"13" листопада 2024 р. Справа № 363/3816/24
УХВАЛА

Іменем України

13 листопада 2024 року м. Вишгород

Вишгородський районний суд Київської області у складі: головуючої судді ОСОБА_1 , за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , захисника адвоката ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань у м. Вишгороді кримінальне провадження, внесене до ЄРДР 30.11.2023 року за №0003041, відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Ряшки, Чернігівської області, громадянина України, що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого вироком від 26.04.2024 року Києво-Святошинського районного суду Київської області за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 185 КК України до покарання у виді 5 років позбавлення волі, звільненого від відбуття призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком 2 роки, обвинуваченого за ч. 4 ст. 408 КК України,-

УСТАНОВИВ:

До Вишгородського районного суду Київської області надійшов обвинувальний акт з реєстром матеріалів досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні.

Так, ухвалою суду від 05.08.2024 року призначене підготовче судове засідання по вказаному кримінальному провадженню, відносно ОСОБА_5 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 408 ч. 4 КК України на 14 год. 30 хв. дня 11.09.2024 року.

Відповідно до ухвали Вишгородського районного суду Київської області від 11.09.2024 року призначено судовий розгляд вказаного обвинувального акта у кримінальному провадженні за №0003041 від 30.11.2023 року, відносно ОСОБА_5 , обвинуваченого за ч. 4 ст. 408 КК України, у судовому засіданні в приміщенні Вишгородського районного суду на 18.09.2024 року, розгляд кримінального провадження вирішено здійснювати суддею однособово у закритому судовому засіданні.

18.09.2024 року, за клопотанням прокурора продовженострок дії запобіжного заходу, обраного щодо обвинуваченого ОСОБА_5 , у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів, тобто по 16.11.2024 року включно та, утримувати його на гауптвахті ІНФОРМАЦІЯ_2 (по АДРЕСА_3 ).

13.11.2024прокурор звернувся до суду з клопотанням, в якому просив продовжити строк дії, обраного раніше обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, без визначення розміру застави, на строк 60 днів. Посилався на те, що продовжують існувати ризики, передбачені п. п. 1, 2, 3, 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки ОСОБА_5 , обвинувачуються у вчиненні особливо тяжкого злочину та усвідомлюючи тяжкість покарання, яке загрожує в разі визнання його винним, може вчинити дії, спрямовані на переховування від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності за вчинений злочин; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином. Прокурор вважав, що саме такий запобіжний захід забезпечить належне виконання обов`язків обвинуваченим, а також просив, відповідно до вимог ч. 4 ст. 183 КПК України не визначати розмір застави та врахувати положення ч. 8 ст. 176 КК України щодо неможливості застосуванні інших, більш м`яких запобіжних заходів.

Обвинувачений ОСОБА_5 та його захисник ОСОБА_4 з клопотанням прокурора не погоджувалися, оскільки на їх думку прокурором не доведені ризики, передбачені ст. 177 КПК України, а відтак просили відмовити прокурору в задоволенні цього клопотання та обрати обвинуваченому запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Вирішуючи заявлене прокурором клопотання про продовження строку дії, обраного ОСОБА_5 раніше запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд зазначає наступне:

Під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

При цьому в ирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування.

За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення, - випливає зі змісту ст. 331 КПК України.

Так, розділом ІІ глави 18 КПК України, зокрема ст. ст. 131, 176 вказаного Кодексу передбачено, що запобіжні заходи, в тому числі і тримання під вартою, є одними з видів заходів забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 177 КПК України - метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Частина 1 ст. 183 КПК України вказує на те, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 6 та ч. 8 ст. 176 цього Кодексу.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки, випливає зі змісту ч. 2 п. 5 ст. 183 КПК України.

Відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року, передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України, яке відповідно до ст. 12 КК України є особливо тяжким злочином, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до дванадцяти роківпозбавлення волі.

Судом встановлено, що ухвалою слідчого судді Вишгородського районного суду Київської області від 29.07.2024 року ОСОБА_5 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою по 26.09.2024 року включно, який потім ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 18.09.2024 року, за клопотанням прокурора було продовжено на строк 60 днів, тобто по 16.11.2024 року включно.

Так, згідно положень ст. 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практики Європейського суду з прав людини, обмеження права особи на свободу чи особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. В кожному випадку, як підкреслює Європейський суд з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Згідно з практикою Європейського Суду, зокрема рішенням у складі Великої палати у справі «Labitav.Italy» від 06.04.2000 року, тримання під вартою є виправданим у певному випадку, лише якщо конкретні ознаки розкривають наявність публічного інтересу, що переважає, попри презумпцію невинуватості, над повагою до особистої свободи.

