Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/328/25 Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
Категорія ст. 121 КК України Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.04.2025 року. Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому, апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , яка дії в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області від 26 березня 2025 року, якою стосовно обвинуваченого

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Дніпропетровськ, громадянина України, не одруженого, на утриманні неповнолітніх дітей не має, не працюючого, без місця реєстрації, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 03.10.2014 за ч. 4 ст. 187 КК України Олександрійським міським судом у виді позбавлення волі строком на 8 років 3 місяця з конфіскацією майна;

- 17.01.2018 за ч. 3 ст. 185 КК України Олександрійським міським судом у виді позбавлення волі строком на 3 роки;

- 16.08.2023 Знам?янським міським судом за ч. 4 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 років, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки,

продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, а саме з 26 березня 2025 року до 24 травня 2025 року включно, без визначення розміру застави,

Також цією ухвалою стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, а саме з 26 березня 2025 року до 24 травня 2025 року включно, без визначення розміру застави. Однак судове рішення відносно ОСОБА_8 жодним учасником провадження не оскаржується.

В С Т А Н О В И Л А:

В проваджені Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області перебуває кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15.12.2023 року за № 0001927 за обвинуваченням ОСОБА_8 та ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України.

В судовому засіданні суду першої інстанції прокурор заявила клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинувачених строком на 60 днів, оскільки строк запобіжного заходу спливає, до спливу цього строку судове провадження не може бути завершене з об`єктивних причин, на теперішній час продовжують існувати ризики, зазначені у п.1, 3, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, які існували на час обрання та продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинувачених, задля гарантування виконання обвинуваченими передбачених ст.194 КПК України обов`язків, просить клопотання задовольнити. При вирішенні клопотання просить врахувати, що обвинувачені вчинили тяжкий злочин, що спричинив смерть потерпілого, не мають стійких соціальних зв`язків, не працюють. Обвинувачений ОСОБА_8 на досудовому слідстві перебував у розшуку.

Ухвалою Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області від

26 березня 2025 року задоволено клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_7 .

Продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно

ОСОБА_8 , на шістдесят днів, тобто з 26 березня 2025 року до 24 травня 2025 року включно, без визначення застави.

Продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно

ОСОБА_7 , на шістдесят днів, тобто з 26 березня 2025 року до 24 травня 2025 року включно, без визначення застави.

Судове рішення мотивовано тим, що в судовому засіданні прокурор довела наявність ризиків визначених зокрема п.п.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, тобто ризик переховуватись від суду, незаконно впливати на свідків та потерпілого, вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки ОСОБА_8 та ОСОБА_7 обвинувачуються у вчиненні злочину проти життя та здоров`я особи із застосуванням насильства в результаті скоєння якого настали тяжкі та невідворотні наслідки у виді смерті особи, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі від 7 до 10 років, усвідомлюючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та суворість можливого покарання, існує ризик того, що у обвинувачених може виникнути бажання переховуватися від суду, без перешкод залишити своє місце проживання з метою уникнення можливого покарання, чим перешкоджатимуть кримінальному провадженню.

Так, ОСОБА_8 на стадії досудового розслідування оголошувався у розшук, а кримінальне провадження зупинялося. Обвинувачені офіційно не працевлаштовані, не мають постійного джерела доходу, ОСОБА_7 неодноразово судимий за вчинення кримінальних правопорушень з корисливих мотивів, у зв`язку з чим, не маючи засобів до існування, стійких (міцних) соціальних зв`язків та осіб, які б могли забезпечити належний контроль за поведінкою обвинувачених, останні можуть продовжити злочинну діяльність.

Також, суд враховує наявність ризику можливого незаконного впливу на свідків та потерпілого у цьому кримінальному провадженні з метою зміни чи відмови від раніше наданих ними показань, оскільки обвинувачені обізнані про їх місце проживання.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 , яка діє в інтересах обвинуваченого

ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції в частині її підзахисного та постановити нову, якою частково задовольнити клопотанняпрокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та застосувати відносно обвинуваченого ОСОБА_7 більш м`який запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту або домашнього арешту в нічний час доби.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що при розгляді головуючим суддею клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою не було враховано наступні обставини:

- не знайшло підтвердження посилання на начебто існуючий ризик переховування від суду;

- не знайшло підтвердження твердження прокурора про наявний ризик впливу зі сторони обвинуваченого на свідків;

- не знайшло підтвердження припущення прокурора про те, що обвинувачений може продовжити злочинну діяльність.

Вважає, що прокурором не доведено наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, на які він вказує у клопотанні, не доведеними є також обставини, передбачені п. 3 ч. 1 ст. 194 КПК України. а саме, недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Враховуючи викладене, суд мав можливість обрати відносно обвинуваченого

ОСОБА_7 більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний із триманням під вартою.

Вважає, що обрання відносно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту цілодобово або в нічний час доби було б цілком достатнім для забезпечення виконання ним процесуальних обов`язків та виключення ризиків, на які посилається прокурор у поданому клопотанні

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали клопотання, які надійшли на електронну адресу апеляційного суду і перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Оскільки судове рішення відносно ОСОБА_8 жодними учасниками не оскаржується, тому, колегія суддів відповідно до вимог ст. 404 КПК України, переглядає судове рішення в межах апеляційної скарги.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст. 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.

Колегія суддів за результатами апеляційного перегляду ухвали районного суду встановила, що зазначені вимоги кримінального закону слідчим суддею належно дотримані.

На думку колегії суддів, суддя прийшов до обґрунтованого висновку про наявність обґрунтованого обвинувачення ОСОБА_7 вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, оскільки такий висновок підтверджується доданими до клопотання доказами, які можуть переконати об`єктивного спостерігача, що ОСОБА_7 міг вчинити інкриміноване йому кримінальні правопорушення, а саме: протоколами огляду місця події, висновками судово-медичної експертизи, протоколами допиту свідків, протоколами пред`явлення особи для впізнання, іншими матеріалами, тощо.

Такий висновок також повною мірою узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), відповідно до якої термін «обґрунтована підозра», зокрема викладеного у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011 року, означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача у тому, що особа про яку йдеться мова, могла вчинити правопорушення.

При цьому, колегія суддів не може не зазначити, що практика ЄСПЛ не вимагає, щоб на момент обрання запобіжного заходу у органу досудового розслідування або суду були чіткі докази винуватості особи, яку повідомлено про підозру або якій пред`явлено обвинувачення.

Оскільки на даному етапі кримінального провадження не допускається вирішення тих питань, які повинен вирішувати суд під час розгляду по суті та під час винесення вироку, а саме питань, пов`язаних з оцінкою доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, то суд на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів лише визначив, що причетність ОСОБА_7 до вчинення злочинів, що пред`явлені в обвинуваченні, є вірогідною та достатньою для застосування щодо нього обмежувального заходу, з чим погоджується і колегія суддів.

Тобто, суддя, дослідивши матеріали клопотання в межах своєї компетенції, у висновках, які зробив орган досудового розслідування відносно ОСОБА_7 встановив наявність ризиків передбачених ст. 177 КПК України.

Перевіряючи доводи клопотання слідчого на предмет наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, колегія суддів вважає, що суддя дійшов правильного висновку про їх наявність, з огляду на конкретні обставини кримінального провадження.

В контексті практики Європейського суду з захисту прав людини, слід зазначити, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (рішення ЄСПЛ «Панченко проти Росії»). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення ЄСПЛ «Бекчиєв проти Молдови»).

На підставі вище викладеного, а також враховуючи дані про особу обвинуваченого, в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про доведеність слідчим та прокурором у клопотанні ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки достатні стримуючі фактори, які б свідчили про протилежне в матеріалах справи відсутні. За таких підстав, відсутні підстави вважати, що менш суворі запобіжні заходи будуть адекватними заходами у даному кримінальному провадженні, тому колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції щодо необхідності задовольнити клопотання, оскільки прокурор в повному обсязі довів суду обставини, які виправдовують продовження обмеження права ОСОБА_7 на особисту свободу.

Доводи апелянта про необґрунтованість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_7 колегією суддів не можуть бути враховані.

Не визнання вини та тяжкість злочину у якому обвинувачується ОСОБА_7 в сукупності з мірою покарання, яка йому загрожує у разі визнання його винуватим, свідчать про наявність високого ступеню ризиків переховуватись від суду, незаконно впливати на свідків.

Так, ОСОБА_7 не одружений, утриманців не має, з огляду на що вбачається, що він не має міцних соціальних зв`язків.

Також, ОСОБА_7 не працює, не має постійного джерела доходів, скоїв злочин, який являється тяжким за який передбачено покарання у виді позбавлення волі строком від 7 до 10 років, що свідчить про те, що, з метою ухилення від відповідальності він може переховуватися від суду.

Разом з тим ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч2 ст. 121 КК України, які відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до категорії тяжких злочинів.

Тобто, суддею районного суду належним чином враховано тяжкість покарання, що інкримінується ОСОБА_7 , а також особу обвинуваченого. Врахував, що ОСОБА_7 раніше неодноразово судимий, відсутність обставин. які пом`якшують покарання, на даний час не має постійного місця роботи та доходів, що вказує на неналежний майновий стан, а тому він може вчинити інше кримінальне правопорушення.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Московенко проти України», «Ілійков проти Болгарії» ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Ризик переховування ОСОБА_7 від суду продовжує існувати та обумовлений тяжкістю ймовірного покарання та суворістю можливого вироку.

При цьому, в умовах, які наразі існують в Україні, викликаних військовою агресією російської федерації проти України, у ОСОБА_7 збільшуються можливості для ухилення від суду, адже у держави наразі з об`єктивних причин відсутні можливості належним чином контролювати поведінку обвинуваченого та його місцезнаходження.

При встановленні наявності ризику впливу на свідків, колегія суддів враховує встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є свідками у кримінальному провадженні, а саме спочатку, на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акта до суду, на стадії судового розгляду усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224 КПК). Водночас, суд може обґрунтовувати свої висновки лише показаннями, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 КПК, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (ч. 4 ст. 95 КПК).

