Номер провадження: 11-кп/813/1493/24
Справа № 522/1115/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Приморського районного суду м. Одеси від 29 лютого 2024 року в рамках кримінального провадження № 0000696, внесеного до ЄРДР 04.09.2023 року, за обвинуваченням:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Одеса, громадянина України, офіційно не працевлаштованого, з середньою освітою, неодруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого:

- 15.08.2011 року вироком Малиновського районного суду м. Одеси за ч. 2 ст. 187, ч. 2 ст. 289, ч. 3 ст. 357, ч.2ч.3 ст.358, ст. 70 КК України до покарання у виді 7 років позбавлення волі; звільнився 01.02.2016 року на підставі ухвали Малиновського районного суду м. Одеси від 25.01.2016 року;

- 06.12.2017 року вироком Корабельного районного суду м. Миколаєва за ч. 2 ст. 185 КК України до 2 років позбавлення волі, звільнений від відбування покарання на підставі ст. 75, 76 КК України з іспитовим строком 2 роки;

- 19.11.2020 року вироком Першотравневого районного суду м. Чернівці за ч. 2 ст. 185, ч. 4 ст. 71 КК України до 2 років 1 місяця позбавлення волі; звільнився 23.01.2023 року по відбуттю строку покарання,

- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, -

установив:

Зміст оскарженого судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Зазначеним вироком суду ОСОБА_7 визнано винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, та призначено покарання у виді п`яти років позбавлення волі.

Строк відбуття покарання визначено обчислюватись з 12 січня 2024 року.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано у строк покарання ОСОБА_7 термін його попереднього ув`язнення у період із 12.01.2024 року по день набрання вироком законної сили включно.

Вироком також вирішено питання щодо долі речових доказів та процесуальних витрат у справі.

Відповідно до вироку суду першої інстанції, 04 вересня 2023 року, близько 13 години, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , завідомо знаючи, що Указом Президента України Про введення воєнного стану в Україні від 24.02.2023 № 64/2023 та Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2023 № 2102-ІX введено воєнний стан на всій території України, який неодноразово продовжувався, перебуваючи на стоянці транспортних засобів по провулку Дунаєва у місті Одеса, навпроти будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , помітив як на вказаній стоянці паркується водій автомобілю марки «Mitsubishi», моделі «Lancer», чорного кольору, д.н.з. « НОМЕР_1 ».

Перебуваючи на вказаній стоянці ОСОБА_7 , побачивши як водій та пасажири покидають салон автомобілю, залишивши речі всередині салону авто, а саме на задньому сидінні зліва та як водій закриває авто та вмикає сигналізацію, за допомогою ключа дистанційної дії, ОСОБА_7 , з використанням пристрою для зчитування коду автосигналізації, зчитав код сигналізації автомобілю «Mitsubishi Lancer», д.н.з. « НОМЕР_1 ».

Маючи намір на вчинення крадіжки майна, що знаходилось в салоні вказаного автомобіля, ОСОБА_7 , будучи раніше судимим за злочини проти власності, діючи повторно, умисно та переслідуючи ціль незаконного збагачення, впевнившись, що водій авто, разом з двома пасажирами пішли в напрямку моря та його дії залишаються непоміченими для оточуючих, використавши пристрій для зчитування коду автосигналізації, розблокував сигналізацію автомобіля марки «Mitsubishi», моделі «Lancer», чорного кольору, д.н.з. « НОМЕР_1 » та відчинивши задні ліві пасажирські двері автомобілю, проник в середину салону автомобілю, звідки дістав рюкзак чорного кольору, в якому були шорти чорного кольору марки «Cropp», а також гаманець чорного кольору, в якому знаходились грошові кошти в сумі 56000 гривень, який знаходився під рюкзаком.

Надалі, ОСОБА_7 , за допомогою пристрою для зчитування коду автосигналізації закрив двері автомобіля, утримуючи викрадене при собі, покинув місце вчинення кримінального правопорушення, та розпорядився викраденим майном на власний розсуд, чим спричинив потерпілому ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 матеріальний збиток в розмірі 56 000 гривень.

