Провадження № 1-кп/243/282/2025
Справа № 243/4418/20
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2025 року

Слов`янський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі судових засідань Слов`янського міськрайонного суду Донецької області та в режимі відеоконференції, з використанням власних технічних засобів у системі EasyCon, кримінальне провадження внесене до ЄРДР за № 0000185 від 24 червня 2019 року за обвинуваченням

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Донецьк Донецької області, громадянина України, раніше не судимого, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та мешкає за адресою: АДРЕСА_2 ,

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Донецьк Донецької області, громадянина України, раніше не судимого, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 та мешкає за адресою: АДРЕСА_4

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 258-5 КК України, -

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4

захисника обвинуваченого ОСОБА_4 ОСОБА_6 ,

захисника обвинуваченого ОСОБА_3 ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого ОСОБА_3 ОСОБА_8

ВСТАНОВИВ:

До Слов`янського міськрайонного суду Донецької області надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000185 від 24 червня 2019 року, за обвинуваченням ОСОБА_3 , ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 258-5 КК України.

У підготовчому судовому засіданні захисник ОСОБА_6 заявила клопотання про повернення прокурору обвинувального акту за обвинуваченням ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у вчиненні злочину, передбаченому ч. 2 ст. 258-5 КК України, у зв`язку з недотриманням прокурором чіткості викладення формулювання обвинувачення, яке відобразилось у наступному.

Так, відповідно до обвинувального акта ОСОБА_4 , як і ОСОБА_3 , обвинувачується у вчиненні дій з метою фінансового забезпечення окремого терориста та терористичної організації, вчиненого із корисливих мотивів, за попередньою змовою групою осіб, у великому розмірі, тобто у вчиненні злочину за ч. 2 ст. 258-5 КК України, що не відповідає диспозиції вказаної статті у редакції, чинній на момент складання, затвердження обвинувального акту та звернення із ним до суду. Окрім того, прокурором взагалі не зазначено, в якій саме редакції КК України, пред`явлене обвинувачення в межах даного кримінального провадження.

Окрім того, захисник зазначила, про нечітке викладення періоду вчинення кримінального правопорушення, оскільки згідно обвинувального акту він складає 2014-2018 роки, а закріплення на національному рівні «ДНР» терористичною організацією відбулось не раніше 27.01.2015 року, що вказує на неможливість обвинуваченими 17.12.2014 року мати мету «фінансово забезпечувати терористичну діяльність «ДНР».

Стверджувала, що обвинувальний акт не містить конкретизації виду діяльності, зазначеної у Законі України «Про боротьбу із тероризмом», тобто для вчинення якого терористичного акту або підготовки терористичного акту, або втягнення до вчинення терористичного акту, або вчиненню будь-якої іншої терористичної діяльності обвинуваченими надано активи, а також не зазначено якого конкретно терориста фінансово забезпечили ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , коли та за яких обставин.

Зазначила, що в обвинувальному акті не розкрито поняття «організація сплати податків та інших платежів», а також не конкретизовано яким чином обвинувачені забезпечили реєстрацію ТОВ «Ломбард статус».

Звернула увагу суду на те, що формулювання обвинувачення ОСОБА_4 є ідентичним формулюванню обвинувачення ОСОБА_3 , що ускладнює розуміння ролі кожного із них у вчиненні злочину.

До того, при викладенні обвинувачення кожного із обвинувачених слідчий та прокурор зазначають період фінансування тероризму кожним із них період 2014-2018 роки, однак про суми податків та інших платежів та факти їх перерахування до бюджету «ДНР» та інших утворень зазначається вже інший період 24.08.2016 по 29.06.2018 року, що свідчить про наявність суперечностей та неможливості чітко вибудувати стратегію захисту.

Формулювання в обвинувальному акті кваліфікуючої ознаки злочину за попередньою змовою із невстановленими особами вказує на невизначеність обвинувачення, що тягне за собою неможливість розуміння суті обвинувачення.

З огляду на нечіткість та неконкретність формулювання обвинувачення просила задовольнити клопотання та повернути прокурору вказаний обвинувальний акт.

Захисники ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , а також обвинувачені ОСОБА_3 та ОСОБА_4 заявлене клопотання підтримали, наполягали на його задоволенні.

