ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 11-кп/818/863/25 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.4 ст.185 КК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 березня 2025 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові у режимі відеоконференції кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Київського районного суду м. Харкова від 30 грудня 2024 року стосовно ОСОБА_7 , -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Київського районного суду м. Харкова від 30 грудня 2024 року

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Соснове Березнівського району Рівненської області, громадянина України, з неповною загальною середньою освітою, неодруженого, військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 на посаді навідника 5 парашутно-десантної роти 2 парашутно-десантного батальйону, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

1) вироком Березнівського районного суду Рівненської області за ч. 3 ст. 185 КК України від 14 грудня 2015 року до 3 років позбавлення волі, на підставі ст. ст. 75, 104 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік 6 місяців;

2) вироком Обухівського районного суду Київської області від 24 листопада 2017 року за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 289 КК України до 3 років позбавлення волі;

3) вироком Березнівського районного суду Рівненської області від 17 вересня 2018 року за ч.2 ст.185, ч. 2 ст. 289, ч. 4 ст. 70 КК України до 5 років 3 місяці позбавлення волі без конфіскації майна;

4) вироком Березнівського районного суду Рівненської області від 18 березня 2019 року за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 289, ч. 4 ст. 70, ч. 1 ст. 71 КК України до 5 років 6 місяців позбавлення волі без конфіскації майна;

5) вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 09 вересня 2024 року за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 1000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17000 гривень, -

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, та йому призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі.

Строк відбування призначеного ОСОБА_7 покарання рахується з дня ухвалення вироку, а саме з 30 грудня 2024 року.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України у строк відбуття покарання ОСОБА_7 зараховано строк його попереднього ув`язнення з 08 листопада 2024 року по 29 грудня 2024 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили залишений у виді тримання під вартою.

Вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 09 вересня 2024 року, яким ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 1000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17000 гривень, на підставі ч. 3 ст.72 КК України виконується самостійно.

Вирішено долю речових доказів та процесуальних витрат.

Як встановив суд, 08 листопада 2024 року близько 10 години 50 хвилин, більш точний час не встановлений, ОСОБА_7 , будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом, перебуваючи на посаді навідника 5 парашутно-десантної роти 2 парашутно-десантного батальйону військової частини НОМЕР_1 , перебуваючи у магазині «Водафон», що розташований за адресою: м. Харків, вул. Григорія Сковороди, 67/69, маючи умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні насліди і свідомо бажаючи їх настання, діючи умисно в умовах воєнного стану, оголошеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, який неодноразово продовжувався та діє на теперішній час, скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, шляхом вільного доступу таємно викрав мобільний телефон ТМ «Samsung» моделі «Galaxy A15» блакитного кольору, об`ємом пам`яті 8 Gb/256Gb, IMEI-1: НОМЕР_2 , IMEI-2: НОМЕР_3 , вартість якого становить 8099 грн.

Після чого ОСОБА_7 з місця вчинення кримінального правопорушення зник, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, чим заподіяв потерпілій стороні ТОВ «ВФ РИТЕЙЛ» матеріальну шкоду на вищевказану суму.

Дії обвинуваченого ОСОБА_7 суд кваліфікує за ч. 4 ст. 185 КК України як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, в умовах воєнного стану.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить пом`якшити призначене йому покарання, застосувавши положення ст.75 КК України. Зазначає, що він є військовослужбовцем та бажає повернутися до лав Збройних Сил України, а також те, що його рідна мати та брат проходять військову службу. Вказує, що у нього на утриманні є дитина ОСОБА_9 , 2024 року народження, а також те, що він отримав два тяжких захворювання, які він отримав, захищаючи суверенітет України. Звертає увагу на те, що викрадений телефон він повернув, а потерпілий не має до нього будь-яких претензій.

Заслухавши доповідь головуючого судді, вислухавши доводи обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу сторони захисту та просили її задовольнити, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого та вважав вирок суду законним та обґрунтованим, дослідивши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Відповідно до ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Із матеріалів кримінального провадження, вбачається, що воно розглянуте судом першої інстанції у порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України, висновки суду про фактичні обставини справи та винуватість ОСОБА_7 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, ніким із учасників кримінального провадження не оскаржуються, тому судом апеляційної інстанції, відповідно до ч.2 ст.394 та ст.404 КПК України, не перевіряються.

Перевіряючи вирок в частині правильності призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , колегія суддів вважає, що суд першої інстанції достатньо та правильно врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до норм ст. 65 КК України та роз`яснень, наведених в п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, відомості про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Отже, з огляду на дискреційні повноваження, суд вправі звільнити особу від відбування призначеного покарання з випробуванням за наявності для цього підстав.

При призначенні ОСОБА_7 покарання, суд діяв з дотриманням вимог статей 50 та 65 КК України, а саме, суд першої інстанції врахував ступень тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, розмір заподіяної шкоди, а також відомості про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий, неодружений, офіційно працевлаштований, військовослужбовець, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , відповідно до ст.66 КК України, суд визнав щире каяття, яке полягає у тому, що він визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого ним кримінального правопорушення, у скоєному щиросердечно розкаявся, критично оцінює свою протиправну поведінку, засуджує її та бажає залагодити провину.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченому, відповідно до ст.67 КК України, судом не встановлено.