Таким чином, встановлені достатні підстави вважати обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, за кваліфікуючими ознаками таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно, поєднана з проникненням у сховище, в умовах воєнного стану.

Вимоги апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 не погодився із оскаржуваним вироком в частині призначеного покарання, вважаючи, що призначене покарання не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, з наступних підстав:

- судом не враховано обставина, яка пом`якшує покарання - вчинення кримінального правопорушення у наслідок тяжких особистих обставин, а саме перебування у скрутному фінансовому становищі;

- в рамках кримінального провадження цивільний позов не заявлено;

- суд першої інстанції залишив поза увагою, що обвинувачений є членом релігійної організації та займає посаду наставника по виховній роботі з алко- та наркозалежних громадян.

На підставі наведеного, обвинувачений просить вирок в частині покарання змінити, призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років та на підставі ст. 75 КК України звільнити від відбування призначеного покарання з випробуванням строком на 3 роки.

Позиції учасників судового розгляду.

Потерпілий будучи повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання апеляційного суду не з`явився, з клопотанням про відкладання справи не подавав.

Відповідно до ч. 4 ст. 405 КПК України неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.

Вислухавши думку прокурора та обвинуваченого, які вважала за можливим проводити розгляд справи за відсутності потерпілого, апеляційний суд дійшов висновку розглядати апеляційну скаргу за відсутності останнього, оскільки апеляційним судом вжиті всі можливі заходи для його повідомлення про призначення судового засідання в апеляційному суді.

Обвинувачений підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Прокурор заперечувала проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого.

Заслухавши суддю-доповідача та учасників судового засідання, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить висновку про таке.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Враховуючи, що висновки суду у вироку стосовно фактичних обставин вчиненого кримінального правопорушення, доведеності вини та правильність правової кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 185 КК України в апеляційній скарзі обвинуваченого не оспорюються, то вказані обставини судом апеляційної інстанції не перевіряються.

Відповідно до вимог ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно з вимогами ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, з урахуванням ступеня тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, особи винного та обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, це покарання за своїм видом і розміром має бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, а також з урахуванням обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.

За змістом ст. 75 КК України рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані в сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання. Вирішення цього питання належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Разом із тим, процес призначення покарання, а саме врахування усіх факторів, які мають бути взяті до уваги для обрання виду та розміру покарання, слід розцінювати як сукупність етапів, послідовність яких має значення для прийняття обґрунтованого судового рішення в цій частині.

При цьому первинним етапом має бути оцінка ступеня тяжкості кримінального правопорушення, який має значною мірою звузити межі для прийняття конкретного рішення щодо виду та розміру покарання. Наступним етапом вже є врахування обставин, які позитивно або негативно характеризують особу винного, та обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання.

Так, ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, який згідно з положеннями ст. 12 КК України є тяжким кримінальним правопорушенням, санкція якого, передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років.

Обираючи обвинуваченому ОСОБА_7 захід примусу, суд першої інстанції, на виконання приписів зазначеної вище норми кримінального закону та положень судової практики, врахував: характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину; особу обвинуваченого, який є громадянином України, офіційно не працевлаштований, має середню освіту, не одружений, осіб на утриманні не має, зареєстрованого та проживаючого в м. Одеса, за місцем проживання характеризується задовільно, раніше неодноразово судимого за корисливі злочини проти власності, на наркологічному та психіатричному обліку у лікаря не перебуває; конкретні обставини кримінального правопорушення - щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та рецидив злочину.

Посилаючись у вироку на зазначені вище обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що мета покарання, передбачена ч. 2, 3 ст. 50 КК України, може бути досягнута при призначенні обвинуваченому покарання у мінімальних межах санкції інкримінованого кримінального правопорушення, яке необхідне відбувати реально. На думку апеляційного суду, даний вид та розмір покарання повністю досягне мети його призначення та призведе до позитивних змін в особистості обвинуваченого, які творять у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки.

Крім того, як обґрунтовано послався у вироку суд першої інстанції, новий злочин обвинувачений вчинив менше ніж через рік після відбуття покарання за попереднім вироком суду, тобто, така форма посткримінальної поведінки обвинуваченого свідчить про те, що останній на шлях виправлення не бажає ставати, не бажає змінювати життєву позицію, проявляє суспільну небезпечність, яка виражається у вчиненні тяжких умисних злочинах проти власності, що порушує нормальний порядок співіснування у соціумі, за дотримання якого правове життя набуває стабільності та передбачуваності, що вказує на його не зацікавленість у збереженні соціального порядку.

Надаючи оцінку твердженням апеляційної скарги обвинуваченого щодо необхідності врахування такої пом`якшуючої обставини, як вчинення кримінального правопорушення у наслідок тяжких особистих обставин, а саме перебування у скрутному фінансовому становищі, є недоречним, оскільки необхідність коштів не може зумовити вчинення кримінальних правопорушень та вважатися обставиною, яка пом`якшує покарання. Натомість, на момент вчинення кримінального правопорушення обвинувачений ОСОБА_7 був працездатною особою, не мав жодних обмежень та протипоказань за станом здоров`я до праці, однак, джерелом засобів для існування обрав злочину діяльності.При цьому, колегія суддів звертає увагу на конкретні обставини справи, які встановлено судом першої інстанції, а саме, ОСОБА_7 для викрадення майна потерпілого проник у середину салону автомобілю, використавши пристрій для зчитування коду автосигналізації,тобто вказаний злочин був спланованим обвинуваченим та ним здійснювались дії щодо підготовки до його вчинення.

При цьому, колегія суддів враховує, що є членом релігійної організації та є наставником по виховній роботі з алко- та наркозалежними громадян, проте зазначає, що дані обставини не перешкодили йому вчинити тяжкий корисливий злочин, а відтак вони не утворюють моральних запобіжників при визначенні ним моделі поведінки.

Звільнення від відбування покарання з випробуванням (ст. 75 КК України) може застосовуватися у випадках, коли у матеріалах кримінального провадження є дані, які є свідченням того, що зниження суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення та самого засудженого зумовлює можливість його виправлення без ізоляції від суспільства. При цьому, наявності двох обставин, що пом`якшують покарання, на думку апеляційного суду, не можуть бути вирішальними обставинами, які дають підстави для застосування положень ст. 75 КК України (постанова ВС від 10.08.2021 у справі № 235/689/20 (провадження № 51-1411км21).

Аналіз сукупності наведених фактів, враховуючи попередню соціальну поведінку обвинуваченого та його характеристику у загальносоціальному плані, колегія суддів не вбачає підстав, які вказували б на неправильність застосування судами закону України про кримінальну відповідальність, що призвело б до невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, оскільки встановлених обставини, що пом`якшують покарання, недостатньо для застосування вимог ст. 75 КК України при призначенні покарання, та погоджується з визначеним видом і розміром призначеного покарання, оскільки врахуванню підлягали всі наявні у кримінальному провадженні обставини.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався практики Європейського суду з прав людини відповідно до якої, складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (справа «Скополла проти Італії» від 17.к09.2009 року). Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити особистий і надмірний тягар для особи (справа «Ізмайлов проти Росії» від 16 10 2008 року).

Істотних порушень вимог КПК України, які б слугували підставами для скасування вироку, апеляційним судом не встановлено.

З огляду на наведене, враховуючи положення ч. 1 ст. 404 КПК України, оскільки апеляційна скарга сторони захисту не містять у собі доказів щодо скасування або зміни вироку, у апеляційного суду, з урахуванням положень ст.ст. 409, 412 КПК, відсутні підстави для скасування вироку, а тому апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

ВирокПриморського районного суду м. Одеси від 29 лютого 2024 року в рамках кримінального провадження № 0000696, внесеного до ЄРДР 04.09.2023 року, відносно ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 185 КК України, - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим - в той же строк з моменту отримання копії ухвали.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4