Прокурор у підготовчому судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання захисника про повернення обвинувального акту, мотивуючи це тим, що обставини вчинення кримінального правопорушення викладені в обвинувальному акті в такий спосіб, обсязі та мірі, який відповідає всім вимогам процесуального законодавства, зокрема ст. 291 КПК України. Висловлені доводи сторони захисту є предметом оцінки в межах судового розгляду, а не під час підготовчого засідання, оскільки потребують детального дослідження матеріалів кримінального провадження, яке судом на даному етапі розгляду справи не здійснюється. Враховуючи зазначене, прокурор наполягав відмовити у задоволенні клопотання про повернення обвинувального акту та призначити справу до судового розгляду для розгляду по суті.

Суд, заслухавши доводи учасників судового провадження, дослідивши наданий до суду обвинувальний акт з додатками до нього, набуває наступних висновків.

Відповідно до ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення, зокрема, про повернення обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру прокурору, якщо вони не відповідають вимогам цього Кодексу.

Відповідно до ч. 4 ст. 110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим у статті 291 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт має містити такі відомості: 1) найменування кримінального провадження та його реєстраційний номер; 2) анкетні відомості кожного обвинуваченого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); 3) анкетні відомості кожного потерпілого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); 3-1) анкетні відомості викривача (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); 4) прізвище, ім`я, по батькові та займана посада слідчого, прокурора; 5) виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення; 6) обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання; 7) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням; 7-1) підстави застосування заходів кримінально-правового характеру щодо юридичної особи, які прокурор вважає встановленими; 8) розмір витрат на залучення експерта (у разі проведення експертизи під час досудового розслідування); 8-1) розмір пропонованої винагороди викривачу; 9) дату та місце його складення та затвердження.

У постанові ККС ВС від 15.04.2024 року по справі № 753/25892/21 зазначено, що повернення обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру прокурору у зв`язку з тим, що вони не відповідають вимогам КПК України, не відновлює досудове розслідування. В ухвалі про повернення обвинувального акта, клопотання суд першої інстанції не вправі зазначати про неповноту чи неправильність досудового розслідування, неправильність кримінально-правової оцінки діяння та про необхідність проведення органом досудового розслідування слідчих (розшукових) дій та/або негласних слідчих (розшукових) дій.

Таким чином, визначаючи істотність невідповідності обвинувального акту вимогам КПК України, суд має також враховувати чи можуть вказані недоліки бути усунуті у встановленому законодавством порядку та чи не потребують вони проведення слідчих (розшукових) дій або прийняття певних процесуальних рішень, які не можуть проводитися та прийматися поза межами досудового розслідування.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 09.10.2008р. зазначив, що у тексті підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час судового розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваному він вважається офіційно письмово повідомлений про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення. Крім того, Європейський суд з прав людини нагадує, що положення зазначеного вище підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення, а також про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (рішення від 20.04.2006р. у справі І.Н . та інші проти Австрії, п.34).

В рішенні від 25.07.2000р., у справі «Маттоціа проти Італії» зазначено: «обвинувачений у вчиненні злочину має бути негайно і детально проінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь "детальності" інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту. У цьому відношенні обсяг та доречність наданої обвинуваченому інформації слід оцінювати крізь призму положення, закріпленого у п. «b» ч. 3 ст. 6 Конвенції.

Справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (рішення від 01.03.2001р. по справі «Даллос проти Угорщини, п. 47). Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п. 54).

Зазначений вище обвинувальний акт містить не зрозуміле і не конкретизоване обвинувачення та містить суперечності.

Така неконкретність є перешкодою для реалізації обвинуваченими ОСОБА_3 та ОСОБА_4 передбаченого ст. 42 КПК України права знати, у вчиненні якого саме кримінального правопорушення їх обвинувачують. Та в подальшому роз`яснення судом суті пред`явленого обвинувачення.

