Рівненський апеляційний суд
______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
У Х В А Л А

Іменем України

16 січня 2025 року м. Рівне

Справа № 555/3011/24

Провадження № 11-сс/4815/25/25

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю: секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

слідчого ОСОБА_6 ,

підозрюваного ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні м. Рівне в режимі відеоконференції матеріали провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Березнівського районного суду Рівненської області від 17 грудня 2024 року про застосування щодо ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні №0000408 від 15.12.2024 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.15, п.1 ч.2 ст.115, ч.2 ст.15, п.5 ч.2 ст.115, ч.1 ст.263 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді Березнівського районного суду Рівненської області від 17 грудня 2024 року задоволено клопотання слідчого СВ ВП №4 Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області ОСОБА_6 та застосовано щодо підозрюваного ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 48 діб до 31 січня 2025 року включно.

Не погодившись з рішенням суду, захисник ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу, в якій вказує, що висновки слідчого судді не відповідають фактичним обставинам справи у зв`язку з допущенням місцевим судом істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, тому оскаржувана ухвала підлягає скасуванню. Зазначає, що ризики, наведені в клопотанні слідчого, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, зокрема, вважає мінімальним ризик переховування підозрюваного від органу досудового розслідування та суду, оскільки він не має ні матеріальних, ні фізичних можливостей для організації переховування, а посилання сторони обвинувачення на тяжкість вчиненого правопорушення прямо суперечить усталеній практиці ЄСПЛ. Також наголошує про відсутність ризику впливу підозрюваного на потерпілих та свідків, адже вважає, що освітній рівень підозрюваного, відсутність знань в галузі права не надає йому можливості орієнтуватися у змісті показань свідків чи потерпілих, значимості їх показань, а відповідно і тиску з метою якось змінити ці покази, щоб вони перестали бути доказами у кримінальному провадженні.

Крім того звертає увагу суду на можливість визначення ОСОБА_7 застави в розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, яка була б достатньою для забезпечення належної процесуальної поведінки підозрюваного, оскільки підстави не визначення застави відповідно до п.5 ч.4 ст.183 КПК України є правом суду, а не обов`язком, тому жодних обставин щодо заборони визначити заставу процесуальне законодавство не містить.

Просить скасувати ухвалу слідчого судді від 17 грудня 2024 року та постановити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання слідчого про застосування щодо ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Під час апеляційного розгляду захисник ОСОБА_8 уточнила апеляційні вимоги та просила обрати щодо підозрюваного запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи підозрюваного ОСОБА_7 та його захисника на підтримання поданої апеляційної скарги, думку прокурора ОСОБА_5 , який заперечив проти її задоволення, перевіривши матеріали провадження колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_8 не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Частиною 1 ст.131 КПК України передбачено, що заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Відповідно до пунктів 3, 4 статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і практики Європейського суду з прав людини, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливо лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

При цьому, відповідно до установленої практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм застосуванням більш м`яких запобіжних заходів, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особистості підозрюваного і його поведінки.

Згідно матеріалів провадження, ОСОБА_7 інкримінується те, що 04 грудня 2024 року у вечірню пору доби, точної години в ході проведення досудового розслідування не встановлено, перебуваючи на території кафе «Форсаж», що розташоване за адресою: с. Великі Селища, вул. Межирицька, 31, Соснівської ТГ Рівненського району Рівненської області, після сварки, що раптово виникла на ґрунті виниклих особистих неприязних відносин з ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , у ОСОБА_7 виник умисел, направлений на вбивство чотирьох осіб, а саме протиправне заподіяння смерті останнім. Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на умисне вбивство чотирьох осіб, ОСОБА_7 після вищевказаного конфлікту поїхав до місця проживання, що за адресою: АДРЕСА_1 , де взяв бойову вогнепальну зброю, а саме автомат Калашнікова калібру 5,45x39 мм, діючи умисно, розуміючи протиправний характер своїх дій, їх суспільну небезпеку та караність, того ж дня приблизно о 23 годині 30 хвилин під`їхав до входу на територію кафе «Форсаж», що розташоване за адресою: с. Великі Селища, вул. Межирицька, 31, Соснівської ТГ Рівненського району Рівненської області, де вийшов з автомобіля та здійснив не менше 10 пострілів у напрямку ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_13 та ОСОБА_12 ..

Внаслідок вказаних дій ОСОБА_7 спричинив ОСОБА_9 тілесні ушкодження у вигляді вогнепального поранення правого та лівого коліна, ОСОБА_10 тілесні ушкодження у вигляді вогнепального поранення правої гомілки, ОСОБА_14 тілесні ушкодження у вигляді вогнепального поранення нижньої третини правої гомілки та ОСОБА_12 тілесні ушкодження у вигляді вогнепального поранення правої гомілки, після чого покинув місце вчинення злочину. Однак ОСОБА_7 не довів свій злочинний умисел, направлений на умисне вбивство чотирьох осіб до кінця, хоча виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення його до кінця, але смерть останніх не настала, так як їм було надано своєчасну необхідну медичну допомогу.

Того ж дня, 15.12.2024 року, ОСОБА_7 було затримано та оголошено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.15, п.1 ч.2 ст.115, ч.2 ст.15, п.5 ч.2 ст.115, ч.1 ст.263 КК України.