Суд першої інстанції, реалізуючи принцип законності, справедливості та індивідуалізації покарання, з огляду на положення ч.2 ст.50 КК України, обираючи міру покарання, передбачену санкцією закону, за якою визнав ОСОБА_7 винуватим, вважав за необхідне призначити останньому покарання у виді позбавлення волі у мінімальних межах санкції ч.4 ст.185 КК України.

Більш того, оскільки обвинувачений вчинив кримінальне правопорушення у цьому кримінальному провадженні після постановлення вироку Шевченківським районним судом м. Києва від 09 вересня 2024 року, за яким його засуджено за ч.1 ст.309 КК України до покарання у виді штрафу, суд першої інстанції вірно прийшов до висновку про самостійне виконання цього рішення на підставі ч.3 ст.72 КК України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду та вважає, що призначене ОСОБА_7 покарання відповідає вимогам закону, за своїм видом і розміром є необхідним та достатнім для його виправлення, справедливим і таким, що не суперечить положенням закону України про кримінальну відповідальність.

Колегія суддів також враховує, що обвинувачений неодноразово судимий, у тому числі за вчинення умисних корисливих злочинів проти власності, судимість за які не знята та не погашена в установленому законом порядку, звільнявся від відбування покарання з випробуванням та відбував покарання в місцях позбавлення волі,однак це не призвело до позитивних змін в його особистості й не створило у нього готовності до правослухняної поведінки в суспільстві. Разом з цим, ОСОБА_7 , на шлях виправлення не став, належних висновків для себе не зробив, вчинивши, зокрема, новий тяжкий злочин проти власності повторно в умовах воєнного стану, у період невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

Тобто, системний характер вчинення обвинуваченим умисних злочинів, зокрема, проти власності, та відомості про особу обвинуваченого характеризують його як особу схильну до вчинення кримінальних правопорушень та про високий рівень суспільної небезпечності ОСОБА_7 , а тому колегія суддів вважає, що виправлення обвинуваченого не можливо без його ізоляції від суспільства.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що суд призначив явно несправедливе покарання через надмірну його суворість не знайшли свого підтвердження під час перегляду оскаржуваного вироку в апеляційному порядку.

Термін «явно несправедливе покарання» вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Суд в межах своїх дискреційних повноважень при призначенні покарання, як вбачається з мотивувальної частини вироку, фактично прийняв до уваги всі дані, що характеризують особу обвинуваченого, в тому числі і в соціально-побутовому плані, а також врахував обставини кримінального провадження в їх сукупності, які визначають тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, мотивацію кримінального правопорушення.

Обвинуваченим ОСОБА_7 не наведено в апеляційній скарзі нових обставин, які не враховані судом першої інстанції при призначенні покарання та могли свідчити б про явну суворість призначеного покарання у межах мінімальної санкції за ч.4 ст.185 КК України.

Ті обставини, що обвинувачений свою вину визнав та щиро розкаявся, підстав для призначення більш м`якого покарання суду не дають, як і відомості про повернення викраденого майна його власнику.

Крім того, стороною захисту не надані відомості та докази, які б підтверджували вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних чи інших обставин.

Колегія суддів звертає увагу й на те, що перелік викраденого обвинуваченим майна не є предметами першої необхідності та не є предметами, які забезпечують життєдіяльність людини.

Про зазначені обставини, які потрібно врахувати суду при ухваленні остаточного судового рішення та призначення покарання винній особі, також зазначає і Верховний Суд у своїх постановах від 29 листопада 2023 року (справа №754/3214/22) та від 30 серпня 2023 року (справа №649/1724/22).

Отже, стороною захисту не зазначено обґрунтованих підстав для застосування до обвинуваченого положень ст.75 КК України, та колегією суддів під час апеляційного перегляду вироку не встановлено.

Посилання апелянта на відсутність претензій з боку потерпілого, позбавлені підстав, оскільки визначене покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами вчиненого і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню.

Доводи обвинуваченого про наявність на його утриманні доньки ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка проживає з його цивільною дружиною, колегія суддів не бере до уваги, оскільки доказів на підтвердження цих обставин суду апеляційної інстанції надано не було. Більш того, наведені обставини не є стримуючим фактором належної поведінки обвинуваченого, оскільки не завадили йому продовжити злочинну діяльність.

Будь-яких законних підстав для пом`якшення ОСОБА_7 покарання, в тому числі призначеного із застосуванням положень ст. 69 КК України, колегією суддів не встановлено, оскільки матеріали цього кримінального провадження не містять пом`якшуючих покарання обставин, які, з урахуванням особи винного та інших обставин кримінального провадження, істотно знижували б ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення.

Цих відомостей не надано стороною захисту і під час апеляційного розгляду.

Що стосується доводів обвинуваченого ОСОБА_7 про бажання вступити до лав Збройних Сил України, колегія суддів зазначає наступне.

Обвинувачений ОСОБА_7 не позбавлений можливості після набрання вироком законної сили звернутись до суду першої інстанції за місцем відбування покарання з клопотанням в порядку, передбаченому ст.537-539 КПК України, про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання для проходження військової служби на підставі ст.81-1 КК України.

Таким чином, призначене ОСОБА_7 покарання за ч.4 ст.185 КК України відповідає вимогам статей 50 та 65 КК України, за своїм видом і розміром є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає правових підстав для зміни оскаржуваного вироку, з урахуванням доводів, зазначених в апеляційній скарзі сторони захисту.

Порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин кримінального провадження, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винуватість обвинуваченого та на кваліфікацію його дій, колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Київського районного суду м.Харкова від 30 грудня 2024 року стосовно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий

Судді: