ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 642/211/23 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження апел.суду №11-кп/818/789/25 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст. 111 КК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду м. Харкова матеріали за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Ленінського районного суду м. Харкова від 22 січня 2025 року про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000026 від 04.01.2023 за частиною 2 статті 111 КК України, -

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 22 січня 2025 року задоволено клопотання прокурора та продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 строк тримання під вартою до 22.03.2025, без визначення застави, у задоволенні клопотання сторони захисту щодо зміни запобіжного заходу відмовлено.

Не погодившись з вказаною ухвалою, обвинувачений подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу від 22.01.2025 скасувати, постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора, застосувати щодо обвинуваченого запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту з використанням засобу електронного контролю та обов`язками, передбаченими частиною 5 статті 194 КПК України. Обвинувачений в своїй апеляційній скарзі зазначає, що суд жодним чином не відреагував на доводи сторони захисту щодо необгрунтованості пред`явленого обвинувачення та відсутності ризиків переховування від суду та впливу на свідків. Прокурор на обгрунтування підозри посилається на протоколи допитів свідків, які майже всі допитані судом та в більшості надали показання, які не підтверджують інкримінованого злочину. Деякі свідки, надаючи показання, описують події, які їм відомі лише з чужих слів. З 37 заявлених свідків, судом вже допитано 35 осіб, періодично свідки обвинувачення в судові засідання не являються, внаслідок чого судом змінено порядок дослідження доказів та розпочато допит свідків сторони захисту. Прокурор, наполягаючи на наявності ризику впливу на свідків, не може забезпечити їх явку до суду першої інстанції, чим зловживає своїми правами. Зазначає, що свідки проживають у смт. Великий Бурлук, тоді як домашній арешт можливо застосувати в м. Харків, де розташована квартира дружини.

Також прокурор посилається на відповідь Міністерства оборони України, яка має загальний характер та не стосується конкретно обвинуваченого. Обвинувачений вважає, що правова кваліфікація дій не відповідає фактичним обставинам справи, обвинувачення має неконкретний характер. Щодо фактичної передачі майна, а саме службового транспортного засобу, зазначає, що це було здійснено за вказівкою його безпосереднього керівника начальника відділу поліції, в умовах крайньої необхідності, без ознак добровільності. Щодо приміщення ресторану «Колос» вказує, що воно належить дружині, окупанти зламали двері та самі зайняли цю будівлю. Вказує, що судом безпосередньо допитано працівника ДБР у м. Краматорськ Донецької області, який зазначив про надання ОСОБА_7 допомоги правоохоронним органам щодо розташування та пересування окупаційних військ та іншої важливої інформації. Протягом 28 місяців прокурор посилається на одні і ті ж матеріали, які надавалися як під час застосування запобіжного заходу, так і під час його продовження. Обвинувачений зазначає, що одружений з 1996 року, має двох доньок 1997 та 2005 року народження, обирався депутатом Великобурлуцької селищної ради, був кандидатом на посаду селищного голови.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних вимог обвинуваченого, дослідивши матеріали провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів підстав для її задоволення не встановила з огляду на наступне. Перевіряючи обгрунтованість ухвали суду про продовження обвинуваченому строку тримання під вартою, апеляційний суд виходить з наступного.

Статтею 199 КПК України передбачено порядок продовження строку тримання під вартою.

Відповідно до частини 1 статті 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченими статтею 177 цього Кодексу.

Згідно із статтею 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується. Відповідно до частини 6 статті 176 КПК України під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 437-442 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті. Відповідно до абзацу 8 частини 4 статті 182 КПК України під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 Кримінального кодексу України.

Розглядаючи клопотання про продовження строку тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, слідчий суддя, суд, відповідно до статті 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен враховувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховуватися від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Задовольняючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , суд першої інстанції врахував тяжкість скоєного кримінального правопорушення, тяжкість можливого покарання, яке може загрожувати у разі визнання його винуватим, дані про особу обвинуваченого, стадію судового розгляду, який ще триває, та дійшов обгрунтованого висновку, що ризики вчинення обвинуваченим дій, передбачених пунктами 1, 3 частини 1 статті 177 КПК України продовжують існувати, у зв`язку із чим застосування до ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу буде недостатнє для запобігання вказаним ризикам, з чим погоджується апеляційний суд.

Колегія суддів вважає оскаржуване судове рішення обґрунтованим та вмотивованим, мотиви прийнятого рішення є такими, що відповідають вимогам статей 193-194, 196, 199 КПК України, пунктів 3, 4 статті 5 Конвенції про захист прав людини та практиці Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Відповідно до пред`явленого обвинувачення, ОСОБА_7 інкриміновано вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 111 КК України, а саме: державної зради, тобто діяння, умисно вчиненого громадянином України на шкоду сувернітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України: перехід на бік ворога в період збройного конфлікту в умовах воєнного стану. Санкція частини 2 статті 111 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк п`ятнадцять років або довічне позбавлення волі, з конфіскацією майна.

