УХВАЛА

22 липня 2024 року

м. Київ

справа № 335/6329/23

провадження № 51-3546 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Орджонікідзевський районний суд міста Запоріжжя від 17 січня 2024 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 18 квітня 2024 року,

встановив:

У касаційній скарзі засуджений порушує питання про перегляд указаних судових рішень судом касаційної інстанції.

Перевіривши касаційну скаргу на відповідність вимогам ст. 427 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), Суд дійшов висновку, що скаргу подано без додержання вимог пунктів 4 та 5 ч. 2, частини 3 зазначеної статті.

У касаційній скарзі, зокрема, зазначаються обґрунтування вимог із зазначенням того, у чому полягає незаконність чи необґрунтованість судового рішення, із зазначенням того, яке рішення має прийняти суд касаційної інстанції. Якщо особа не бажає брати участі у касаційному розгляді, вона зазначає це в касаційній скарзі.

Відповідно до ст. 438 КПК підставами для зміни або скасування судових рішень судом касаційної інстанції є: істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. При вирішенні питання про наявність зазначених підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу.

Посилаючись у касаційній скарзі на незаконність судового рішення, особа, котра подає касаційну скаргу, має вказати на конкретні порушення закону, які є підставами для скасування або зміни судового рішення і які, на її думку, були допущені судами при винесенні судових рішень, а також навести конкретні аргументи на обґрунтування кожної позиції.

При цьому слід враховувати, що відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Проте наведених положень процесуального закону засудженим не дотримано.

Засуджений, як убачається зі змісту касаційної скарги, заперечує відповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК), посилається на неповноту судового розгляду (ст. 410 КПК), що в силу статей 433, 438 КПК не є предметом перевірки в порядку касаційної процедури.

Також, зазначаючи про незаконність судових рішень, засуджений посилається, зокрема, на положення статей 412, 413, 414 КПК, однак у своїй касаційній скарзі скаржник належним чином не обґрунтовує у чому полягає порушення зазначених норм цього Кодексу судами першої та апеляційної інстанцій.

Крім того, порушуючи питання про скасування / зміну судових рішень обох інстанцій щодо нього, засуджений в касаційній скарзі взагалі не зазначає, яких порушень припустився апеляційний суд, яких доводів касаційних скарг сторони захисту не перевірив, розглядаючи кримінальне провадження за апеляційними скаргами сторони захисту.

Відповідно до положення ст. 436 КПК суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право: 1) залишити судове рішення без зміни, а касаційну скаргу - без задоволення; 2) скасувати судове рішення і призначити новий розгляд у суді першої чи апеляційної інстанції; 3) скасувати судове рішення і закрити кримінальне провадження; 4) змінити судове рішення.

Разом з тим, засуджений у прохальній частині касаційної скарги порушує питання про скасування судових рішень щодо нього та: просить закрити кримінальне провадження за ч. 4 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК), однак при цьому у касаційній скарзі не посилання на жодну з підстав для закриття кримінального провадження, передбачених ст. 284 КПК; перекваліфікувати його дії за ч. 4 ст. 186 КК на іншу статтю, яка б відповідала вчиненому ним діянням, однак не зазначає за якою статтею мають бути кваліфіковані його дії. Отже прохальна частина касаційної скарги засудженого у цій частині не відповідає положенням ст. 436 КПК.

Усупереч ч. 3 ст. 427 КПК засуджений не зазначив чи бажає він брати участь у касаційному розгляді.

Оскільки касаційна скарга не відповідає вимогам, передбаченим ст. 427 КПК, Суд вважає за необхідне на підставі ч. 1 ст. 429 цього Кодексу залишити скаргу без руху й установити строк для усунення допущених недоліків.

Керуючись ч. 1 ст. 429 КПК, Суд

постановив:

Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Орджонікідзевський районний суд міста Запоріжжя від 17 січня 2024 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 18 квітня 2024 року залишити без руху, надавши йому п`ятнадцятиденний строк для усунення недоліків із дня отримання ним ухвали.

У разі невиконання вимог касаційну скаргу буде повернуто особі, яка її подала.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3