Відповідно до ст.2 КПК України, основним завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден не винуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Вимогами ст.177 КПК України передбачено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченимпокладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду; знищення, схову або спотворення будь-яких речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконного впливу на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчиняти інше кримінальне правопорушення або продовжити правопорушення, в якому підозрюється.

Згідно ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч.5 ст.176 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 КПК України, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення.

Отже, на початковій стадії розслідування суд, оцінюючи обґрунтованість підозри, не повинен пред`являти до наданих доказів таких же високих вимог, як при формулюванні остаточного обвинувачення при направленні справи до суду.

А щодо питань, пов`язаних з оцінкою доказів для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, а так само і кваліфікація дій підозрюваного, то слідчий суддя на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів лише визначив, що причетність ОСОБА_7 до вчинення злочинів, підозра у яких йому повідомлена, є вірогідною та достатньою для застосування щодо нього обмежувального заходу, з чим погоджується і колегія суддів. З цього приводу колегія суддів, як і слідчий суддя мають у своєму розпорядженні надані до клопотання докази у виді протоколу огляду місця події, протоколів допиту потерпілих та свідків, протоколів проведення слідчих експериментів зі свідками та інших наданих суду матеріалів.

Під час апеляційного розгляду прокурор наголосив, що встановлені органом досудового розслідування ризики є доведеними та продовжують існувати, оскільки злочин, який інкримінується підозрюваному, належить до категорії особливо тяжких злочинів, тому усвідомлюючи відповідальність за вчинене діяння та наслідки, до яких воно призвело, останній може переховуватися від органів досудового розслідування та суду, впливати на потерпілих та свідків з метою вмовлянь або переконань заради зміни чи відмови від показів задля зменшення чи ухилення від відповідальності. Також прокурор в апеляційному суді вказав, що на час розгляду апеляційної скарги ще не проведено ряд слідчих дій, в тому числі слідчі експерименти з потерпілими, оскільки один з потерпілих знаходиться на лікуванні.

Апеляційний суд вважає, що слідчий суддя дійшов вірного висновку про актуальність зазначених ризиків, встановлених на час обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки органу досудового розслідування необхідний більш тривалий період часу для отримання доказів, які можуть бути використані під час судового розгляду, а перебування підозрюваного на волі призведе до неможливості повного та об`єктивного досудового розслідування з вищенаведених причин.

Так, підставами для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стали наявність обвинувачення у вчиненні особливо тяжких кримінальних правопорушень, за які передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від 10 років до 15 років або довічним позбавленням волі, що свідчить про наявність ризику переховування від суду з метою ухилення від кримінальної відповідальності. І, хоча тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів». Також встановлено, що після настання інкримінованої події підозрюваний покинув місце злочину та приховав речові докази, що підтверджує можливість настання вказаного ризику.

Крім того колегія суддів вважає, що на даний час існує ризик впливу на потерпілих та свідків, оскільки під час апеляційного розгляду прокурор вказав, що до слідчого управління поліції звернувся один з потерпілих з повідомлення про погрози від близьких осіб підозрюваного, тому ОСОБА_7 , в разі обрання йому запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, може як самостійно, так і через інших осіб чинити тиск на них з метою схилити до зміни або дачі неправдивих показів.

З урахуванням викладеного, доводи апеляційної скарги сторони захисту стосовно необґрунтованості ризиків, передбачених ст.177 КК України не знайшли свого підтвердження і під час перегляду оскаржуваного рішення апеляційним судом.

Отже, колегія суддів погоджується з висновками слідчого судді про необхідність обрання стосовно ОСОБА_7 запобіжного заходу у саме вигляді тримання під вартою та вважає, що інший більш м`який запобіжний захід не зможе забезпечити належної процесуальної поведінки підозрюваного.

Доводи захисника щодо можливості визначення останньому розміру застави, який був би достатнім для забезпечення належної процесуальної поведінки підозрюваного є необґрунтованими, оскільки ОСОБА_7 інкриміновано діяння щодо особливо тяжкого злочину, вчиненого із застосуванням насильства, тому суд першої інстанції вірно, керуючись ч.4 ст.183 КПК України, не визначив розміру застави.

Беручи до уваги доведеність обґрунтованості підозри, ризиків, передбачених ст.177 КПК України, а також серйозність обвинувачення та тяжкість покарання, що загрожує підозрюваному у разі визнання його винним у скоєнні інкримінованого злочину, апеляційний суд не знаходить підстав для обрання ОСОБА_7 запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, зокрема застави, про що вказує апелянт.

Всі інші питання, фактичні обставини кримінального провадження, питання винуватості чи не винуватості в скоєні кримінального правопорушення, а також питання відносності та допустимості доказів вирішуються під час іншої стадії кримінального процесу судового провадження під час розгляду справи по суті в суді першої інстанції.

Таким чином, під час розгляду клопотання слідчого з`ясовані всі обставини, які мають значення для вирішення питання про обрання підозрюваному ОСОБА_7 запобіжного заходу, які в подальшому були оцінені в сукупності та стали підставою для прийняття судового рішення, тому апеляційний суд не вбачає підстав для скасування ухвали суду першої інстанції,а відтак і для задоволення апеляційної скарги захисника.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Ухвалу слідчого судді Березнівського районного суду Рівненської області від 17 грудня 2024 року про обрання щодо ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні № 0000408 від 15.12.2024 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.15, п.1 ч.2 ст.115, ч.2 ст.15, п.5 ч.2 ст.115, ч.1 ст.263 КК України, залишити без зміни, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3