоча право обвинуваченого бути судимим у його присутності в Конвенції прямо не згадується, воно має «першорядне значення». Під час слухання людина володіє таким процесуальним правом як право фізично постати перед судовим посадовцем («Мулен проти Франції» (3710/406), (2010) §118; «Оджалан проти Туреччини» (46221/99), Велика палата (2005) §103; «Медведєв проти Франції» (3394/03), Велика палата (2010) §118). Право обвинувачених на особисту присутність вимагає, щоб влада досить завчасно інформувала їх самих (а також їх захисників) про дату і місце слухань, викликала їх до суду.

Водночас, обвинувачений може добровільно відмовитися від здійснення свого права бути присутнім на судових слуханнях («Колоцца проти Італії» (9024/80), (1985) §28; «Пуатрімоль проти Франції» (14032/88), (1993) §31; «Ермі проти Італії»(18114/02), Велика палата (2006) §73).

До початку судового процесу за відсутності обвинуваченого суд зобов`язаний переконатися, що обвинувачений був повідомлений про судовий розгляд. Контрольні механізми в галузі прав людини, які вважають судовий розгляд in absentia допустимим у виняткових обставинах, передбачають, що в цьому випадку суди зобов`язані ще суворіше дотримуватися права обвинуваченого на захист. До таких прав також відноситься право на допомогу адвоката, навіть якщо обвинувачений відмовився особисто бути присутнім на суді («Пелладоах проти Нідерландів» (16737/90), (1994) §41; «Пуатрімоль проти Франції» (14032 / 88), (1993) §34).

У даній справі суд встановив відмову обвинуваченого від особистої присутності під час її розгляду, адже є дійсним факт того, що у відношенні нього у цьому кримінальному провадженні здійснювалося спеціальне досудове розслідування та установлено дані його інформування про цей процес у максимально можливі і доступні способи.

Так, у межах досудового розслідування вказаного кримінального провадження ОСОБА_6 , у відповідності до вимог ч. 8 ст. 135, ч. 1 ст. 278 КПК України 21.06.2023 повідомлено про підозру у вчиненні інкримінованого злочину шляхом публікації на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора повідомлень про підозру та повісток про виклик як підозрюваного до слідчого відділу УСБУ у Вінницькій області для його допиту як підозрюваного, однак останній не з`явився до слідчого без поважних причин.

Крім того, у газеті Кабінету Міністрів України «Урядовий кур`єр» опубліковано повідомлення про виклик ОСОБА_6 до слідчого відділу УСБУ у Вінницькій області для його допиту як підозрюваного, проведення інших слідчих і процесуальних дій у статусі підозрюваного у даному кримінальному провадженні, однак останній не з`явився до слідчого відділу без поважних причин.

Повідомлення про підозру також вручено захиснику підозрюваного - адвокату ОСОБА_15 , про що свідчать розписки в матеріалах кримінального провадження.

Для вирішення питання про здійснення спеціального кримінального провадження визначальним є факт оголошення підозрюваного в міжнародний розшук внаслідок ухилення без поважних причин від явки на виклик слідчих органів або суду.

Постановою слідчого від 30.06.2023 на підставі ст. 281 КПК України підозрюваного ОСОБА_6 оголошено в міжнародний розшук, який доручено оперативним підрозділам УСБУ у Вінницькій області.

Ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 10.07.2023 у справі № 127/20103/23 підозрюваному ОСОБА_6 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 11.07.2023 у справі № 127/20098/23 задоволено клопотання слідчого, погоджене з прокурором та надано дозвіл на здійснення спеціального досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000168 від 19.09.2022, в тому числі й стосовно ОСОБА_6 .

У газеті Кабінету Міністрів України «Урядовий кур`єр» опубліковано повідомлення про здійснення стосовно ОСОБА_6 спеціального досудового розслідування.

У подальшому, в газеті Кабінету Міністрів України «Урядовий кур`єр» опубліковано повістки про виклик підозрюваного ОСОБА_6 до слідчого відділу УСБУ у Вінницькій області для проведення процесуальних дій з його участю, у тому числі: повідомлення про завершення досудового розслідування, надання доступу до матеріалів досудового розслідування, вручення копій обвинувального акта і реєстру матеріалів досудового розслідування, однак ОСОБА_6 не з`явився без поважних причин.

Факти численних викликів ОСОБА_6 у порядку ст. 135 КПК України підтверджуються відповідними матеріалами кримінального провадження.

Також, з метою захисту та представлення у кримінальному процесі прав, свобод і законних інтересів підозрюваного ОСОБА_6 , у порядку ст. ст. 46, 48, 49, 52, 110 КПК України та п. 7 ст. 14 Закону України «Про безоплатну правову допомогу», залучено захисника з Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у м. Вінниці - адвоката ОСОБА_15 , якому відповідно до вимог ч. 2 ст. 297-5 КПК України вручено всі копії процесуальних документів, що підлягали врученню підозрюваному.

Відповідно до ч. 1 ст. 297-5 КПК України, повістки про виклик підозрюваного у разі здійснення спеціального досудового розслідування надсилаються за останнім відомим місцем його проживання чи перебування та обов`язково публікуються в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційних веб-сайтах органів, що здійснюють досудове розслідування. З моменту опублікування повістки про виклик у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження підозрюваний вважається належним чином ознайомленим з її змістом.

Таким чином, під час досудового розслідування були вжиті всі доступні способи інформування для виклику на той час підозрюваного ОСОБА_6 до слідчого/прокурора.

Після надходження провадження до суду обвинувачений ОСОБА_6 інформувався також у всі доступні процесуальні можливості для суду, передбачені ст. 323 КПК України. Зокрема, повідомлення про виклик до суду розміщувалися на офіційному веб-сайті суду - https://vnm.vn.court.gov.ua, а також публікувалися в газеті «Урядовий кур`єр», не менш ніж за 45 днів до дат судових засідань.

Крім того, ухвалою колегії суддів від 24.09.2024, у зв`язку з мобілізацією до лав ЗСУ захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_15 , обвинуваченому через Північний міжрегіональний центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги призначено нового захисника - ОСОБА_7 , який також інформувався про всі судові засідання.

Ухвалою колегії суддів Вінницького міського суду Вінницької області від 16.01.2025 задоволено клопотання прокурора про здійснення спеціального судового провадження та вирішено проводити спеціальне судове провадження в даному кримінальному провадженні.

У підсумку, колегія суддів констатує, що з наявних матеріалів справи (численні документи на підтвердження завчасних належних викликів обвинуваченого) вбачається, що обвинувачений ОСОБА_6 мав підстави усвідомлювати, що проти нього розпочато кримінальне провадження. Також обвинувачений отримав чи мав би отримати оголошену підозру, відповідні виклики та пред`явлене обвинувачення, маючи можливість бути обізнаним із усіма своїми правами, в тому числі, на захист та доступ до правосуддя.

Відтак, держава Україна, під контролем сторони захисту та суду, використала всі можливості для того, щоб обвинувачений мав право під час судового провадження як мінімум на такі гарантії: бути терміново і докладно повідомленим мовою, яку він розуміє, про характер і підставу обвинувачення; мати достатній час і можливості для підготовки свого захисту, обрати самому захисника; приймати участь в розгляді і захищати себе особисто або за посередництвом обраного захисника, бути повідомленим про це право і мати призначеного захисника безплатно для нього.

Така ситуація узгоджується із взятими на себе зобов`язаннями, яких повинна дотримуватися держава Україна з тим, щоб забезпечити реальне використання права, яке гарантується статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини та ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права.

Натомість, обвинувачений ОСОБА_6 скористався своїми правами на власний розсуд за відсутності будь-яких перешкод для їх реалізації на території України.

Вказані висновки ґрунтуються і на правовій позиції Європейського суду з прав людини (напр., справа «Колоцца проти Італії» від 12.02.1985, «Шомоді проти Італії» від 18.05.2004 та інші), за якою суд при розгляді справи в порядку спеціального судового провадження зобов`язаний обґрунтувати чи були здійсненні всі можливі, передбачені законом заходи, щодо дотримання прав обвинуваченого на захист та доступ до правосуддя.

Суд вважає, що наявні у справі документи свідчать про відмову обвинуваченого ОСОБА_6 , який повинен знати про розпочате кримінальне провадження, від здійснення свого права предстати перед українським судом за діяння вчинені на території суверенної України, юрисдикцію якої над собою він не визнає, та захищати себе безпосередньо в такому суді, а так само свідчать про його наміри ухилитися від зустрічі з правосуддям держави Україна.

Ухилення обвинуваченого ОСОБА_6 від правосуддя суд розцінює як реалізацію останнім його невід`ємного права на свободу від самозвинувачення чи самовикриття (п/п. «g» п. 3 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ст. 63 Конституції України), як одну з ключових гарантій презумпції невинуватості.

Також, суд зауважує, що згідно з рішенням Ради адвокатів України № 183 від 27.12.2022 (1) неможливість в таких ситуаціях (йдеться про in absentia) виконання адвокатом правил адвокатської етики (наприклад, інформування адвокатом клієнта щодо ведення дорученої йому справи) не зумовлює обов`язкової неможливості здійснювати захист особи від кримінального обвинувачення за її відсутності. Можливість надання правової (правничої) допомоги визначається адвокатом, виходячи з конкретних обставин справи та інтересів клієнта у ній; (2) адвокат, діючи як захисник відсутньої особи, самостійно визначає свою правову позицію у справі. Ця правова позиція включає в себе форму участі (не участі) в засіданні, заявлення (не заявлення) клопотань, надання (не надання) доказів суду, позицію по суті справи чи клопотання, позицію щодо оскарження судових рішень тощо.

Отже, зважаючи на специфіку спеціального судового провадження (ст. 323 КПК України), суд, зберігаючи неупередженість та безсторонність, констатує, що надає особливого значення охороні прав та законних інтересів обвинуваченого як учасника кримінального провадження, яке відбувається за його відсутності, забезпеченню повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб до обвинуваченого була застосована належна правова процедура в контексті приписів ст. 2 КПК України з дотриманням всіх загальних засад кримінального провадження з урахуванням особливостей, встановлених виключно законом. Ці особливості вимагають від суду прискіпливої оцінки кожного поданого доказу обвинувачення, відтак поріг вимогливості до доказування у даному випадку має бути підвищений.

Прокурор у кримінальному провадженні, в ході судового розгляду підтримав висунуте ОСОБА_6 обвинувачення у повному обсязі.

Захисник обвинуваченого - адвокат ОСОБА_7 просив ухвалити справедливе рішення.

В ході судового розгляду судом всебічно та ретельно досліджено докази надані стороною обвинувачення.

Зокрема, на підставі матеріалів правоохоронних органів 27.07.2023 до ЄРДР за № 0000163 було внесено відомості про вчинення ОСОБА_6 злочину, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України. Постановою прокурора від 27.07.2023 з КП № 0000168 від 19.09.2022 матеріали стосовно ОСОБА_6 виділено в окреме провадження та присвоєно новий номер, згенерований ЄРДР.

Повідомлення начальника 1 відділу ГВ ЗНД УСБУ у Вінницькій області від 11.04.2023, надане на виконання доручення старшого слідчого в ОВС СВ УСБУ у Вінницькій області в рамках КП № 0000168 від 19.09.2022 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, відповідно до якого, в ході виконання доручення було отримано дані щодо осіб, причетних до вчинення вказаного кримінального правопорушення.

Так, ОСОБА_16 за допомогою мобільного месенджеру «Telegram» під псевдонімом « ОСОБА_14 » систематично вів переписку з особою під іменем « ОСОБА_8 », User ID НОМЕР_1 . Встановлено, що вказаний User ID НОМЕР_1 використовується гр. ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (уродженець м. Моспине Пролетарського району Донецької області, фактично проживає в АДРЕСА_1 , тел.: НОМЕР_2 ).

Зокрема, ОСОБА_6 у своєму особистому спілкуванні з ОСОБА_16 , в т.ч. через мобільні месенджери та соціальні мережі, повідомляв відомості щодо місць дислокації в/с ЗС України, надавав інформацію про базування та переміщення Сил оборони.

Водночас, отримано дані про те, що ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (уродженець РФ, зареєстрований в АДРЕСА_2 , фактично проживає в Росії, тел.: НОМЕР_3 ), через власних знайомих з числа мешканців Харківської та Донецької області збирав інформацію про базування та переміщення Сил оборони та передавав її ОСОБА_18 .

Крім того, встановлено наступних осіб, які виступають інформаторами ОСОБА_19 :

- ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (уродженець селища Зоря Костянтинівського району, зареєстрований в АДРЕСА_3 , фактично проживає в м. Краматорськ, тел.: НОМЕР_9 );

- ОСОБА_21 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (уродженка с. Олександрово-Калиново Костянтинівського району, зареєстрована в АДРЕСА_3 , тел.: НОМЕР_10 );

- ОСОБА_22 (особа встановлюється, тел.: НОМЕР_11 , на вказаний номер зареєстрований профіль у соцмережі «Вконтакте» з назвою « ОСОБА_23 » (НОМЕР_15, остання активність близько 2 місяців тому, у особистих даних профілю вказано дату народження ІНФОРМАЦІЯ_5 ), також на даний номер зареєстрований акаунт «ІНФОРМАЦІЯ_9» у месенджері «Телеграм» та «ОСОБА_31» у «Вайбері»), який у період з травня по серпень 2022 року передавав ОСОБА_24 та ОСОБА_18 інформацію про місцезнаходження особового складу та військової техніки неподалік м. Красноград Харківської області.

Крім того, ОСОБА_18 інформацію про місця дислокації особового складу та техніки Сил оборони надавала його сестра ОСОБА_25 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (уродженка м. Моспине Пролетарського району Донецької області, зареєстрована в АДРЕСА_4 , тел.: НОМЕР_12 ).

Повідомлення начальника 1 відділу ГВ ЗНД УСБУ у Вінницькій області від 28.04.2023, з якого вбачається, що 28.04.2023 в ході проведення слідчих дій були затримані в порядку ст. 208 КПК України ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , про що повідомлено близьких родичів затриманих.

Повідомлення начальника 1 відділу ГВ ЗНД УСБУ у Вінницькій області від 21.06.2023 щодо встановлення фактичного місця проживання, в т.ч. ОСОБА_6 .

Протокол за результатами проведення НС(Р)Д у КП № 0000168 від 19.09.2022 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України від 26.04.2023, відповідно до якого знято інформацію з електронних інформаційних систем за ознакою: обліковий запис інтернет-сервісу «Telegram», зареєстрований за абонентським номером мобільного зв`язку НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , телеграм-акаунт « ОСОБА_8 ». Також встановлено чат переписки ОСОБА_6 із ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який користується обліковим записом «Telegram», під іменем « ОСОБА_26 », зареєстрованим за допомогою мобільного номеру телефону НОМЕР_3 . Вказаний чат зафіксовано у вигляді скрінів та стенограми.

Протокол за результатами проведення НС(Р)Д у КП № 0000168 від 19.09.2022 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України від 27.04.2023, відповідно до якого знято інформацію з електронних інформаційних систем за ознакою: обліковий запис інтернет-сервісу «Telegram», зареєстрований за абонентським номером мобільного зв`язку НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , телеграм-акаунт « ОСОБА_8 ». Також встановлено чат переписки ОСОБА_6 із особою, зареєстрованою в Телеграмі під псевдонімом « ОСОБА_13 » (акаунт зареєстрований на номер НОМЕР_6 , ім?я користувача ОСОБА_12 ). Вказаний чат зафіксовано у вигляді скрінів та стенограми.

Протокол за результатами проведення НС(Р)Д у КП № 0000168 від 19.09.2022 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України від 09.05.2023, відповідно до якого знято інформацію з електронних інформаційних систем за ознакою: обліковий запис інтернет-сервісу «Telegram», зареєстрований за абонентським номером мобільного зв`язку НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , телеграм-акаунт « ОСОБА_8 ». Також встановлено чат переписки ОСОБА_6 із ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , який користується обліковим записом «Telegram», під іменем « ОСОБА_14 », ім?я користувача « ОСОБА_27 ». Вказаний чат зафіксовано у вигляді скрінів та стенограми.

Протокол за результатами проведення НС(Р)Д у КП № 0000168 від 19.09.2022 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України від 25.05.2023 з фототаблицею до нього, відповідно до якого встановлено, що громадянин України ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , усвідомлюючи протиправність своїх дій, діючи умисно в інтересах Російської Федерації та її представників, на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України, увійшов до складу агентурно-інформаторської мережі, яка здійснює збір інформації розвідувального характеру з метою подальшої передачі її представникам країни-агресора для проведення розвідувальної підривної діяльності проти України. Зокрема, ОСОБА_6 , проживаючи на тимчасово окупованій території Донецької області, підтримуючи дружні та довірчі відносини із особами, зареєстрованими з Донецькій та Харківській областях, залучив їх до збору та передачі інформації розвідувального характеру щодо переміщення, руху та поточного розташування підрозділів Збройних сил України та інших підрозділів Сил оборони України, розміщених на даному напрямку фронту, з можливістю ідентифікувати їх на місцевості, які в подальшому передає представникам спецслужб та збройних сил Російської Федерації для коригування та наведення артилерійського вогню, ракетних ударів та іншого вогневого ураження. Встановлено, що до вказаної агентурно-інформаторської мережі ОСОБА_6 залучив ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , його рідного брата ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , ОСОБА_25 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , а також інших осіб. Роль і дії кожного із залучених осіб описані в даному протоколі.

Протокол за результатами проведення НС(Р)Д у КП № 0000168 від 19.09.2022 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України від 01.06.2023, відповідно до якого було розглянуто отримані матеріали за результатами проведення відділом оперативного документування - аудіоконтролю особи. Проведення заходів аудіоконтролю особи здійснювалось відповідно до ст. 260 КПК України, на підставі ухвали слідчого судді Вінницького апеляційного суду щодо проведення негласної слідчої (розшукової) дії - аудіо-, відеоконтролю відносно ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Негласна слідча (розшукова) дія проводилась з 28.04.2023 по 29.04.2023. Матеріали негласної слідчого (розшукового) заходу зафіксовано на цифровий носій. Так, при відкритті аудіозаписів отримано запис розмов в приміщенні УСБУ у Вінницькій області, між ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_7 та старшим слідчим в ОВС слідчого відділу УСБУ у Вінницькій області, змість яких викладено у цьому протоколі.

