Номер провадження: 11-кп/813/1176/25
Справа № 523/74/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.02.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю захисника ОСОБА_6 ,

законного представника обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Суворовського райсуду м. Одеси від 30.12.2024, якою під час судового розгляду об`єднаних к/п №0001274 від 12.09.2023 та №0001844 від 30.12.2023 стосовно:

ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в смт. Лиманське Роздільнянського р-ну Одеської обл., громадянина України, студента 1-го курсу факультету судового водіння Морехідного фахового коледжу ім. Маринеска, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого;

- обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 186, ч. 4 ст. 187 КК України, продовжено строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, із визначенням розміру застави

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Оскаржуваною ухвалою суду 1-ої інстанції від 30.12.2024 під час судового розгляду обвинувальних актів у к/п №0001274 від 12.09.2023 та №0001844 від 30.12.2023 за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 186, ч. 4 ст. 187 КК Українибуло відмовлено в задоволенні клопотання сторони захисту про зміну обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу, задоволено клопотання прокурора та продовжено стосовно ОСОБА_8 строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 28.02.2025, із утриманням в ДУ «Одеський слідчий ізолятор», із визначення застави в якості альтернативного запобіжного заходу в розмірі, визначеному ухвалою Одеського апеляційного суду від 02.12.2024, а саме в розмірі 200 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 605 600 грн., та покладенням на обвинуваченого строком до 28.02.2025 включно певних обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

Мотивуючи зазначене рішення, суд зазначив, що в даному кримінальному провадженні ОСОБА_8 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні інкримінованих йому злочинів, передбачених ч. 4 ст. 186, ч. 4 ст. 187 КК України, які характеризуються підвищеною суспільною небезпекою та в даному кримінальному провадженні продовжують існувати ризики переховування обвинуваченого від суду та продовження злочинної діяльності, обумовлені тяжкістю покарання, що загрожує останньому у разі визнання його винуватим; вчиненням інкримінованих обвинуваченому останніх за часом кримінально-караних діянь в період застосування стосовно нього запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.

Окрім того, суд 1-ої інстанції дійшов висновку про те, що на теперішній час відсутні достатні підстави для зменшення застосованої стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 ухвалою Одеського апеляційного суду від 02.12.2024 застави в якості альтернативного запобіжного заходу в розмірі 200 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 605 600 грн.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 не погодилась із оскаржуваною ухвалою, посилаючись на відсутність відповідного та належного обґрунтування ухвали з огляду на наступні обставини:

- поза увагою суду 1-ої інстанції залишилось те, що клопотання прокурора не містить жодної обґрунтованої підстави вважати, що ОСОБА_8 буде вчиняти хоча б одну із дій, зазначених в якості ризиків, натомість, обвинувачений має місце реєстрації та постійного проживання в м. Одесі, навчається у ВСП «Морехідний фаховий коледж» ім. О.І. Маринеска, позитивно характеризується за місцем навчання, проте наразі відвідування навчального закладу неможливе через застосування запобіжного заходу, брати участь в онлайн-навчанні в умовах слідчого ізолятора неможливо, а подальші пропуски занять призведуть до відрахування ОСОБА_8 ; усі обвинувачені та потерпілі в даному провадженні надали свої показання в судовому засіданні, свідок сторони обвинувачення ОСОБА_9 також допитаний, натомість, явка свідка ОСОБА_10 не забезпечується стороною обвинувачення протягом майже року; всі речі та речові докази в кримінальному провадженні відшукані та долучені до матеріалів справи;

- судом не було враховано того, що обвинуваченим ОСОБА_8 та його законним представником ОСОБА_7 вжито заходів стосовно відшкодування спричиненої потерпілим від кримінальних правопорушень майнової шкоди, зокрема, потерпілому ОСОБА_11 відшкодовано шкоду в розмірі 18 000 грн., потерпілому ОСОБА_12 матеріальну та моральну шкоду в розмірі 10 000 грн. та потерпілому ОСОБА_13 матеріальну та моральну шкоду в розмірі 28 000 грн., в той час як інші обвинувачені не вчинили жодних заходів стосовно відшкодування шкоди та стосовно них не застосовано запобіжного заходу;

- в ДУ «Одеський слідчий ізолятор» відсутні бомбосховища, що наражає неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_8 на пряму небезпеку;

- визначений судом розмір застави в якості альтернативного запобіжного заходу є непомірним для родини ОСОБА_8 , що робить застосований стосовно останнього запобіжний захід у вигляді тримання під вартою безальтернативним;

- неповнолітній обвинувачений ОСОБА_8 під час його утримання під вартою став свідком самогубства, вчиненого іншим ув`язненим, що неминуче відобразилось на психоемоційному стані ОСОБА_8 та унеможливлює його подальше утримання в умовах слідчого ізолятора;

- поза увагою суду 1-ої інстанції залишилось те, що ОСОБА_8 є неповнолітньою особою, інкриміновані йому діяння вчинив у віці 15-16 років, внаслідок чого застосування стосовно нього запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту із встановленням електронного засобу контролю та забороною спілкування з певними учасниками кримінального провадження позитивно вплине на обвинуваченого та допоможе в реалізації права на освіту з метою його подальшої соціалізації та виправлення;

- мати обвинуваченого ОСОБА_8 наразі самостійно здійснює нагляд за малолітньою дитиною 2023 р.н.

Посилаючись на викладені обставини, захисник ОСОБА_6 просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора про продовження строку застосування стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та застосувати стосовно останнього запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.

В судове засідання апеляційного суду прокурор не з`явився, не зважаючи на належне та своєчасне сповіщення про дату, час та місце апеляційного розгляду, про причини неприбуття не повідомив та жодних клопотань на адресу суду не подавав.

Судом апеляційної інстанції здійснювались заходи для організації участі обвинуваченого ОСОБА_8 в режимі відеоконференції із ДУ «Одеський слідчий ізолятор», проте встановити відео-зв`язок не вдалось із технічних причин, при цьому захисник ОСОБА_6 та законний представник обвинуваченого ОСОБА_7 не заперечували проти проведення апеляційного розгляду за відсутності обвинуваченого.

Враховуючи неявку прокурора та обвинуваченого в судове засідання, колегія суддів, керуючись вимогами ч. 4 ст. 405 та ч. 4 ст. 422-1 КПК України та з`ясувавши думку інших учасників провадження, вважає за можливе апеляційний розгляд здійснити без участі обвинуваченого ОСОБА_8 та сторони обвинувачення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника ОСОБА_6 та законного представника обвинуваченого ОСОБА_7 , які підтримали вимоги апеляційної скарги та просили її задовольнити, перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд доходить висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Частиною 1 ст. 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

На переконання апеляційного суду, суд зазначених вище вимог кримінального процесуального закону дотримався з огляду на наступне.

Частиною 4 ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» визначено права кожного, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, ініціювати провадження, в якому суд без зволікання має встановити законність затримання та прийняти рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.

На підставі аналізу матеріалів провадження вбачається, що на розгляді в Суворовському райсуді м. Одеси знаходяться к/п №0001274 від 12.09.2023 та №0001844 від 30.12.2023 за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України та к/п №0001844 від 30.12.2023 за обвинуваченням ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України.

Відповідно до положень ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу («Запобіжні заходи, затримання особи»).

Виходячи з положень п. 24 ч. 1 ст. 3 КПК України, судове провадження це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами, тобто рішення суду першої інстанції, ухвалене до ухвалення судових рішень, передбачених ч. 1 ст. 392 КПК України не входять до вказаного переліку, та не передбачають витребування матеріалів провадження.

Також, зважаючи на те, що приписами ст. 23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дали можливість суду апеляційної інстанції робити висновки щодо наявності або відсутності підстав щодо продовження обвинуваченому (-им) запобіжного заходу.

Такі обставини досліджуються безпосередньо судом 1-ої інстанції під час судового провадження та за результатами перевірки в порядку ст.ст. 89, 94 КПК України доказів, які на момент застосування (в тому числі, продовження дії запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст. 331 КПК України.

Статтею 422-1 КПК України визначений порядок перевірки ухвал суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлених під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Разом з тим, аналіз зазначеної норми закону свідчить про те, що апеляційний суд позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого особі обвинувачення, оскільки має право витребувати із суду 1-ої інстанції лише оскаржувану ухвалу та відповідне клопотання сторони обвинувачення.

Згідно до вимог ст. 492 КПК України, за наявності підстав, передбачених цим Кодексом, до неповнолітнього з урахуванням його вікових та психологічних особливостей, роду занять може бути застосовано один із запобіжних заходів, передбачених цим Кодексом. Затримання та тримання під вартою можуть застосовуватися до неповнолітнього лише у разі, якщо він підозрюється або обвинувачується у вчиненні тяжкого чи особливо тяжкого злочину, за умови, що застосування іншого запобіжного заходу не забезпечить запобігання ризикам, зазначеним у ст. 177 цього Кодексу.

Проте, всупереч твердженням сторони захисту про недоведеність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України та зважаючи на обставини вчинення інкримінованих ОСОБА_8 злочинів, один із яких пов`язаний із заволодінням чужим майном шляхом нападу, поєднаного із застосуванням стосовно потерпілих насильства, небезпечного для життя чи здоров`я із застосуванням пістолета, вчиненого в умовах воєнного стану, їх характеру, тяжкості, суспільної небезпечності та зухвалості, розміру завданої майнової шкоди, а також можливої міри покарання, яка може бути йому призначена у разі визнання винуватим (за ч. 4 ст. 187 КК України із врахуванням положень п. 4 ч. 3 ст. 102 КК України у виді позбавлення волі строком не більше 10-ти років), колегія суддів вважає, що рішення суду 1-ої інстанції є законним та прийнятим з урахуванням положень ст.ст. 177, 178, 183 КПК України, оскільки є об`єктивні підстави вважати, що до теперішнього часу продовжує існувати ризик, передбачений п.1 ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема, переховування обвинуваченого від суду.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Також, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Апеляційний суд також вважає, що в зазначеному кримінальному провадженні також існує ризик продовження обвинуваченим ОСОБА_8 злочинної діяльності, обумовлений тим фактом, що вчинення обвинуваченим ОСОБА_8 останніх за часом інкримінованих йому діянь відбулось під час застосування стосовно нього запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту в межах іншого кримінального провадження, що свідчить про очевидну неповагу останнього до вимог закону, почуття безкарності та невиконання умов застосованого запобіжного заходу.

Надаючи оцінку посиланням захисника на те, що всі обвинувачені, потерпілі та свідки у кримінальному провадженні наразі допитані та всі речові докази відшукані та долучені до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів зауважує на тому, що в оскаржуваній ухвалі суд 1-ої інстанції не зауважував на існуванні ризиків здійснення незаконного впливу обвинуваченого ОСОБА_8 та свідків та потерпілих у провадженні, а також знищення, схову або спотворення будь-якої із речей та документів, які мають значення для встановлення обставин кримінального провадження, натомість, доведеними стороною обвинувачення були визнані лише ризики переховування обвинуваченого ОСОБА_8 від суду та продовження злочинної діяльності.

Водночас, апеляційний суд приймає до уваги доводи сторони захисту щодо наявності у ОСОБА_8 місця реєстрації та постійного проживання, вчинення інкримінованих йому кримінальних правопорушень в неповнолітньому віці та необхідності реалізації права на освіту, що, на переконання захисника, є неможливим в умовах перебування під вартою, проте наголошує на тому, що вказані обставини не виключають та не нівелюють існування зазначених вище доведених стороною обвинувачення ризиків, а також не можуть слугувати єдиною підставою для застосування стосовно ОСОБА_8 більш м`якого, ніж тримання під вартою, запобіжного заходу.

Факт вжиття законним представником обвинуваченого ОСОБА_7 заходів стосовно відшкодування потерпілим особам спричиненої кримінальними правопорушеннями майнової та моральної шкоди, на переконання колегії суддів, не має вирішального значення в даному випадку, тобто під час вирішення питання стосовно наявності встановлених законом підстав для продовження строку застосування стосовно обвинуваченої особи запобіжного заходу, натомість, така обставина підлягає врахуванню під час призначення покарання у випадку доведеності винуватості особи та ухвалення за результатами судового розгляду обвинувального вироку суду.

Надаючи оцінку посиланням сторони захисту на те, що перебування неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_8 в умовах слідчого ізолятора наражає його на небезпеку у зв`язку із відсутністю бомбосховища, апеляційний суд зауважує на тому, що в умовах відкритої збройної агресії рф проти України життя кожного громадянина, не зважаючи на факт ізоляції від суспільства, перебуває під загрозою, внаслідок чого вищевказана обставина не нівелює встановлених вище ризиків та не може слугувати підставою для застосування стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 більш м`якого, ніж тримання під вартою, запобіжного заходу.

Що стосується доводів захисника з приводу важкого психоемоційного стану обвинуваченого ОСОБА_8 , пов`язаного із тим, що він став свідком вчиненого в умовах слідчого ізолятора самогубства, колегія суддів зауважує на тому, що зазначена обставина не свідчить про неможливість утримання обвинуваченого під вартою та контролю стану його психічного здоров`я в умовах попереднього ув`язнення.

Так, в умовах слідчого ізолятору ув`язненим особам забезпечується необхідна медична допомога відповідно до законодавства про охорону здоров`я, зокрема, положеннями наказу МЮ України №460/5 від 18.03.2013 «Про затвердження Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України», наказу МЮ України та МОЗ України №239/5/104 від 10.02.2012 «Про затвердження Порядку взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту» встановлено, що керівництво слідчого ізолятору забезпечує допуск відповідного лікаря-фахівця чи направлення хворого на лікування до обраного начальником медичної частини СІЗО закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку. Особа, узята під варту, має право на вільний вибір лікаря. Керівництво слідчого ізолятору забезпечує допуск обраного особою лікаря-фахівця.

За встановлених обставин, враховуючи те, що ОСОБА_8 в умовах перебування під вартою в слідчому ізоляторі не позбавлений права на отримання кваліфікованої медичної допомоги та звернення до психолога або лікаря-психіатра, зазначена захисником обставина стосовно пережитої обвинуваченим психологічної травми (самогубство ув`язненого) не може слугувати достатньою підставою для висновку про необхідність застосування стосовно підозрюваного більш м`якого, ніж тримання під вартою, запобіжного заходу.

Окремої уваги вартий той факт, що на теперішній час судовий розгляд кримінального провадження перебуває на завершальній стадії.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що на підставі наданих апеляційному суду матеріалів, а також обставин та характеру інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушень, судом 1-ої інстанції прийняте законне та обґрунтоване рішення, а стосовно ОСОБА_8 на теперішній час неможливо застосувати більш м`який запобіжний захід, оскільки він не зможе запобігти наявним ризикам, передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК України, які об`єктивно продовжують існувати з огляду на зазначені апеляційним судом обставини.

Надаючи оцінку твердженням сторони захисту з приводу непомірності для законного представника обвинуваченого ОСОБА_8 визначеного розміру застави в якості альтернативного запобіжного заходу, суд апеляційної інстанції зауважує на наступному.

Так, ч. 4 ст. 182 КПК України передбачає, що розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених ст. 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Згідно з приписами п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України, розмір застави щодо особи, обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину встановлюється у розмірі від 80 до 300 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

В цьому контексті апеляційний суд приймає до уваги положення п. 25 рішення ЄСПЛ у справі «Істоміна проти України» від 13.01.2022, в якому Суд зауважує на тому, що загальні принципи щодо обґрунтування визначення розміру застави наведені в рішеннях у справах «Корбан проти України» (Korban v. Ukraine), заява №26744/16, п.п. 154-157, від 04.07.2019), та «Мангурас проти Іспанії» [ВП] (Mangouras v. Spain), заява №12050/04, п.п. 78-81, ЄСПЛ 2010). Зокрема, гарантія, передбачена п. 3 ст. 5 Конвенції, покликана забезпечити не відшкодування будь-якої шкоди, завданої внаслідок передбачуваного злочину, а лише присутність обвинуваченого у судовому засіданні. Тому розмір застави має встановлюватися головним чином з огляду на особу обвинуваченого, належне йому майно та його стосунки з поручителями, іншими словами, з огляду на ступінь впевненості, що можлива перспектива втрати застави або вжиття заходів проти поручителів у випадку його неявки у судове засідання буде достатнім стримуючий фактором, щоб позбавити його бажання втекти (див. рішення у справі «Гафа проти Мальти» (Gafа v. Malta), заява №54335/14, п. 70, від 22.05.2018). Оскільки відповідне питання є основоположним правом на свободу, гарантованим ст. 5 Конвенції, органи державної влади повинні докладати максимум зусиль як для встановлення належного розміру застави, так і для вирішення питання про необхідність продовження тримання під вартою. Тяжкість обвинувачень, пред`явлених обвинуваченому, не може бути вирішальним фактором для виправдання розміру застави (див. рішення у справі «Хрістова проти Болгарії» (Hristova v. Bulgaria), заява №60859/00, п. 111, від 07.12.2006).

Так, з огляду на обставини вчинення інкримінованих обвинуваченому ОСОБА_8 злочинів, зокрема, з урахуванням факту заволодіння чужим майном із застосуванням насилля та погроз його застосування, ймовірного вчинення злочинів за попередньою змовою групою осіб, розміру заподіяної майнової шкоди, а також зважаючи на існування зазначених вище ризиків, майновий та сімейний стан ОСОБА_8 , апеляційний суд вважає, що слідчий суддя дійшов обґрунтованого висновку про залишення без змін раніше визначеної обвинуваченому ОСОБА_8 застави, розмір якої не перевищує встановлений законом, зокрема, положеннями вищевикладеного п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України, для зазначеної категорії злочинів, а саме 200 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, оскільки саме такий її розмір, з урахуванням перспективи її втрати, забезпечить виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків у разі внесення застави.

Окрім того, зважаючи на вказані обставини, колегія суддів вважає, що продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_17 не суперечить ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод», оскільки, незважаючи на презумпцію невинуватості, тримання під вартою завжди є законним, якщо є достатні підстави вважати, що існує необхідність у запобіганні вчиненню особою правопорушення чи ухиленню від правосуддя після скоєння злочину, з тією метою, щоб особа, яка обґрунтовано обвинувачується у вчиненні злочину, постала перед компетентними органами.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду 1-ої інстанції суд апеляційної інстанції має право, в тому числі, залишити вирок або ухвалу без змін.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_6 підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду 1-ої інстанції про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 залишенню без змін, як законна, обґрунтована та вмотивована.

Керуючись ст.ст. 24, 177, 178, 183, 194, 331, 370, 392, 404, 405, 407, 419, 422-1, 532 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 30.12.2024, якою стосовно ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 186, ч. 4 ст. 187 КК України, на стадії судового розгляду кримінального провадження продовжено строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 28.02.2025, із визначенням застави в розмірі 605 600 грн. залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4