За таких обставин, ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

Оскільки свідки не допитувались судом першої інстанції ставити питання про відсутність вказаного ризику є передчасним.

За таких обставин, не будучи обмеженими у вільному спілкуванні із зазначеним колом осіб підозрюваний може здійснити вплив на свідків, з метою їх спонукання до ненадання показань, перекручування або спотворення обставин, які їм достовірно відомі.

При цьому, колегія суддів враховує, що ОСОБА_7 добре зазнає свідків, оскільки ознайомився з матеріалами кримінального провадження, тому є вагомі підстави вважати, що останній зможе здійснити незаконний вплив на них з метою зміни наданих ним показань для уникнення від кримінальної відповідальності за скоєний злочин.

Отже, на переконання колегії суддів, обов`язок, який полягає в необхідності утримуватися підозрюваному від спілкування з визначеним колом осіб є об`єктивно виправданим.

Також, ОСОБА_7 може вчинити інші кримінальне правопорушення, оскільки останній раніше судимий та органом досудового розслідування інкримінують вчинення нового кримінального правопорушення під час іспитового строку за вироком Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 16.08.2023.

Тобто, саме по собі факт наявності попередніх судимостей, а також обвинувачення у вчиненні нового кримінального правопорушення під час іспитового строку за переднім вироком свідчить про не бажання доводити своє виправлення, що у свою чергу свідчить про наявність ризику можливість вчинити інші кримінальні правопорушення.

Особисте зобов`язання не може бути застосовано у зв`язку з тим, що це найбільш м`який запобіжний захід і він не відповідає тяжкості та обставинам вчиненого кримінального правопорушення.

Особиста порука не може бути застосована в силу того, що не встановлено осіб, які заслуговують на довіру та можуть поручитися за виконання підозрюваним покладених на нього обов`язків, передбачених ст.194 КПК України і зобов`язуються за необхідності доставити його до органу досудового розслідування чи в суд на першу вимогу.

Перебуваючи на волі, ОСОБА_7 може переховуватись від суду, впливати на свідків, а також вчиняти нові кримінальні правопорушення.

Що стосується тверджень захисника про те, що до ОСОБА_7 можливо застосувати запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою,то такі доводи на переконання колегії суддів не спростовують висновок судді про наявність у даному кримінальному провадженні ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України та не можуть бути самостійною підставою для відмови у задоволенні клопотання про застосування щодо підозрюваного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження та доданих ініціатором клопотання доказів на підтвердження його обґрунтованості.

В той же час, доводи сторони захисту про зміну запобіжного заходу зводиться до того, що судом не доведено наявність ризиків.

Однак вказані доводи не можуть бути враховані оскільки суддя Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області надала їм належну оцінку вказавши безпосередньо у своєму рішенні.

Отже, у справі наявна реальна можливість обвинуваченого ухилятись від кримінальної відповідальності шляхом переховування від суду шляхом залишення постійного місця проживання, можливість незаконно впливати на свідків, а також вчинення нового кримінального правопорушення.

З цих же підстав колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляції про недоведеність ризиків.

Враховуючи наведене, беручи до уваги обставини вчинення кримінального правопорушення, а також те, що інший більш м`який запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою - не забезпечить належне виконання ОСОБА_7 покладених на нього процесуальних обов`язків, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи захисту про необхідність обрання запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою.

Отже, підстав для задоволення апеляційної скарги не має.

При цьому, необхідно зазначити про те, що доводи, на які посилається сторона захисту про відсутність ризиків, жодним чином не свідчить про наявність стримуючих факторів поведінки обвинуваченого з метою належного виконання ним процесуальних обов`язків.

Відповідно до п.5 ч.2 ст.183 КПК України запобіжний захід у виді тримання під вартою застосовується до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад 3 роки.

Отже, ризики передбачені п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які мали місце та були враховані судом при обранні міри запобіжного заходу та продовженні строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою продовжують існувати на даний час та не вичерпались і будуть продовжувати мати місце. Можливість настання ризиків безпосередньо залежить від застосування до обвинуваченого, більш м`яких запобіжних заходів ніж тримання під вартою, зокрема таких як особисте зобов`язання, особиста порука, домашній арешт, застава.

А тому, належна поведінка ОСОБА_7 не може бути забезпечена шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою та не зможе запобігти спробам переховуватись суду, намагатися переховуватися в іншій країні, вчиняти нові кримінальні правопорушення.

На підставі викладеного, із урахуванням того, що доводи апеляційної скарги під час апеляційного перегляду, свого підтвердження не знайшли, підстав для скасування судового рішення суду першої інстанції, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 183, 376, 407, 419, 422, 424 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , яка дії в інтересах обвинуваченого

ОСОБА_7 , - залишити без задоволення, а ухвалу Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області від 26 березня 2025 року, якою стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 , продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, а саме з 26 березня 2025 року до 24 травня 2025 року включно, без визначення розміру застави, - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду є остаточною і в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4