Протокол за результатами проведення НС(Р)Д у КП № 0000168 від 19.09.2022 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України від 07.06.2023, відповідно до якого знято інформацію з електронних інформаційних систем за ознакою: обліковий запис інтернет-сервісу «Telegram», зареєстрований за абонентським номером мобільного зв`язку НОМЕР_3 . В месенджері «Telegram» ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (який зареєстрований за номером НОМЕР_3 , телеграм-акаунт « ОСОБА_28 ») наявні контакти ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (« ОСОБА_29 », НОМЕР_4 ), ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_7 («ОСОБА_32», НОМЕР_17, ім`я користувача « ОСОБА_10 ») та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 («ОСОБА_6», НОМЕР_16). Разом з тим, історія чату з ОСОБА_6 наявна лише за 28.04.2023, а з ОСОБА_20 та ОСОБА_11 взагалі відсутня, що вказує про очищення ОСОБА_17 історії листування з вказаними особами. Зазначену інформацію зафіксовано у вигляді скрінів.

Інформація з досліджених судом протоколів міститься також на долучених до них DVD-R дисках.

Суд, провівши судовий розгляд лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, виходить з наступного в своїх висновках.

Відповідно до положень ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Тобто, докази - це єдність фактичних даних (даних про факти) та їх процесуальних джерел. Фактичні дані - це не факти об`єктивної дійсності, а відомості про них, що утворюють зміст доказів, за допомогою яких встановлюються факти і обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні (така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.03.2019 у справі № 154/3213/16).

Відповідних клопотань про визнання будь-якого доказу недопустимим стороною захисту, з посиланням на переконливі аргументи, не заявлялось.

Відтак, суд зауважує, що підстав для визнання доказів недопустимими не установлено, оскільки не було з`ясовано факту істотних фундаментальних порушень прав і свобод обвинуваченого регламентованих ст. 87 КПК України.

При ухваленні даного вироку колегією суду також враховано наступне.

Так, відповідно до Конституції України, Україна є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією 1997 року та іншими міжнародно-правовими актами є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.

Всупереч вказаним нормам міжнародного гуманітарного права президент Російської Федерації (далі - РФ) ОСОБА_30 , а також інші представники влади РФ, діючи всупереч вимогам п. п. 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05.12.1994, принципам Заключного акта Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 01.08.1975 та вимогам ч. 4 ст. 2 Статуту ООН і Декларацій Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 09.12.1981 №36/103, від 16.12.1970 №2734 (XXV), від 21.12.1965 №2131 (ХХ), від 14.12.1974 №3314 (XXIX), спланували, підготували і розв`язали агресивну війну та воєнний конфлікт проти України, а саме віддали наказ на вторгнення підрозділів ЗС РФ на територію України.

24.10.1945 набув чинності Статут Організації Об`єднаних Націй, підписаний 26.06.1945, яким фактично створено Організацію Об`єднаних Націй (далі - ООН).

До складу ООН входять Україна, Російська Федерація та ще 49 країн-засновниць, а також інші країни світу.

Відповідно до частини 4 статті 2 Статуту ООН, усі Члени вказаної організації утримуються в своїх міжнародних відносинах від погрози силою або її застосування як проти територіальної недоторканності або політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним із Цілями Об`єднаних Націй.

Декларацією Генеральної Асамблеї ООН №36/103 від 9.12.1981 про недопустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав та резолюціями: № 2131 (ХХ) від 21.12.1965, що містить Декларацію про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав та про захист їх незалежності та суверенітету; № 2625 (XXV) від 24.10.1970, що містить Декларацію про принципи міжнародного права, що стосуються дружніх відносин і співробітництва між державами відповідно до Статуту ООН; № 2734 (XXV) від 16.12.1970, що містить Декларацію про зміцнення міжнародної безпеки та № 3314 (XXIX) від 14.12.1974, що містить Визначення агресії, установлено, що жодна з держав не має права здійснювати інтервенцію чи втручання у будь-якій формі або з будь-якої причини у внутрішні та зовнішні справи інших держав. Цими ж міжнародними документами закріплено обов`язок держав: утримуватися від озброєної інтервенції, підривної діяльності, військової окупації, здійснення сприяння, заохочення чи підтримки сепаратистської діяльності; не допускати на власній території навчання, фінансування та вербовки найманців чи засилання таких найманців на територію іншої держави.

Крім того, у статтях 1-5 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 14.12.1974 №3314 (XXIX) серед іншого визначено, що ознаками агресії є: застосування збройної сили державою проти суверенітету, територіальної недоторканності чи політичної незалежності іншої держави; застосування збройної сили державою в порушення Статуту ООН.

Будь-яке з наступних діянь, незалежно від оголошення війни, кваліфікується як акт агресії: вторгнення або напад збройних сил держави на територію іншої держави або будь-яка військова окупація, який би тимчасовий характер вона не мала, яка є результатом такого вторгнення або нападу, або будь-яка анексія із застосуванням сили території іншої держави або частини її; бомбардування збройними силами держави території іншої держави або застосування будь-якої зброї державою проти території іншої держави; блокада портів або берегів держави збройними силами іншої держави; напад збройними силами держави на сухопутні, морські або повітряні сили, або морські та повітряні флоти іншої держави; застосування збройних сил однієї держави, що знаходяться на території іншої держави за угодою з приймаючою державою, у порушення умов, передбачених в угоді, або будь-яке продовження їх перебування на такій території після припинення дії угоди; дія держави, яка дозволяє, щоб її територія, яку вона надала в розпорядження іншої держави, використовувалася цією іншою державою для здійснення акту агресії проти третьої держави; засилання державою або від імені держави збройних банд, груп, іррегулярних сил або найманців, які здійснюють акти застосування збройної сили проти іншої держави, які мають настільки серйозний характер, що це є рівносильним наведеним вище актам, або її значна участь у них.