За правовими позиціями ЕСПЛ ризиками у кримінальному провадженні є наявність відомостей, які свідчать про можливість виникнення у майбутньому проявів протиправної поведінки обвинуваченого, тобто ризиком, у контексті кримінального провадження, є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню, судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Суд, ретельно вислухавши позицію сторін кримінального провадження та дослідивши подане прокурором клопотання вважає, що на момент його розгляду прокурором доведено наявність достатніх підстав вважати, що існують ризики, передбачені п. п. 1 та 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: переховуватися від суду, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином. На підтвердження зазначених ризиків, відповідно до вимог ст. 178 КПК України, свідчить: вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_5 у разі визнання його винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується; вік та стан здоров`я обвинуваченого; міцність його соціальних зв`язків в місці постійного проживання, його репутацію, майновий стан, наявність судимості.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. Суд зазначає, що ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови»). Суворість покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти або повторного вчинення злочинів («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).

Суд не погоджується з доводами прокурора про те, що обвинувачений може знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення та незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні, оскільки посилання прокурора на вказані ризики не знайшли свого підтвердження під час розгляду клопотання.

З урахуванням наведеного, а саме - наявності ризиків, передбачених п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, обставин кримінального правопорушення, даних про особу обвинуваченого, суд вважає, що на даний час, існують підстави для продовження строку дії, обраного раніше запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. При цьому, не встановлено будь-яких даних щодо неможливості перебування обвинуваченого ОСОБА_5 в умовах гауптвахти Центрального управління ВСП.

Також, суд зазначає, що відповідно до ч. 8 ст. 176 КПК України - під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених ст. ст. 402-405, 407, 408, 429 КК України, застосовується виключно запобіжний захід, визначений п. 5 ч. 1 цієї статті (тримання під вартою).

З огляду на приписи ст. 131, ч. 1 та 3 ст. 176, ст. 177, ч. 1 ст. 183 Кодексу - запобіжні заходи у кримінальному провадженні використовують для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого, тримання під вартою є винятковим і найбільш суворим серед таких запобіжних заходів, як особисте зобов`язання, особиста порука, застава, домашній арешт, оскільки під час його застосування особу позбавляють свободи. Водночас такий запобіжний захід порівняно з указаними більш м`якими запобіжними заходами за певних умов може стати єдиним дійсно дієвим й обґрунтованим запобіжним заходом для виконання завдань кримінального провадження, зокрема, в умовах воєнного стану, коли забезпечення правопорядку в державі ускладнено, а масові загрози життю і здоров`ю людей, іншим їхнім засадничим правам і свободам надвисокі. За таких умов без тримання особи під вартою, особливо якщо така потреба зумовлена тяжкістю й характером злочину, у якому обвинувачують особу, наявністю ризиків, визначених ст. 177 Кодексу, практично неможливо буде забезпечити виконання цією особою процесуальних обов`язків, запобігти її спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, іншій неналежній процесуальній поведінці, що перешкоджатиме здійсненню кримінального провадження або й зовсім унеможливить його й створюватиме у зв`язку із цим загрози низці публічних інтересів.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 183 КПК України - суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених ч. 4 цієї статті.

Так, ч. 4 вказаної статті зазначає, що суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені ст. ст. 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченому в тому числі і ст. 408 КК України.

З урахуванням досліджених доводів сторін, обставин кримінального правопорушення, що інкримінується обвинуваченому, суд вважає, що запобігти ризикам, що продовжують існувати і забезпечити можливість судового розгляду кримінального провадження може виключно запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, а доводи сторони захисту, щодо доцільності обрання обвинуваченому більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, а саме домашнього арешту, не спростовують вищевказаних висновків суду.

Стаття 197 КПК України зазначає, що строк дії ухвали суду про продовження строку тримання під вартою не може перевищувати шістдесяти днів. Оскільки закінчити розгляд справи до встановленого, ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 18.09.2024 року строку, не є можливим з причин, що не залежать від суду, тому обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою обвинуваченому підлягає продовженню на строк 60 днів, тобто по 11.01.2025 року включно.

Керуючись ст. ст. 176, 177, 331, 316, 391 КПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора Дарницької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону ОСОБА_3 - про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою - задовольнити.

Продовжити строк дії запобіжного заходу, обраного щодо обвинуваченого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів, тобто по 11.01.2025 року включно та, утримувати його на гауптвахті ІНФОРМАЦІЯ_2 (по АДРЕСА_3 ).

Ухвала в частині продовження строку дії обраного щодо обвинуваченого ОСОБА_5 , запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою діє по 11 січня 2025 року включно.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку обвинуваченими, їх захисниками, прокурором, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Подання апеляційної скарги на ухвалу суду не зупиняє її виконання та судовий розгляд у суді першої інстанції.

Повний текст ухвали оголошено 13.11.2024 року о 12 год. 00 хв.

Головуюча суддя: ОСОБА_1