Відповідно до норм чинного кримінального процесуального законодавства обвинувачений має право знати у чому він обвинувачується, а обвинувальний акт повинен бути конкретним за своїм змістом. Неконкретність такого обвинувачення порушує право особи на захист. При цьому, в силу вимог ст. 458 КПК України, суд враховує висновки Верховного Суду України викладені у постанові від 24 листопада 2016р. у справі № 5-328кс16, згідно яких аналіз норм ст. 291 КПК України свідчить, що закон вимагає обов`язкове відображення в обвинувальному акті трьох складників: 1) фактичних обставин кримінального правопорушення; 2) правової кваліфікації (в теорії кримінального процесу використовується назва "формула обвинувачення"); 3) формулювання обвинувачення.

При цьому в доктрині кримінального процесу під формулюванням обвинувачення розуміється короткий виклад тексту диспозиції кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується особі, фабула обвинувачення виступає фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.

Відповідно до положень п. (а) ч.3 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, кого обвинувачено у вчиненні злочину, має право бути негайно і детально проінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення проти нього.

Про право обвинуваченого на отримання докладної інформації щодо суті та причин обвинувачення, висунутого проти нього, наголошується у рішеннях ЄСПЛ у справах "Маттоціа проти Італії" від 07 березня та 04 липня 2000 року та "Ващенко проти України" від 26 червня 2008 року, в яких зазначено: "Обвинувачення для цілей п.1 ст.6 Конвенції може бути визначене як офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про вчинення цією особою правопорушення, яке нормою загального характеру визнається осудним і за яке встановлюється відповідальність карного та попереджувального характеру (п. 51)".

У рішенні від 25 липня 2000 року, ухваленому у справі "Маттоціа проти Італії", детальніше прописано: "Обвинувачений у скоєнні злочину має бути негайно і детально поінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь детальності інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту. У цьому відношенні обсяг та доречність наданої обвинуваченому інформації слід оцінювати крізь призму положення, закріпленого у п. "b" ч. 3 ст. 6 Конвенції.

Відповідно до обвинувального акту ОСОБА_3 та ОСОБА_4 обвинувачуються у вчиненні дій із метою фінансового забезпечення окремого терориста та терористичної організації, вчиненого із корисливих мотивів, за попередньою змовою групою осіб, у великому розмірі, тобто у вчиненні злочину за ч. 2 ст. 258-5 КК України.

При цьому прокурором не зазначено, в якій саме редакції КК України він пред`являє обвинувачення ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (Законом України №361- IX від 06.12.2019 «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», тобто ще до складання, затвердження, вручення та подання до суду обвинувального акту, змінено редакцію ч. 1 ст. 258-5 КК України).

Окрім того, суд вважає вагомим доводи сторони захисту стосовно того, що в обвинувальному акті не зазначено, для забезпечення якої саме діяльності, зазначеної у Законі України «Про боротьбу із тероризмом», ОСОБА_4 , як і ОСОБА_3 вчиняв умисні дії, а також якого конкретно терориста фінансово забезпечили ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , коли саме вони це зробили, за яких обставин.

Доводи захисника щодо розтлумачення в обвинувальному акті понять «забезпечення реєстрації» та «організація сплати податків та інших платежів» суд також сприймає, як такі, що мають бути належним чином відображені.

Зазначена неконкретність не потребує проведення жодних додаткових слідчих дій, а має на меті лише конкретизацію пред`явленого обвинувачення з метою реалізації обвинуваченими ОСОБА_4 та ОСОБА_3 права на захист.

Інші доводи сторони захисту суд сприймає як такі, що є доказовим елементом кримінального провадження та можуть бути дослідженні виключно під час судового розгляду.

Таким чином, обвинувальний акт відносно ОСОБА_3 , ОСОБА_4 не відповідає вимогам кримінально-процесуального законодавства, зокрема, встановленими ст. 291 КПК України, а тому підлягає поверненню прокурору.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 314 - 317 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Клопотання захисника ОСОБА_6 про повернення обвинувального акта прокурору - задовольнити.

Обвинувальний акт у кримінальному провадженні внесеному до ЄРДР №0000185 від 24 червня 2019 за обвинуваченням ОСОБА_3 , ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 258-5 КК України, з додатками - повернути прокурору.

Копію ухвали направити для виконання до Офісу Генерального прокурора та до відома учасникам кримінального провадження.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду протягом семи днів з дня її проголошення.

Повний текст ухвали суду буде проголошений о 18 год. 00 хв. 06 лютого 2025 року.

Головуючий суддя: ОСОБА_1