Жодні міркування будь-якого характеру, чи то політичного, економічного, військового чи іншого характеру, не можуть слугувати виправданням агресії.

Крім того, принципи суверенної рівності, поваги прав, притаманних суверенітету, незастосування сили чи погрози силою, непорушності кордонів, територіальної цілісності держав, мирного врегулювання спорів та невтручання у внутрішні справи держав були закріплені також у Заключному акті Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 01.08.1975, який підписаний СРСР, правонаступником якого є Російська Федерація.

У преамбулі Декларації про державний суверенітет України від 16.07.1990 (далі - Декларація) вказано, що Верховна Рада Української Радянської Соціалістичної Республіки проголошує державний суверенітет України як верховенство, самостійність, повноту і неподільність влади Республіки в межах її території та незалежність і рівноправність у зовнішніх зносинах.

Відповідно до розділу V Декларації, територія України в існуючих кордонах є недоторканною і не може бути змінена та використана без її згоди. 24.08.1991 Верховною Радою Української Радянської Соціалістичної Республіки схвалено Акт проголошення незалежності України, яким урочисто проголошено незалежність України та створення самостійної української держави - України. Згідно з указаним документом, територія України є неподільною та недоторканною.

Незалежність України визнали держави світу, серед яких і Російська Федерація.

31.05.1997, відповідно до положень Статуту ООН і зобов`язань згідно із Заключним актом Наради з безпеки і співробітництва в Європі, Україна та Російська Федерація уклали Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією (ратифікований Законом України від 14.01.1998 №13/98-ВР та федеральним законом Російської Федерації від 02.03.1999 №42-Ф3). Відповідно до статей 2 - 3 зазначеного Договору, Російська Федерація зобов`язалася поважати територіальну цілісність України, підтвердила непорушність існуючих між ними кордонів та зобов`язалася будувати відносини одна з одною на основі принципів взаємної поваги, суверенної рівності, територіальної цілісності, непорушності кордонів, мирного врегулювання спорів, незастосування сили або погрози силою, у тому числі економічні та інші способи тиску, права народів вільно розпоряджатися своєю долею, невтручання у внутрішні справи, додержання прав людини та основних свобод, співробітництва між державами, сумлінного виконання взятих міжнародних зобов`язань, а також інших загальновизнаних норм міжнародного права.

Відповідно до опису і карти державного кордону, які є додатками до Договору між Україною та Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон від 28.01.2003 (ратифікований Російською Федерацією 22.04.2004), територія Автономної Республіки Крим, м. Севастополя, Донецької і Луганської областей відноситься до території України.

Статтями 1-2 Конституції України визначено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною.

Згідно зі статтею 5 Конституції України, носієм суверенітету та єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Право визначати і змінювати конституційний лад в Україні належить виключно народові і не може бути узурповане державою, її органами або посадовими особами.

Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Статтею 73 Конституції України визначено, що виключно всеукраїнським референдумом вирішуються питання про зміну території України.

Відповідно до статей 132-134 Конституції України територіальний устрій України ґрунтується на засадах єдності та цілісності державної території. До складу України входять: Автономна Республіка Крим, Вінницька, Волинська, Дніпропетровська, Донецька, Житомирська, Закарпатська, Запорізька, Івано-Франківська, Київська, Кіровоградська, Луганська, Львівська, Миколаївська, Одеська, Полтавська, Рівненська, Сумська, Тернопільська, Харківська, Херсонська, Хмельницька, Черкаська, Чернівецька, Чернігівська області, міста Київ та Севастополь. Місто Севастополь має спеціальний статус, Автономна Республіка Крим (далі - АР Крим) є невід`ємною складовою частиною України і в межах повноважень, визначених Конституцією України, вирішує питання, віднесені до її відання.

З метою зміни меж території та державного кордону України під безпосереднім керівництвом та контролем певних представників влади та ЗС РФ, 07.04.2014 на території Донецької області України створено терористичну організацію «донецька народна республіка» (далі - «днр»), а 27.04.2014 на території Луганської області України - терористичну організацію «луганська народна республіка» (далі - «лнр»), у складі яких утворені незаконні збройні формування.

Контроль та координація діяльності цих терористичних організацій, як і їх фінансове та матеріальне забезпечення, у тому числі зброєю, боєприпасами, військовою технікою, здійснюється представниками влади та ЗС РФ.

Основними завданнями учасників указаних терористичних організацій є насильницьке повалення конституційного ладу, захоплення державної влади в Україні, зміна меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, шляхом застосування зброї, вчинення терористичних актів - здійснення вибухів, підпалів та інших дій, які створюють небезпеку для життя та здоров`я людини, загрозу заподіяння значної майнової шкоди та настання інших тяжких наслідків.

Враховуючи викладене, «днр» і «лнр» є стійкими об`єднаннями невизначеної кількості осіб (більше трьох), створені з метою здійснення терористичної діяльності, у межах яких здійснено розподіл функцій, встановлено правила поведінки, обов`язкові для цих осіб під час підготовки і вчинення терористичних актів, а тому у відповідності до ст. 1 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» є терористичними організаціями.

Визнання Верховною Радою України «днр» і «лнр» терористичними організаціями, як і численні злочини вчинені їх представниками, знайшли своє відображення у Заяві Верховної Ради України «Про трагічну загибель людей внаслідок терористичного акту над територією України», схваленій постановою Верховної Ради України від 22.07.2014 №1596-VII, Заяві Верховної Ради України «Щодо протидії поширенню підтримуваного російською федерацією міжнародного тероризму», схваленій постановою Верховної Ради України від 22.07.2014 № 1597-VII, Зверненні Верховної Ради України до Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, національних парламентів держав - членів ЄС, США, Канади, Японії та Австралії щодо масового розстрілу людей під Волновахою в Україні, затвердженому постановою Верховної Ради України від 14.01.2015 №106-VIII, Заяві Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», схваленій постановою Верховної Ради України від 21.04.2015 № 337-VIII.

Отже, Верховною Радою України, як єдиним законодавчим органом державної влади, констатовано віднесення «днр» і «лнр» до терористичних організацій, а відповідних осіб, які забезпечують їх функціонування, як учасників терористичної організації.

Керівники терористичних організацій «днр» і «лнр» за сприяння та координації представників влади рф провели фіктивні референдуми про відокремлення Донецької і Луганської областей від України та проголошення їх незалежними «державами».

У подальшому, з метою створення приводів для ескалації конфлікту і спроби виправдання своєї агресії перед громадянами України, що проживають на тимчасово окупованих територіях Донецької області, громадянами Російської Федерації та світовою спільнотою, 19.02.2022 керівником терористичної організації «днр» оголошено загальну мобілізацію на окупованій території Донецької області, а 21.02.2022 Російською Федерацією визнано «днр» та «лир» незалежними державами.

22.02.2022 президент Російської Федерації направив до Ради Федерації звернення про використання збройних сил РФ за межами РФ, яке було задоволено.

24.02.2022 приблизно о 5 годині президент Російської Федерації оголосив про рішення розпочати військову операцію в Україні.

У подальшому збройні сили РФ, які діяли за наказом керівництва РФ і ЗС РФ, вторглись на територію України шляхом збройної агресії, з погрозою застосування зброї та її фактичним застосуванням, незаконно увійшли на територію України через державні кордони України в Херсонській, Миколаївській, Сумській, Чернігівській, інших областях та здійснили збройний напад на державні органи, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, військові частини, інші об`єкти, які мають важливе народногосподарське чи оборонне значення, та здійснили окупацію частин вказаної території, чим змінили межі території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, що продовжується по теперішній час та призводить до загибелі людей та інших тяжких наслідків. Аналогічні дії були вчинені підрозділами терористичної організації «днр», які увійшли у склад збройних сил РФ.

24.02.2022 указом Президента України Володимира Зеленського № 64/2022, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено воєнний стан на всій території України, дію якого неодноразово та безперервно продовжено подальшими Указами Президента України, які затверджено Верховною Радою України, та який діє на даний час.

Факт широкомасштабного збройного вторгнення на територію України 24.02.2022 не приховувався владою РФ, а також встановлений рішеннями міжнародних організацій, зокрема резолюцією Генеральної асамблеї ООН ES-11/1 від 02.03.2022 «Про агресію проти України», п. п. 1, 3 Висновку 300 (2022) Парламентської Асамблеї Ради Європи «Наслідки агресії Російської Федерації проти України», п. п. 17, 18 Наказу від 16.03.2022 за клопотанням про вжиття тимчасових заходів у справі «Звинувачення в геноциді відповідно до Конвенції про запобігання злочину геноциду та покарання за нього (Україна проти РФ) та ін.)».

Відповідно до ст. 2 спільної для Женевських конвенцій про захист жертв війни 1949 р. ці конвенції, як і інші акти законів і звичаїв війни (міжнародного гуманітарного права), застосовуються до всіх випадків оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни, у тому числі до всіх випадків часткової або цілковитої окупації Високої Договірної Сторони, навіть якщо ця окупація не натрапляє на жодний збройний спротив.

Отже, з 19.02.2014 до цього часу триває міжнародний збройний конфлікт, викликаний збройною агресією РФ проти України, окупацією частини території України.

Таким чином, суд вважає загальновідомими і такими, що не потребують доказування в межах даного кримінального провадження факти того, що тимчасова окупація з боку РФ частини території України, яка розпочалася із збройного конфлікту, викликаного російською військовою агресією, починаючи з 20.02.2014 та повномасштабного вторгнення РФ на територію України 24.02.2022, а також анексія з боку РФ частини території України, є за хронологією подій: а) констатовані нормативними, хоча і засудженими з точки зору міжнародного права, актами РФ, а також «нормативними актами» самопроголошених суб`єктів на території України, законність яких не визнається державою Україна, проте прийнятих судом у даному випадку до уваги, оскільки вирішується питання про відповідальність за вчинення злочину, який є наслідком прийняття таких актів; б) встановлені національними нормативно-правовими актами, які є обов`язковими для застосування на території України; в) засуджені міжнародними актами колективного реагування, - а відтак ці факти не потребують окремого судового доказування.

Відтак, вина обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину підтверджується дослідженими судом протоколами оглядів, які колегія суддів вважає належними, допустимими та достатніми доказами.

Будь-яких інших доказів в ході судового розгляду сторонами, які були вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, визначених КПК України, враховуючи, що суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість у ході розгляду даного кримінального провадження створив їм необхідні умови для реалізації ними їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, надано не було.

При кваліфікації дій обвинуваченого, суд ураховує позицію Верховного Суду від 05.04.2018 в справі № 658/1658/16-к, відповідно до якої, кваліфікація злочину - це кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому КК України, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінально-процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК України.

Частина 1 статті 111 КК України визначає державну зраду як діяння, умисно вчинене громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України: перехід на бік ворога в період збройного конфлікту, шпигунство, надання іноземній державі, іноземній організації або їх представникам допомоги в проведенні підривної діяльності проти України.

Отже, державна зрада має кілька безпосередніх об`єктів, кожен з яких складає суспільні відносини у сфері охорони зовнішньої та внутрішньої безпеки України.

Суверенітет держави означає верховенство державної влади, її самостійність усередині країни та незалежність у міжнародних відносинах, яка може бути обмежена лише необхідністю виконувати договори і зобов`язання в галузі міжнародних відносин.

Територіальна цілісність держави передбачає, що всі складові території держави (адміністративно-територіальні одиниці) перебувають в нерозривному взаємозв`язку, характеризуються єдністю і не мають власного суверенітету.

Територіальна недоторканність - це захищеність території країни в існуючих кордонах від будь-яких посягань, що можуть стосуватися незаконної зміни території України, визначеної рішеннями Верховної Ради України і міжнародними договорами України.

Обороноздатність означає підготовленість держави до захисту від зовнішньої збройної агресії або збройного конфлікту. Складовими такої підготовленості є сукупність економічного, політичного, соціального, наукового, морально-психологічного і суто військового потенціалів. Стан обороноздатності України відображають її мобілізаційні можливості, кількість і якість Збройних Сил України, їх здатність швидко переходити на військовий стан, організовано вступати у воєнні дії та успішно виконувати завдання по обороні від агресії.