Вирішуючи питання щодо продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку тримання під вартою, суд першої інстанції посилався на те, що кримінальне провадження знаходиться на стадії судового розгляду, докази в повному обсязі судом на даний час не досліджені, у зв`язку із чим ризик, передбачений пунктом 3 частини 1 статті 177 КПК України продовжує існувати. Доводи обвинуваченого про те, що судом більшість свідків вже допитана, а прибуття інших свідків до суду прокурор не може забезпечити, не спростовують наявного ризику, передбаченого пунктом 3 частини 1 статті 177 КПК України, враховуючи, що суд першої інстанції продовжує дослідження доказів, що може викликати необхідність у повторному допиті свідків чи осіб, які брали участь під час проведення слідчих дій, тощо. Обвинувачений ОСОБА_7 посилається на зміст показань свідків, які на його думку, не підтверджують пред`явленого обвинувачення, та зазначає, що останній допитаний свідок - ОСОБА_9 повідомила суду, що не знає обвинуваченого взагалі. Проте, суд апеляційної інстанції, безпосередньо не досліджуючи доказів та безпосередньо не отримуючи показань свідків, позбавлений процесуальної можливості надати оцінку таким доводам обвинуваченого в контексті достатності доказів для доведення його винуватості. Переглядаючи ухвалу суду про продовження строку тримання під вартою в порядку статті 422-1 КПК України, колегія суддів не надає оцінку доказам, зібраним стороною обвинувачення, не перевіряє законність їх отримання органом досудового розслідування, в тому числі і не оцінює зміст показання свідків, які безпосередньо надавалися суду першої інстанції, що є завданням перш за все суду першої інстанції, який здійснює судовий розгляд відповідного кримінального провадження. Лише суд першої інстанції за результатами судового провадження може надати оцінку показанням свідків в сукупності з іншими доказами та визначити їх достовірність, тоді як суд апеляційної інстанції на даному етапі провадження не має такої процесуальної можливості. Заперечення обвинуваченим обставин інкримінованого йому злочину, доводи щодо обставин передачі службового транспортного засобу, перебування в стані крайньої необхідності, мають бути перевірені судом першої інстанції в ході судового розгляду, за результатами якого на підставі оцінки доказів, як кожного окремо так і всієї сукупності доказів, саме суд першої інстанції може зробити висновок чи підтверджується пред`явлене ОСОБА_7 обвинувачення, доказами, наданими стороною обвинувачення. Посилання ОСОБА_7 на соціальні зв`язки заслуговують на увагу, проте враховуючи інкримінований йому злочин, вчинений за версією органу досудового розслідування в умовах воєнного стану, спрямований на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України, суд апеляційної інстанції не встановив достатніх підстав для застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.

При цьому, належить врахувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності таких дій, є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу, призведе до порушення розумних строків судового розгляду.

Щодо визначення альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави, колегія суддів зазначає наступне. Відповідно до частини 3 статті 183 КПК України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті. В той же час, відповідно до абзацу 8 частини 4 статті 183 КПК України, під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-5, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 КК України.

З огляду на ступінь суспільної небезпеки інкримінованого обвинуваченому злочину, а також, враховуючи запровадження в Україні правового режиму воєнного стану, суд першої інстанції прийняв законне та обґрунтоване рішення, не визначати заставу, як альтернативний запобіжний захід.

Враховуючи наведене, порушень кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законне та вмотивоване рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено, а наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів не вбачає достатніми для скасування ухвали суду першої інстанції та застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу.

Одночасно, зважаючи на доводи обвинуваченого про тривалість його перебування під вартою, суд апеляційної інстанції вважає необхідним звернути увагу суду першої інстанції на необхідність дотримання розумних строків розумних строків розгляду кримінального провадження відповідно до статті 28 КПК України, за яким обвинувачений тривалий час перебуває під вартою.

Керуючись статтями 177, 178, 404, 405, 407, 418, 419, 422-1 КПК України,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Харкова від 22 січня 2025 року залишити без змін.

Звернути увагу суду першої інстанції на необхідність дотримання розумних строків розумних строків розгляду кримінального провадження відповідно до статті 28 КПК України, за яким обвинувачений тривалий час перебуває під вартою.

Ухвала суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги оскарженню в касаційному порядку не підлягає відповідно до статті 424 КПК України.

Головуючий:

Судді: