УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2024 року

м. Київ

справа № 363/2052/18

провадження № 51 - 3906 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 на вирок Вишгородського районного суду Київської області від 29 лютого 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 09 липня 2024 року в кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 00001117 за обвинуваченням

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Казаровичі Вишгородського району Київської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 Кримінального кодексу України (далі - КК України),

встановив:

За вироком Вишгородського районного суду Київської області від 29 лютого 2024 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України та призначено покарання у виді громадських робіт строком 80 годин. На підставі п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України, ОСОБА_5 звільнено від кримінального покарання у зв`язку із закінченням строків давності.

Відповідно до обставин, детально наведених у вироку місцевого суду, ОСОБА_5 , у період часу з 22 лютого 2016 року до 24 квітня 2018 року, всупереч рішенню Шевченківського районного суду м. Києва від 21 березня 2017 року, яким останнього зобов`язано на користь ОСОБА_6 сплачувати щомісячно аліменти на утримання сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , систематично ухилявся від цього обов`язку та жодного разу не сплатив встановлені рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти). Згідно довідки-розрахунку по аліментах, виданої Дніпровським районним відділом державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві, станом на 24 квітня 2018 року заборгованість по несплаті аліментів ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 на утримання ОСОБА_7 становить 86 142,62 грн.

Київський апеляційний суд ухвалою від 09 липня 2024 року апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_5 та заступника керівника Київської обласної прокуратури ОСОБА_8 залишив без задоволення, а вирок Вишгородського районного суду Київської області від 29 лютого 2024 року - без змін.

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить змінити вказані судові рішення.

На обґрунтування доводів поданої касаційної скарги, зокрема зазначає, що суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, звільнив ОСОБА_5 від призначеного покарання на підставі ст. 49 КК України, водночас не застосував приписи ч. 5 ст. 74 КК України. Вказує, що апеляційний суд, у порушення вимог ст. 419 КПК України, не надав доводам прокурора належної оцінки.

Перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Частиною 5 ст. 74 КК України встановлено, що особа може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених статтею 49 цього Кодексу.

Процесуальні аспекти звільнення від кримінальної відповідальності визначені у статтях 285-289 КПК України. Зокрема, ч. 2 ст. 285 КПК України зобов`язує суд роз`яснити особі, яка обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення та щодо якої передбачена можливість звільнення від кримінальної відповідальності у разі здійснення передбачених законом України про кримінальну відповідальність дій, право на таке звільнення.

Обвинувачений, щодо якого передбачена можливість звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, має як право на таке звільнення (ст. 49 КК України, ч. 1 ст. 285 КПК України), так і право на проведення судового провадження в повному обсязі в загальному порядку (ч. 3 ст. 285 КПК України). Відповідно й обрання тої чи іншої лінії процесуальної поведінки залежить від вибору самого обвинуваченого.

Відповідно до ч. 4 ст. 286 КПК України, якщо під час здійснення судового провадження за обвинувальним актом сторона кримінального провадження звертається до суду з клопотанням про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності суд має невідкладно розглянути таке клопотання та закрити кримінальне провадження, звільнивши особу від кримінальної відповідальності.

Згідно із положеннями ч. 7 ст. 284 КПК України, у разі якщо суд встановить наявність підстав для закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, суд на будь-якій стадії судового провадження зобов`язаний з`ясувати та врахувати думку обвинуваченого щодо закриття кримінального провадження.

Частиною 8 ст. 284 КПК України визначено, що закриття кримінального провадження або ухвалення вироку з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої цієї статті, не допускається, якщо підозрюваний, обвинувачений проти цього заперечує. В цьому разі кримінальне провадження продовжується в загальному порядку, передбаченому цим Кодексом.

Отже, з огляду на викладене, якщо обвинувачений, щодо якого передбачено звільнення від кримінальної відповідальності, заперечує проти цього, судове провадження проводиться в повному обсязі в загальному порядку та в цьому разі, якщо обвинувачений визнається винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, суд ухвалює обвинувальний вирок, призначає покарання і на підставі ч. 5 ст. 74, ст.49 КК може звільнити від нього засудженого.

Положеннями п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності передбачено, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули два роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі.

Як убачається із оскаржуваних судових рішень, ОСОБА_5 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до проступків.

Судами встановлено, що даний проступок було вчинено в період з 22 лютого 2016 року по 24 квітня 2018 року. Крім того, стосовно обвинуваченого ОСОБА_5 з 26 серпня 2021 року неодноразово (4 рази) було застосовано примусовий привід, який не було виконано, у зв`язку з чим ухвалою суду від 06 жовтня 2022 року останнього було оголошено в розшук та провадження зупинено. Ухвалою суду від 15 листопада 2022 року провадження було відновлено на підставі документів, наданих до суду.

Водночас суди дійшли висновку, що незважаючи на зупинення провадження із 06 жовтня 2022 року по 15 листопада 2022 року, строк притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення вказаного кримінального правопорушення сплинув.

Оскільки в цьому кримінальному провадженні обвинувачений ОСОБА_5 заперечував свою винуватість у інкримінованому йому кримінальному проступку й наполягав на ухваленні виправдувального вироку, суд першої інстанції розглянув кримінальне провадження в повному обсязі, навів у вироку мотиви про доведеність вини обвинуваченого у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.164 КК України, та дійшов висновку про наявність підстав для звільнення обвинуваченого від покарання, призначеного за ч.1 ст.164 КК України на підставі ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Погоджуючись із рішенням місцевого суду, суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні зазначив, що цей суд, встановивши, що закінчився строк давності притягнення до кримінальної відповідальності і врахувавши те, що ОСОБА_5 заперечував проти звільнення від кримінальної відповідальності з цієї підстави, обґрунтовано вироком звільнив його саме від покарання, як це передбачено ч. 5 ст. 74 КК України, отже правильно застосував закон України про кримінальну відповідальність.

Оскільки в мотивувальній частині вироку місцевий навів відповідні мотиви та підстави звільнення ОСОБА_5 від призначеного покарання, а ухвала суду апеляційної інстанції у мотивувальній частині також містить посилання на положення ч. 5 ст.74 КК України, доводи касаційної скарги прокурора щодо незастосування судом приписів ст. 74 КК України не є слушними з огляду на те, що останній не наводить переконливих обґрунтувань того, що відсутність посилання суду першої інстанції у вироку на ч. 5 ст.74 КК України, істотно вплинуло на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення.

Крім того, Суд звертає увагу також на те, що положеннями ст. 379 КПК України передбачено вирішення питання виправлення описок в судовому рішенні судом, який допустив описку, за власною ініціативою або за заявою учасника кримінального провадження.

З огляду на наведене, переконливих аргументів, які би ставили під сумнів законність рішень судів першої та апеляційної інстанцій та вмотивованість їх висновків у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, прокурором у касаційній скарзі наведено не було, і таких даних зі змісту судових рішень не вбачається.

Отже, касаційна скарга прокурора не містить конкретного обґрунтування істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які перешкодили чи могли перешкодити суду апеляційної інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення статей 412, 413 КПК України, а відтак й необхідності скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК України.

Рішення суду апеляційної інстанції є належно вмотивованим та обґрунтованим і за змістом відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.

Оскільки з касаційної скарги прокурора та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Верховний Суд

постановив:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_4 на вирок Вишгородського районного суду Київської області від 29 лютого 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 09 липня 2024 року стосовно ОСОБА_5 відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3