Державна безпека - це захищеність державного суверенітету, конституційного ладу, територіальної цілісності України, її економічного, науково-технічного і оборонного потенціалу, державної таємниці, правопорядку, державного кордону, життєво важливої інфраструктури та населення від розвідувально-підривної діяльності іноземних спеціальних служб, а також від терористичних та інших особливо небезпечних посягань з боку злочинних організацій, груп чи осіб. Серед інших використаних у диспозиції ст. 111 КК України понять, за допомогою яких визначається об`єкт цього злочину, поняття «державна безпека» є найбільш широким, оскільки воно охоплює відсутність загрози суверенітету, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності держави. Проте воно є вужчим, ніж поняття «національна безпека», яке охоплює, крім безпеки держави, також безпеку суспільства й особи.

Економічна безпека передбачає захищеність інтересів України у сфері економіки. Її змістом є, зокрема, врахування національних інтересів України при виборі методів та механізмів реформування економіки, стабільність у правовому регулюванні відносин у сфері економіки, у т. ч. фінансової політики держави, наявність ефективної програми запобігання фінансовим кризам, значні обсяги інвестиційної та інноваційної діяльності, незалежність національної економіки від кон`юнктури зовнішніх ринків, високі темпи розширення внутрішнього ринку, відсутність боргової залежності держави, мобілізаційна готовність національної економіки тощо.

Інформаційна безпека загалом - це захищеність інтересів України у сфері комунікацій, інформаційних систем, інформаційної власності. Її забезпечують, зокрема, відсутність технічного та технологічного відставання України від розвинутих країн світу в інформаційній сфері, а також проявів монополізації цієї сфери, відсутність проявів обмеження свободи слова та доступу громадян до інформації, дотримання режиму функціонування важливих, з точки зору національної безпеки та життєзабезпечення населення, інформаційно-комунікативних мереж та систем управління, відсутність маніпулювання суспільною свідомістю з боку окремих суб`єктів політичного впливу. У контексті ст. 111 КК України інформаційна безпека передусім означає захищеність України від витоку інформації, яка становить державну таємницю.

Перехід на бік ворога полягає в наданні безпосередньої допомоги державі, з якою Україна перебуває в умовах воєнного стану або збройного конфлікту. Форми такого переходу можуть бути різними: перехід до ворога через лінію фронту; вступ до армії ворожої держави; участь за її завданням у бойових діях проти України; надання різної допомоги агентам такої держави та ін. Перехід на бік ворога може полягати як у переході на територію ворожої держави (так званий фізичний перехід), так і в наданні допомоги такій державі або її представникам на території України (так званий інтелектуальний перехід). У цій формі державна зрада визнається закінченою з моменту, коли особа почала надавати допомогу ворогові.

Обов`язковою ознакою об`єктивної сторони аналізованої форми державної зради є час вчинення злочину - в умовах воєнного стану або в період збройного конфлікту.

Поняття воєнного стану визначене у ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану». Збройним конфліктом визнається украй гостра форма вирішення суперечностей між державами, що характеризується двостороннім застосуванням воєнної сили.

Надання іноземній державі, іноземній організації або їх представникам допомоги у проведенні підривної діяльності проти України полягає в будь-якій допомозі у проведенні підривної діяльності проти інтересів України. При цій формі не має значення, як діяла особа - за завданням іноземної держави чи з власної ініціативи. Допомога у проведенні підривної діяльності може виявлятися у сприянні резидентам (таємним представникам іноземних розвідок), укритті розвідника або його спорядження, вербуванні агентів для проведення підривної діяльності проти України тощо.

У цій формі державна зрада вважається закінченою з моменту, коли особа фактично почала надавати допомогу іноземній державі, іноземній організації чи їх представникам у проведенні підривної діяльності проти України.

Із суб`єктивної сторони державна зрада характеризується прямим умислом. Обов`язковою ознакою державної зради є мета - заподіяння шкоди суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України.

Суб`єкт злочину - спеціальний, ним може бути лише громадянин України, який досяг до вчинення злочину 16-ти років.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про громадянство України» під громадянством України розуміється правовий зв`язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов`язках.

Стаття 4 Конституції України чітко каже, що в Україні існує єдине громадянство. А підстави набуття і припинення громадянства України визначаються законом. Стаття 25 вказує, що громадянин України не може бути позбавлений громадянства та вигнаний за межі країни. Це фундаментальне конституційне право.

Факт від`їзду громадянина України навіть для постійного проживання в іншій країні ще не виключає його із сфери відносин з Українською державою.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про громадянство України» громадянство України припиняється: 1) внаслідок виходу з громадянства України; 2) внаслідок втрати громадянства України; 3) за підставами, передбаченими міжнародними договорами України.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про громадянство України» громадянин України, який відповідно до чинного законодавства України є таким, що постійно проживає за кордоном, може вийти з громадянства України за його клопотанням. Вихід із громадянства України не допускається, якщо особі, яка клопоче про вихід з громадянства України, в Україні повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення або стосовно якої в Україні є обвинувальний вирок суду, що набрав законної сили і підлягає виконанню. Датою припинення громадянства України у випадках, передбачених цією статтею, є дата видання відповідного Указу Президента України.

Згідно зі ст. 19 Закону України «Про громадянство України» підставами для втрати громадянства України є: 1) добровільне набуття громадянином України громадянства іншої держави, якщо на момент такого набуття він досяг повноліття. Добровільним набуттям громадянства іншої держави вважаються всі випадки, коли громадянин України для набуття громадянства іншої держави повинен був звертатися із заявою чи клопотанням про таке набуття відповідно до порядку, встановленого національним законодавством держави, громадянство якої набуто; 2) набуття особою громадянства України на підставі статті 9 цього Закону внаслідок обману, свідомого подання неправдивих відомостей або фальшивих документів, у тому числі невиконання зобов`язань, взятих особою в зобов`язанні припинити іноземне громадянство, у зобов`язанні про складання іспитів з основ Конституції України, історії України та на рівень володіння державною мовою; 3) добровільний вступ на військову службу іншої держави, яка відповідно до законодавства цієї держави не є військовим обов`язком чи альтернативною (невійськовою) службою. Положення пунктів 1, 3 частини першої цієї статті не застосовуються, якщо внаслідок цього громадянин України стане особою без громадянства. Датою припинення громадянства України у випадках, передбачених цією статтею, є дата видання відповідного указу Президента України.

Відповідно до п. 26 ст. 106 Конституції України Президент України приймає рішення про прийняття до громадянства України та припинення громадянства України, про надання притулку в Україні.

Так, Європейська конвенція «Про громадянство», вчинена 06.11.1997 у м. Страсбурзі та підписана від імені України 01.07.2003 у м. Страсбурзі, яку ратифіковано із застереженням та заявою Законом № 163-V від 20.09.2006, передбачає можливість примусового припинення громадянства у випадку, коли поведінка особи становить серйозну загрозу для життєвих інтересів держави-сторони.

Суб`єктивна сторона державної зради характеризується виною у виді прямого умислу. При вчиненні державної зради винний усвідомлює, що він здійснює перехід на бік ворога в умовах воєнного стану або в період збройного конфлікту (вчинює шпигунські дії, надає іноземній державі, іноземній організації або їх представникам допомогу в проведенні підривної діяльності проти України) і бажає цього.

Слова «на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України» визначають суб`єктивну спрямованість дій винного і не є характеристикою суспільно небезпечних наслідків діяння. Факт заподіяння вказаної шкоди не має значення для кваліфікації діяння за ст. 111 КК України.

Мотивами державної зради можуть бути користь, помста, бажання полегшити виїзд на постійне місце проживання в іншій країні тощо.

Таким чином, судом беззаперечно встановлено винуватість обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину за обставин, викладених в обвинувальному акті.

Відтак, дії ОСОБА_6 суд кваліфікує за ч. 2 ст. 111 КК України як державну зраду, тобто діяння, умисно вчинене громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України, у формі надання іноземній державі, іноземній організації або їх представникам допомоги в проведенні підривної діяльності проти України, вчинене в умовах воєнного стану.

Вирішуючи питання про призначення міри покарання обвинуваченому ОСОБА_6 суд приймає до уваги, що відповідно до ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Крім того, під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують та обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.

Обставин, передбачених ст. 66 КК України, які б пом`якшували покарання ОСОБА_6 , судом не встановлено.

Обставин, передбачених ст. 67 КК України, які б обтяжували покарання ОСОБА_6 , судом не встановлено.

За приписами ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого і має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 згідно з вимогами ст. ст. 65-67 КК України та роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», суд враховує позицію сторони обвинувачення щодо міри покарання, відсутність пом`якшуючих покарання обставин та відсутність обтяжуючих покарання обставин, відношення обвинуваченого до вчиненого висловлене у його листуванні з іншими особами, зафіксоване у протоколах огляду, ступінь тяжкості вчиненого злочину, а саме класифікацію за ст. 12 КК України, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, а також поведінку обвинуваченого під час та після вчинення злочинних дій та вважає, що виправлення та перевиховання обвинуваченого неможливе без реального відбування ним покарання. На переконання суду обвинуваченому ОСОБА_6 доцільно призначити основне покарання у виді позбавлення волі на певний строк в межах санкції статті обвинувачення з додатковим покаранням у виді конфіскації усього належного йому на праві власності майна.

Відповідно до ст. 59 КК України покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого. Конфіскація майна встановлюється за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини, а також за злочини проти основ національної безпеки України та громадської безпеки незалежно від ступеня їх тяжкості і може бути призначена лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині цього Кодексу.

Призначення такого покарання буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого та випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року і відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Під час досудового розслідування ОСОБА_6 було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою в порядку ч. 6 ст. 193 КПК України, а також останнього було оголошено в розшук на підставі ст. 281 КПК України.

Відповідно до ч. 6 ст. 193 КПК України слідчий суддя, суд розглядає клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та може обрати такий запобіжний захід за відсутності підозрюваного, обвинуваченого лише у разі доведення прокурором наявності підстав, передбачених статтею 177 цього Кодексу, а також наявності достатніх підстав вважати, що підозрюваний, обвинувачений виїхав та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, та/або оголошений у міжнародний розшук. У такому разі після затримання особи і не пізніш як через сорок вісім годин з часу її доставки до місця кримінального провадження слідчий суддя, суд за участю підозрюваного, обвинуваченого розглядає питання про застосування обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або його зміну на більш м`який запобіжний захід, про що постановляє ухвалу.

Таким чином, застосований до ОСОБА_6 запобіжний захід необхідно залишити без змін до моменту його затримання на виконання вироку суду.

При цьому, строк відбування основного покарання ОСОБА_6 необхідно рахувати з моменту його фактичного затримання на виконання вироку. Строк відбування додаткового покарання у виді конфіскації майна - з дня набрання вироком суду законної сили.

Процесуальні витрати, арешти та речові докази в даному кримінальному провадженні відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 50, 59, 65-67, 111 КК України, ст. ст. 84-86, 371, 323, 368, 370, 373, 374, 395 КПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Визнати винуватим ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, та призначити йому покарання у виді 15 років позбавлення волі з конфіскацією усього належного йому на праві власності майна.

Строк відбування основного покарання ОСОБА_6 обраховувати з дня його затримання на виконання вироку.

Запобіжний захід у виді тримання під вартою, застосований до ОСОБА_6 ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 10.07.2023 у справі № 127/20103/23 в порядку ч. 6 ст. 193 КПК України, - залишити без змін, до моменту його затримання на виконання вироку суду.

Вирок може бути оскаржено до Вінницького апеляційного суду через Вінницький міський суд Вінницької області протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження у разі відсутності апеляційної скарги.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити прокурору, іншим учасникам судового провадження та не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учасникам судового провадження, які не були присутніми в судовому засіданні.

Копію вироку, яка підлягає врученню ОСОБА_6 , вручити його захиснику, а інформацію про вирок опублікувати в газеті «Урядовий кур`єр» та на офіційному веб-сайті суду відповідно до вимог ст. 323 КПК України.

Суддя-доповідач:

Судді: