ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2024 року

м. Хмельницький

Справа № 683/2980/21

Провадження № 11-кп/4820/486/24

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Хмельницького апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

ОСОБА_8

захисника ОСОБА_9

представника потерпілого ОСОБА_10 ОСОБА_11

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Хмельницькому в режимі відеоконференції апеляційну скаргу прокурора Хмельницької окружної прокуратури ОСОБА_12 на вирок Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 27 травня 2024 року в об`єднаному кримінальному провадженні №0000238 та № 000150, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець міста Старокостянтинів Хмельницької області, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий, визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 342 КК України, та визнаний невинуватим і виправданий за частиною 2 статті 121 КК України,

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянин України, уродженець міста Старокостянтинів Хмельницької області, зареєстрований та фактично проживаючий за адресою: АДРЕСА_3 , раніше не судимий, визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 342 КК України, та визнаний невинуватим і виправданий за частиною 2 статті 345 КК України,

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянин України, уродженець с. Аскіс Аскіського району Красноярського краю російської федерації, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 , фактично проживаючий за адресою: АДРЕСА_5 , не судимий в порядку ст. 89 КК України, визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 121 КК України, та

В С Т А Н О В И Л А :

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення та встановлені судом обставини

Вироком Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 27 травня 2024 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.342 КК України та призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі 3 000 (трьох тисяч) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51 000 (п`ятдесят одну тисячу) гривень.

За ч.2 ст.345 КК України ОСОБА_6 визнано невинуватим та виправдано у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.345 КК України.

Міру запобіжного заходу ОСОБА_6 , до набрання вироком законної сили, залишено попередню домашній арешт.

ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.342 КК України та призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі 3 000 (трьох тисяч) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51 000 (п`ятдесят одну тисячу) гривень.

За ч.2 ст.121 КК України ОСОБА_7 визнано невинуватим та виправдано у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України.

Міру запобіжного заходу ОСОБА_7 , до набрання вироком законної сили, залишено попередню домашній арешт.

ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України та призначено йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

Відповідно до ст.75 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування покарання з випробуванням і встановлено йому іспитовий строк тривалістю 3 (три) роки, з покладенням обов`язків, передбачених статтею 76 КК України: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи та навчання, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Міру запобіжного заходу ОСОБА_8 до набрання вироком законної сили залишено попередню домашній арешт.

Цивільний позов ОСОБА_13 до ОСОБА_6 та ОСОБА_14 про відшкодування моральної шкоди залишено без розгляду.

Цивільний позов ОСОБА_15 до ОСОБА_6 та ОСОБА_14 про відшкодування моральної шкоди залишено без розгляду.

Питання речових доказів вирішено згідно зі ст.100 КПК України.

Відповідно до вироку суду 24.07.2021 року біля 21 год. 10 хв., під час несення служби на службовому автомобілі марки «Toyota», моделі «Priys», д.н.з. НОМЕР_1 , на території обслуговування, лейтенант поліції, інспектор СРПП ВП №1 Хмельницького РУП ГУ НП в Хмельницькій області ОСОБА_13 , спільно із капралом поліції, поліцейським СРПП ВП №1 Хмельницького РУП ГУ НП в Хмельницькій області ОСОБА_15 , в ході оформлення адміністративного правопорушення по АДРЕСА_6 стосовно ОСОБА_7 , який керував автомобілем марки «BMW 3», д.н.з. НОМЕР_2 , з порушенням ПДР, в складі екіпажу (РОКФОР 631), запропонували останньому пройти до службового автомобіля для складання протоколу про адміністративне правопорушення.

Під час пішого руху від автомобіля марки «BMW 3» до службового автомобіля, ОСОБА_7 , усвідомлюючи, що працівники поліції, які були одягнені у формений одяг, виконують свої службові обов`язки, почав вести себе агресивно, висловлюватись нецензурною лайкою відносно останніх.

У подальшому ОСОБА_7 , присівши на заднє сидіння службового автомобіля, прийняв рішення вийти з нього, в ході чого голосно кричав та штовхав інспектора СРПП ВП №1 Хмельницького РУП ГУ НП в Хмельницькій області ОСОБА_13 , при цьому продовжував не виконувати законних вимог працівників поліції щодо припинення протиправної поведінки, чим вчинив опір законним діям працівників поліції ОСОБА_13 та ОСОБА_15 , які в силу положень Закону України «Про Національну поліцію» прийняли рішення про застосування необхідних і пропорційних заходів примусу.

В той час пасажир вказаного вище автомобіля ОСОБА_6 , усвідомлюючи, що працівники поліції, які були одягнені у формений одяг, виконують свої службові обов`язки, підійшов до службового автомобіля та вимагав від працівників поліції відпустити ОСОБА_7 , при цьому ОСОБА_6 поводив себе агресивно, відштовхнув поліцейського СРПП ВП №1 Хмельницького РУП ГУ НП в Хмельницькій області ОСОБА_15 та проникнувши через незачинені задні двері до службового автомобіля, схопив за ремінь інспектора СРПП ВП № 1 Хмельницького РУП ГУ НП в Хмельницькій області ОСОБА_13 , намагався витягнути його з автомобіля і протягом тривалого часу не виконував законних вимог працівників поліції припинити протиправну поведінку, чим вчинив опір законним діям працівників поліції ОСОБА_13 та ОСОБА_15 , які у силу положень Закону України «Про Національну поліцію» прийняли рішення про застосування необхідних і пропорційних заходів примусу - фізичної сили для припинення протиправної поведінки ОСОБА_6 , який вчинив активну фізичну протидію.

Оскільки, ОСОБА_6 не наносив будь-яких тілесних ушкоджень працівникам правоохоронного органу ОСОБА_13 та ОСОБА_15 у зв`язку з виконанням цими працівниками службових обов`язків, то в діях ОСОБА_6 відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.345 КК України, а тому на підставі п.3 ч.1 ст.373 КПК України його виправдано по вказаному епізоду.

Крім того, 20 жовтня 2021 року близько 23.00 години ОСОБА_8 , перебуваючи на тротуарній доріжці, що розташована навпроти відділення банку АТ «Райффайзен банк Аваль», що по АДРЕСА_7 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, з метою спричинення тілесних ушкоджень, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, та можливі наслідки, умисно наніс один удар сокирою по тулубу лежачого на землі ОСОБА_10 , яку попередньо взяв у багажному відділенні власного автомобіля марки «Mazda», моделі «6», д.н.з. НОМЕР_3 , в результаті чого останній отримав тілесне ушкодження, а саме тупу травму живота, травматичний розрив великого чепця, гематому брижі поперечно-обідкової кишки, внутрішньочеревну кровотечу (700 мл свіжої крові із згортками), гематому в ділянці середньо-лівого квадранта живота, які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, що небезпечні для життя в момент заподіяння, і котрі без надання медичної допомоги, за звичайним перебігом, закінчуються чи можуть закінчитись смертю.

Також згідно обвинувального акту ОСОБА_7 обвинувачувався в тому, що він 20 жовтня 2021 року близько 23 години спільно з ОСОБА_8 , перебуваючи на тротуарній доріжці, яка розташована навпроти відділення банку АТ «Райффайзен банк Аваль», що по АДРЕСА_7 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, з метою спричинення тілесних ушкоджень, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій та можливі наслідки, умисно, групою осіб, нанесли близько десяти ударів ногами по тілу лежачого на землі ОСОБА_10 , при цьому ОСОБА_8 в свою чергу наніс також близько чотирьох ударів сокирою по тулубу ОСОБА_10 , яку попередньо взяв у багажному відділенні власного автомобіля марки «Mazda», моделі «6», д.н.з. НОМЕР_3 , в результаті чого останній отримав тілесні ушкодження:

- тупу травму живота, травматичний розрив великого чепця, гематому брижі поперечно-обідкової кишки, внутрішньочеревну кровотечу (700 мл свіжої крові із згортками), гематому в ділянці середньо-лівого квадранта живота, які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, що небезпечні для життя в момент заподіяння, і котрі без надання медичної допомоги, за звичайним перебігом, закінчуються чи можуть закінчитись смертю,

- лінійні переломи основної фаланги І пальця правої стопи в ділянці проксимального метадіафіза і тіла кістки без зміщення, які відноситься до категорії середньої степені тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я,

- гематому в ділянці верхньої третини передньої поверхні правої плечової кістки, яка відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень.

Вказані дії ОСОБА_7 органом досудового розслідування кваліфіковано за ч.2 ст.121 КК України, як умисне заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, вчинене групою осіб.

Суд дійшов висновку, що ОСОБА_7 не наносив будь-яких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_16 , тому в діях ОСОБА_7 відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, та на підставі п.3 ч.1 ст.373 КПК України його виправдав по вказаному епізоду.

У зв`язку із відсутністю в діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, із обвинувачення ОСОБА_8 виключено кваліфікуючу ознаку - вчинення кримінального правопорушення групою осіб, а дії самого обвинуваченого ОСОБА_8 судом перекваліфіковано із ч.2 ст.121 КК України на ч.1 ст.121 КК України, як умисне заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння.

Крім того, згідно обвинувального акту ОСОБА_8 обвинувачувався в тому, що він крім заподіяння 20 жовтня 2021 року потерпілому ОСОБА_10 тяжкого тілесного ушкодження, ще також заподіяв потерпілому ОСОБА_10 лінійні переломи основної фаланги І пальця правої стопи в ділянці проксимального метадіафіза і тіла кістки без зміщення, які відноситься до категорії середньої степені тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я, крім того гематому в ділянці верхньої третини передньої поверхні правої плечової кістки, яка відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень.

Однак, в ході судового розгляду встановлено, що лінійний перелом основної фаланги І пальця правої стопи, тобто тілесне ушкодження середньої степені тяжкості, та гематома в ділянці верхньої третини передньої поверхні правої плечової кістки, тобто легке тілесне ушкодження, потерпілий ОСОБА_10 отримав внаслідок удару об бордюр та падіння на тротуарну доріжку. Самостійне отримання потерпілим ОСОБА_10 вказаних тілесних ушкоджень підтверджується як показами самого потерпілого, так і показами судово-медичного експерта ОСОБА_17 , згідно яких потерпілому завдано лише одне тяжке тілесне ушкодження, а інших два, тобто тілесне ушкодження середньої степені тяжкості та легке тілесне ушкодження, потерпілий міг отримати під час падіння.

У зв`язку із цим, суд виключив із обвинувачення ОСОБА_8 заподіяння потерпілому ОСОБА_10 лінійного перелому основної фаланги І пальця правої стопи в ділянці проксимального метадіафіза і тіла кістки без зміщення, які відноситься до категорії середньої степені тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я, а також заподіяння гематоми в ділянці верхньої третини передньої поверхні правої плечової кістки, яка відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

Прокурор не погоджуючись із вироком суду, подав апеляційну скаргу та згодом доповнення до неї.

В апеляційні скарзі прокурор просить вирок Старокостянтинівського районного суду від 27.05.2024 скасувати та ухвалити новий, яким:

-визнати ОСОБА_6 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, та призначити покарання у виді 2 років позбавлення волі, а також визнати його винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.342 КК України, та призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік 6 місяців. На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом часткового складання покарань остаточне покарання призначити у виді 2 років 6 місяців позбавлення волі. На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням і встановленням іспитового строку тривалістю 2 роки, з покладенням обов`язків відповідно до ст.76 КК України;

-визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбачених ч. 2 ст. 342 КК України, та призначити покарання у виді 1 року 6 місяців позбавлення волі, та у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, та призначити покарання у виді 8 років позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинання більш суворого покарання менш суворого, призначити остаточне покарання у виді 8 років позбавлення волі.

-визнати ОСОБА_8 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, та призначити покарання у виді 8 років позбавлення волі.

Прокурор просить змінити ОСОБА_7 , та ОСОБА_8 запобіжний захід у виді домашнього арешту на запобіжний захід у виді тримання під вартою та зарахувати обвинуваченим їх строк тримання під вартою під час досудового розслідування.

У доповненні до апеляційної скарги прокурор зазначив, що окрім зазначених в апеляційній скарзі ним доводів, судом першої інстанції допущено порушення вимог п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України, а саме, як у мотивувальній так і у резолютивній частині оскаржуваного вироку, з поміж іншого не зазначено рішення про зарахування тримання під вартою під час досудового розслідування.

Вважає, що вирок суду підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Прокурор вказує, що суд першої інстанції не дотримався вимог частини 1 статті 91 КПК України, статті 94 КПК України, ст.. 370 КПК України, статті 84 КПК України, а саме однобічно та упереджено оцінив показання сторони захисту, належної мотивації неврахування доказів сторони обвинувачення не навів, хоча в судову засіданні досліджено достатньо доказів, які з точки зору належності, допустимості, достатності та взаємозв`язку підтверджують правильність кваліфікації органом досудового розслідування дій обвинувачених та які були достатніми для визнання їх винуватими і засудження за ч. 2 ст. 345 та ч. 2 ст. 121 КК України.

Зазначає, що суд першої інстанції необґрунтовано перекваліфікував дії ОСОБА_8 із ч.2 ст.121 КК України на ч.1 ст.121 КК України, виключивши кваліфікуючу ознаку вчинення групою осіб, а в діях ОСОБА_7 виключив склад кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.121 КК України.

При цьому суд мотивував своє рішення тим, що ОСОБА_7 вину не визнав та вказав про відсутність дій протиправного характеру з його сторони; показами потерпілого ОСОБА_10 , який заперечив факт нанесення йому тілесних ушкоджень ОСОБА_7 та вказав, що лише одне тілесне ушкодження йому заподіяв обвинувачений ОСОБА_8 , вдаривши його один раз у живіт. Інші тілесні ушкодження потерпілий ОСОБА_10 отримав внаслідок падіння.

Прокурор вказує, що судом безпідставно та невмотивовано не взято до уваги покази свідка ОСОБА_18 та свідка ОСОБА_19 (до одруження Німенька ОСОБА_20 , що надані у судовому засіданні та під час проведення з ними слідчих експериментів. Водночас судом не визнано їх неналежними чи недопустимими.

Свідок ОСОБА_18 у судовому засіданні та під час проведення слідчого експерименту вказав на механізм та кількість (в сукупності не менше 15 ударів) нанесених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 потерпілому ОСОБА_16 спільних ударів. Аналогічні покази були надані свідком ОСОБА_21 (до одруження ОСОБА_22 , які вона дала у судовому засіданні та під час проведення слідчого експерименту, в частині механізму та кількості (в сукупності не мене 10 ударів), нанесених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 потерпілому ОСОБА_16 спільних ударів.

У вироку суд першої інстанції посилається на висновок судово-медичної експертизи № 110 від 01.11.2021, згідно з яким у ОСОБА_10 виявлено тілесні ушкодження, однак судом однобічно враховуються показання судово-медичного експерта ОСОБА_17 , надані в судовому засіданні, та одночасно не надається оцінка його показанням у частині виникнення тілесного ушкодження, а саме тупої травми живота, травматичного розриву великого чепця, гематоми брижі, поперечно-обідкової кишки, внутрішньочеревної кровотечі, гематоми в ділянці середньо лівого квадранта живота, які могли виникнути від двох дій: ударів тупого твердого предмету з обмеженою контактуючою поверхнею (кулаком чи ногою), нанесеними в одну і ту саму точку, і відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, що небезпечні для життя в момент заподіяння, і котрі без надання медичної допомоги, за звичайним перебігом, закінчуються чи можуть закінчитись смертю, чим допустив істотне порушення кримінального процесуального закону.

Прокурор зазначає, що суд необгрунтовано виправдав ОСОБА_6 за ч.2 ст.345 КК України, виключивши склад кримінального правопорушення в діях останнього.

Суд мотивував своє рішення тим, що ОСОБА_6 свої дії спрямовані на умисне спричинення ним тілесних ушкоджень працівникам поліції не визнав, при цьому суд не взяв до уваги висновок судово-медичної експертизи №55 від 26.07.2021 року, згідно якого у ОСОБА_23 виявлено легкі тілесні ушкодження, у вигляді крововиливів по задній поверхні лівого плеча в нижній третині, висновок додаткової судово-медичної експертизи №85 від 17.09.2021 року, згідно якого тілесні ушкодження у ОСОБА_24 утворитись під час подій, що зафіксовані на відеозаписі із мобільного телефону свідка ОСОБА_25 ; висновок судово-медичної експертизи №54 від 26.07.2021 року, згідно якого у ОСОБА_13 виявлено одне легке тілесне ушкодження; у вигляді садна на передній поверхні живота; висновок додаткової судово-медичної експертизи №84 від 17.09.2021 року, згідно якого тілесне ушкодження у ОСОБА_13 могло утворитись під час подій, що зафіксовані на відеозаписі з мобільного телефону свідка ОСОБА_25 , оскільки вони суперечать показам потерпілих ОСОБА_15 та ОСОБА_13 , які ствердно в судовому засіданні заявили, що будь-яких ударів ОСОБА_6 їм не наносив, а виявлені у них тілесні ушкодження є незначними, і ким та коли вони заподіянні вони сказати точно не можуть.

Прокурор вказує, що одночасно з цим жодних мотивів, крім показів потерпілих, щодо визнання даних висновків недопустимими чи неналежними, судом не наведено, також як і не мотивовано відеозаписів з мобільного телефону ОСОБА_25 , чим допущено істотне порушення кримінального процесуального закону.

Надані покази потерпілих ОСОБА_15 та ОСОБА_13 в частині того, що під час вчинення опору ОСОБА_6 висловлював їм погрози фізичною розправою, а в подальшому після подій за його участі у них виникли тілесні ушкодження (хоча на їхню думку і незначні), але вони пов`язані з безпосереднім виконанням своїх посадових обов`язків, враховані судом однобічно, їх не взято до уваги.

Позиції учасників судового провадження

Прокурор просив задовольнити у повному обсязі вимоги апеляційної скарги та визнати ОСОБА_6 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 345 КК України, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 винними у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, призначити їм покарання, а також зарахувати строк попереднього ув`язнення, з наведених в апеляційній скарзі підстав.

Представник потерпілого ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_11 не підтримав апеляційної скарги прокурора, просив відмовити у її задоволенні, вважав вирок суду законним та обґрунтованим.

Потерпілі ОСОБА_10 , ОСОБА_13 та ОСОБА_15 у судове засідання не з`явилися, були належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду, поважних причин неприбуття не повідомили, що не перешкоджає проведенню апеляційного розгляду у їх відсутність, відповідно до вимог ч.4 ст.405 КПК України.

Обвинувачені ОСОБА_6 , ОСОБА_8 та їх захисник ОСОБА_9 заперечували проти задоволення вимог апеляційної скарги прокурора, наполягали, що підстав для скасування вироку суду першої інстанції немає, вважали вирок суду законним та обґрунтованим.

Обвинувачений ОСОБА_7 наполягав на проведені апеляційного розгляду у відсутність захисника, підтвердив, що адвокат ОСОБА_26 мав повноваження на його захист тільки у суді першої інстанції, заперечував проти задоволення вимог апеляційної скарги прокурора, вважав вирок суду законним та обґрунтованим, відсутні підстави для скасування вироку суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, позиції учасників судового розгляду, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Мотиви суду

Згідно зі статтею 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Європейської конвенції з прав людини кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Пунктом другим цієї ж статті передбачено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Згідно вимог статті 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ст. 94 КПК України суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, повинен оцінювати кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів із точки зору достатності та взаємозв`язку.

Ухвалюючи вирок, суд, у відповідності до статті 368 КПК України, серед іншого повинен вирішити питання чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа, чи містить це діяння склад кримінального правопорушення та чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення.

В силу частини 3 статті 62 Конституції України, положень статті 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно обвинувального акту, органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 345 КК України, як умисне заподіяння працівникові правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 обвинувачувалися у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 121 КК України, тобто в спричиненні умисного тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, вчинене групою осіб.

Суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність у діях ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, у діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, визнав ОСОБА_7 невинуватим у вчиненні цього злочину та виправдав у зв`язку із відсутністю в його діях складу зазначеного кримінального правопорушення, дії ОСОБА_8 кваліфікував за ч.1 ст. 121 КК України.

У поданій апеляційній скарзі прокурор, не погоджуючись із висновками суду першої інстанції, просить вирок скасувати та ухвалити новий, як засудити ОСОБА_7 та ОСОБА_8 за 2 статті 121 КК України, а ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 345 КК України, оскільки вважає, що місцевий суд необґрунтовано перекваліфікував дії ОСОБА_8 із ч.2 ст.121 КК України на ч.1 ст.121 КК України, виключивши кваліфікуючу ознаку вчинення групою осіб, визнавши ОСОБА_7 невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, а ОСОБА_6 - у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 345 КК України.

Відповідно до вимог статті 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Вирок суду в частині визнання ОСОБА_6 та ОСОБА_7 винними у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.342 КК України сторонами кримінального провадження не оскаржується, окрім того, ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 11 листопада 2024 року клопотання захисника обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_9 задоволено, вирок Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 27 травня 2024 року стосовно ОСОБА_7 та ОСОБА_6 в частині визнання обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_6 винними у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.342 КК України, скасовано; на підставі п.2 ч.1 ст.49 КК України звільнено цих обвинувачених від кримінальної відповідальності за вчинене ними кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.342 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності та провадження в цій частині закрито.

Стосовно доводів прокурора про наявність в діях обвинуваченого ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 121 КК України та доведеність це дослідженими доказами, то колегія суддів дійшла висновку про відсутність доказів на спростування висновку суду першої інстанції про недоведеність того, що в діянні обвинуваченого є склад вказаного кримінального правопорушення.

На переконання колегії суддів, під час розгляду кримінального провадження суд першої інстанції дотримався наведених вище вимог закону, та відповідно до вимог пункту 1 частини 3 статті 374, пункту 3 частини 1 статті 373 КПК, на підставі безпосередньо досліджених в судовому засіданні доказів, зокрема показань обвинуваченого, потерпілого, свідків у цьому кримінальному провадження, результатів проведених експертиз, показань експерта, інших письмових доказів, обґрунтовано та вмотивовано виправдав ОСОБА_7 за частиною 2 статті 121 КК України у зв`язку з відсутністю в його діях складу цього кримінального правопорушення.

Згідно з усталеною та широко розповсюдженою практикою Європейського суду з прав людини, суд при оцінці доказів має керуватися критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така доведеність може випливати з сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (справи «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року та «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанії» від 06 грудня 1998 року тощо).

Відповідно до положень статті 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Статтею 92 КПК України закріплено, що обов`язок доказування покладений на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом, чого в цьому кримінальному провадженні зроблено не було.

За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінально-процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 14 червня 2018 року в справі № 398/5649/15.

Згідно зі змістом обвинувального акту, ОСОБА_7 обвинувачується у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 121 КК України, а саме у спричиненні умисного тяжкого тілесного ушкодження потерпілому ОСОБА_10 небезпечного для життя в момент заподіяння, вчинене групою осіб зі ОСОБА_8 .

Частина 2 статті 121 КК України передбачає кримінальну відповідальність в тому числі і за умисне тяжке тілесне ушкодження, вчинене групою осіб.

Об`єктивну сторону цього злочину утворюють: 1) діяння (дія або бездіяльність); 2) наслідки у вигляді тяжкого тілесного ушкодження і 3) причинний зв`язок між зазначеними діянням і наслідками.

Під час судового розгляду було встановлено, що умисними діями ОСОБА_8 потерпілому ОСОБА_10 було спричинено тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, при цьому заподіяння потерпілому тілесного ушкодження, ступінь тяжкості заподіяного потерпілому тілесного ушкодженнята факт заподіяння потерпілому тяжкого тілесного ушкодження ОСОБА_8 , сторонами кримінального провадження не оспорюється.

Відповідно до ч. 1 ст. 28 КК України, злочин визнається таким, що вчинений групою осіб, якщо у ньому брали участь декілька (два або більше) виконавців без попередньої змови між собою.

Тобто, для встановлення вказаної обставини необхідним є те, щоб дії всіх осіб, які брали в ньому участь, спричинили однакові суспільно-небезпечні наслідки.

За результатом судового розгляду суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність у діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 121 КК України, оскільки в ході судового розгляду судом встановлено, що ОСОБА_7 не наносив будь-яких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_16 , якого вдарив обвинувачений ОСОБА_8 , заподіявши потерпілому тяжке тілесне ушкодження.

Так, в обґрунтування такого висновку суд першої інстанції поклав наступні докази:

- показання потерпілого ОСОБА_10 , який підтвердив, що 20 жовтня 2021 року близько 23 години після вживання міцних спиртних напоїв він перебував біля магазину « ІНФОРМАЦІЯ_4 », що по вул. Миру м. Старокостянтинів, біля якого також були ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , він із ОСОБА_27 висловлювались нецензурною лайкою та ОСОБА_7 зробив їм зауваження, у зв`язку із цим він кинув в ОСОБА_7 пляшкою води, через що виник конфлікт із ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . Під час словесної перепалки у ОСОБА_8 , зник мобільний телефон і він про це почав кричати, ОСОБА_27 почали тікати, а слідом за ним почав тікати і він. ОСОБА_7 кинувся наздоганяти його. Тікаючи ОСОБА_10 перечепився за бордюр та впав правою стороною на тротуарну доріжку, після падіння він відчув біль в нозі в області пальця та біль в області правого передпліччя. Надалі підбіг ОСОБА_7 та почав його лежачого шарпати за одяг та вимагав повернути мобільний телефон, оскільки думав що саме він викрав у ОСОБА_8 мобільний телефон, однак будь-яких тілесних ушкоджень ОСОБА_7 йому не наносив. Надалі прибіг ОСОБА_8 та наніс йому один удар у живіт, але чим йому було нанесено удар він не пам`ятає. Надалі приїхали працівники поліції, але мобільний телефон так і не було знайдено;

- показання обвинуваченого ОСОБА_8 , якийне заперечував, що 20 жовтня 2021 року близько 23 год. із ОСОБА_7 перебував біля магазину «Чайка», що по вул. Миру м. Старокостянтинів, у останнього виник конфлікт із нетверезим потерпілим ОСОБА_10 , який висловлювався нецензурною лайкою та на зауваження ОСОБА_7 не реагував, кинув йому в голову пляшку з водою. В ході конфлікту з потерпілим, саме він, ОСОБА_8 наніс ОСОБА_10 один удар сокирою у живіт, при цьому ОСОБА_7 будь-яких тілесних ушкоджень потерпілому не наносив;

- показання обвинуваченого ОСОБА_7 , який не визнав своєї вини за ч.2 ст.121 КК України та пояснив, що у нього виник конфлікт із нетверезим потерпілим ОСОБА_10 та свідком ОСОБА_27 , оскільки останні висловлювались нецензурною лайкою та на його зауваження кинули йому в голову пляшку з водою. Під час конфлікту ОСОБА_8 повідомив про зникнення у нього мобільного телефону, почувши про це, потерпілий ОСОБА_10 та свідок ОСОБА_27 почали тікати, він кинувся наздоганяти потерпілого ОСОБА_10 . Тікаючи, потерпілий ОСОБА_10 зашпортнувся за бордюр та впав на тротуарну доріжку. Він почав вимагати, щоб потерпілий ОСОБА_10 , який лежав на землі, повернув викрадений мобільний телефон, однак будь-яких тілесних ушкоджень потерпілому не наносив, у цей час підбіг ОСОБА_8 і наніс якимось предметом один удар по тулубу потерпілому ОСОБА_10 , який лежав на землі. Пізніше він зрозумів що ОСОБА_8 наніс удар потерпілому ОСОБА_10 за допомогою сокири. Надалі приїхали працівники поліції, але вони мобільний телефон ОСОБА_8 так і не знайшли. Потерпілий ОСОБА_10 погодився повернути кошти ОСОБА_8 за зниклий під час конфлікту телефон, однак, коштів не мав, а тому за нього кошти перерахував його товариш ОСОБА_27 на картку ОСОБА_7 , він зняв у банкоматі перераховані кошти та віддав ОСОБА_8 для погашення кредиту за зниклий у нього телефон;

- висновок судово-медичної експертизи №110 від 01.11.2021 року, згідно якого виявлені у ОСОБА_10 тілесні ушкодження, а саме: тупа травма живота, травматичний розрив великого чепця, гематому брижі поперечно-обідкової кишки, внутрішньочеревну кровотечу (700 мл свіжої крові із згортками), гематому в ділянці середньо-лівого квадранта живота, виникли, від, як мінімум, однієї дії удару тупого твердого предмету з обмеженою контактуючою поверхнею, розміри якої близькі до розмірів гематоми (за даними медичних документів 8 на 4 см) і відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, що небезпечні для життя в момент заподіяння, і котрі без надання медичної допомоги, за звичайним перебігом, закінчуються чи можуть закінчитись смертю; лінійні переломи основної фаланги І пальця правої стопи в ділянці проксимального метадіафіза і тіла кістки без зміщення, виникли, від, як мінімум, однієї дії удару тупого твердого предмету, або при ударі об такий, і відносяться до категорії середньої степені тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я; гематома в ділянці верхньої третини передньої поверхні правої плечової кістки, виникли, від, як мінімум, однієї дії удару тупого твердого предмету з обмеженою контактуючою поверхнею, і відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень (т5 а/п 179-180);

- показання судово-медичного експерта ОСОБА_17 , який підтвердив, що тяжке тілесне ушкодження - тупа травма живота у ОСОБА_10 могло виникнути, від, як мінімум, однієї дії удару тупим твердим предметом з обмеженою контактуючою поверхнею, яким міг бути обух (тупа частина) сокири, середньої степені тяжкості тілесні ушкодження - переломи основної фаланги І пальця правої стопи у ОСОБА_10 могли виникнути, від, як мінімум, однієї дії удару тупого твердого предмету, або при ударі об такий, яким міг бути і бордюр, крім того легке тілесне ушкодження - гематома в ділянці верхньої третини передньої поверхні правої плечової кістки у ОСОБА_10 могло виникнути від, як мінімум, однієї дії удару тупого твердого предмету з обмеженою контактуючою поверхнею, у тому числі і від падіння на землю ОСОБА_16 .

Як у суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_8 не заперечував, що саме від його дій у потерпілого наявне тяжке тілесне ушкодження, визнав вину та розкаюється у вчиненому.

При цьому суд оцінив критично показання свідків ОСОБА_18 та ОСОБА_19 (до одруження Німенька ОСОБА_20 , які вони надавали у судовому засіданні та під час проведення слідчого експерименту, в частині механізму та кількості ударів (в сукупності не менше 15 ударів та в сукупності не менше 10 ударів відповідно) нанесених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 потерпілому ОСОБА_16 , оскільки вони суперечать показам потерпілого ОСОБА_16 , який наполягав, що ОСОБА_7 не завдавав йому ударів та не наносив тілесних ушкоджень, потерпілий наполягав, що йому завдано лише одне тілесне ушкодження ОСОБА_8 , а інших два він отримав під час падіння, висновку судово-медичної експертизи, згідно якої виявлено лише три тілесних ушкодження, а також показам судово-медичного експерта ОСОБА_17 , який підтвердив, що потерпілому завдано лише одне тяжке тілесне ушкодження, а інших два потерпілий міг отримати під час падіння.

Також судом не взято до уваги покази свідка ОСОБА_27 , який не зміг вказати механізм та кількість нанесених двома особами ударів потерпілому ОСОБА_16 .

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що згідно зі статтею 240 КПК України, слідчий експеримент проводиться з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань.

Важливою умовою проведення слідчого експерименту є його проведення в умовах, максимально наближених до тих, у яких у минулому відбувалася досліджувана дія чи подія. Тому, перш ніж проводити дослідницькі дії, необхідно відтворити (реконструювати) обстановку, у якій вони проводитимуться. Ступінь реконструкції залежить від характеру експерименту, обстановки, у якій він здійснюватиметься, від можливостей реконструювання. Недотримання цієї умови розцінюється як порушення вимог кримінального процесуального закону, що спричиняє втрату доказового значення одержаних даних.

При цьому, цією нормою не передбачено обов`язку відтворити всі умови, які існували на час події. У деяких випадках така вимога може поставити перед слідчими органами нездійсненне завдання. Тому проведення слідчого експерименту вимагає моделювання умов, максимально наближених до тих, що існували на момент події і є важливим для мети експерименту.

Викладене корелюється з висновком колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у справі № 641/2251/17 від 28 жовтня 2021 року.

За встановленими судом обставинами справи, подія, що розглядається, мала місце 20 жовтня 2021 близько 23 години, тобто у темний період доби. Натомість, усі слідчі експерименти у цьому кримінальному провадженні проводилися у світлу пору, що є суттєвими умовами для цієї події та не можуть свідчити, що відтворення відбувалося за умов, максимально наближених до тих, що існували на момент події.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що органами досудового слідства не перевірялися показання свідків ОСОБА_27 , ОСОБА_18 та Олійник (до одруження ОСОБА_22 щодо обставин справи, та не з`ясовувалося, чи дійсно вони могли бачити та чути з місць, де перебували, обставини конфлікту між потерпілим та обвинуваченими, тобто в ході слідчого експерименту не перевірена можливість свідків сприймати факти, про які вони дають показання, а також щодо інших обставин, які можуть мати значення для оцінки достовірності показань свідків.

При таких разючих відмінностях умов, що існували на момент події та були відтворені при проведенні слідчих експериментів, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає, що досудовим слідством не було досягнуто мети проведення такого слідчого експерименту, визначеної статтею 240 КПК України, яка полягає у перевірці і уточненні відомостей, що мають значення для кримінального провадження шляхом відтворення дій, обстановки чи обставин події, що розглядається. Відтак, суд обґрунтовано поставився критично до відомостей, які містяться в протоколах слідчих експериментів, проведених за участі свідків ОСОБА_27 , ОСОБА_18 та ОСОБА_19 (до одруження ОСОБА_22 .

Крім того, свідки могли бачити шарпанину між потерпілим та обвинуваченим та сприймати це як нанесення ударів, тоді як у колегії суддів відсутні підстави ставити під сумнів покази потерпілого ОСОБА_16 , який відчував нанесення йому тілесних ушкоджень та наполягав у судовому засіданні, що лише одне тілесне ушкодження йому заподіяв обвинувачений ОСОБА_8 , вдаривши його один раз у живіт, інші тілесні ушкодження він отримав внаслідок падіння, заперечуючи факт нанесення йому тілесних ушкоджень ОСОБА_7 , зважаючи також, що судово-медичний експерт в судовому засідання підтвердив можливість отримання потерпілим наявних у нього тілесних ушкоджень за наведених ним обставин.

Таким чином, на думку колегії суддів, висновки суду не містять протиріч за встановленими судом фактичними обставинами кримінального правопорушення, виходячи з сукупності вищевказаних та інших досліджених у судовому засіданні доказів, які отримали відповідну правову оцінку у вироку, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що в діях ОСОБА_7 відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, тоді як у зв`язку із відсутністю в діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, із обвинувачення ОСОБА_8 слід виключити кваліфікуючу ознаку - вчинення кримінального правопорушення групою осіб, а дії самого обвинуваченого ОСОБА_8 слід перекваліфікувати із ч.2 ст.121 КК України на ч.1 ст.121 КК України, як умисне заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, оскільки до тяжких тілесних ушкоджень, наявних у потерпілого ОСОБА_16 , відповідно до досліджених судом першої інстанції доказів та встановлених обставин кримінального правопорушення, призвели дії однієї особи - ОСОБА_8

Аргументи прокурора щодо невідповідності призначеного обвинуваченим покарання не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки вони висловлені в контексті вчинення злочину групою осіб, що в ході апеляційного розгляду встановлено не було.

Стосовно доводів прокурора про наявність в діях обвинуваченого ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 345 КК України та доведеність це дослідженими доказами, то колегія суддів дійшла висновку про відсутність доказів на спростування висновку суду першої інстанції про недоведеність того, що в діянні обвинуваченого ОСОБА_6 є склад вказаного кримінального правопорушення.

На переконання колегії суддів, під час розгляду кримінального провадження суд першої інстанції дотримався наведених вище вимог закону, та відповідно до вимог пункту 1 частини 3 статті 374, пункту 3 частини 1 статті 373 КПК, на підставі безпосередньо досліджених в судовому засіданні доказів, зокрема показань обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , потерпілих ОСОБА_13 та ОСОБА_15 , результатів проведених експертиз, інших письмових доказів, обґрунтовано та вмотивовано виправдав ОСОБА_6 за частиною 2 статті 345 КК України у зв`язку з відсутністю в його діях складу цього кримінального правопорушення.

Згідно з обвинувальним актом ОСОБА_6 обвинувачувався в тому, що 24.07.2021 року близько 21 год. 30 хв., перебуваючи по АДРЕСА_6 , після вчинення опору інспектору СРПП ВП № 1 Хмельницького РУП ГУ НП в Хмельницькій області ОСОБА_13 та капралу поліції, поліцейському СРПП ВП № 1 Хмельницького РУП ГУ НП в Хмельницькій області ОСОБА_15 , під час виконання ними службових обов`язків, усвідомлюючи, що працівники поліції, які були одягнені у формений одяг, виконують свої службові обов`язки, словесно висловив погрозу насильством інспектору СРПП ВП № 1 Хмельницького РУП ГУ НП в Хмельницькій області ОСОБА_13 .

У подальшому, ОСОБА_6 , намагаючись потрапити до автомобіля, чинячи опір капралу поліції, поліцейському СРПП ВП № 1 Хмельницького РУП ГУ НП в Хмельницькій області ОСОБА_15 , спричинив останньому тілесне ушкодження у вигляді крововиливів по задній поверхні лівого плеча в нижній третині, які відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Окрім того, потрапивши у салон службового автомобіля, намагався за елементи форменого одягу витягнути із салону службового автомобіля інспектора СРПП ВП № 1 Хмельницького РУП ГУ НП в Хмельницькій області ОСОБА_13 , чим спричинив йому тілесне ушкодження у вигляді садна на передній поверхні живота, яке відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень.

Органом досудового розслідування дії ОСОБА_6 кваліфіковано за ч.2 ст.345 КК України умисному заподіянні працівникові правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків, його дії органом досудового розслідування кваліфіковано за ч.2 ст.345 КК України.

За результатом судового розгляду суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність у діях ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.345 КК України, оскільки в ході судового розгляду судом встановлено, що ОСОБА_6 не наносив умисно будь-яких тілесних ушкоджень працівникам правоохоронного органу ОСОБА_13 та ОСОБА_15 у зв`язку з виконанням цими працівниками службових обов`язків.

В обґрунтування такого висновку суд першої інстанції послався на наступні докази:

- показання обвинуваченого ОСОБА_6 , який не визнав своєї вини за ч.2 ст.345 КК України та показав, що він 24.07.2021 року разом із водієм ОСОБА_7 перебували в автомобілі марки «BMW 3», де під час складання працівниками поліції ОСОБА_13 та ОСОБА_15 . протоколу про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_7 , між останнім та ОСОБА_13 виник конфлікт, ОСОБА_7 не хотів сідати у службовий автомобіль поліції та почав чинити опір працівнику поліції ОСОБА_13 під час затримання, ОСОБА_7 намагався вийти із службового автомобіля. У свою чергу він, ОСОБА_6 , намагався перешкодити працівникам поліції ОСОБА_13 та ОСОБА_15 затримати ОСОБА_7 , тому тягнув ОСОБА_13 за ремінь із службового автомобіля, щоб надати можливість ОСОБА_7 вийти із автомобіля, а ОСОБА_15 він відштовхував та не давав можливості допомогти ОСОБА_13 тримати ОСОБА_7 у автомобілі. Будь-яких ударів працівникам поліції він не наносив і умислу на нанесення тілесних ушкоджень він не мав, і взагалі із поліцейськими він не конфліктував, вважає законними дії поліцейських підчас виконання обов`язків;

- показання потерпілих ОСОБА_13 та ОСОБА_15 , які не змогли пояснити причини та час появи у них легких тілесних ушкоджень, а також ствердно заявляли, що ОСОБА_6 тілесних ушкоджень їм не наносив.

Суб`єктивна сторона злочину, передбаченого ст. 345 КК України, характеризується обов`язковою наявністю прямого умислу на заподіяння працівникові правоохоронного органу тілесних ушкоджень, побоїв та мотиву: у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків (постанова Верховного Суду від 22 лютого 2022 року в справі № 591/7679/19).

При цьому, інтелектуальна ознака прямого умислу полягає у тому, що суб`єкт усвідомлює фактичну сторону своїх дій, зокрема те, що він своєю протиправною поведінкою заподіює тілесні ушкодження працівнику правоохоронного органу, у зв`язку із виконанням останнім службових обов`язків, а вольова ознака передбачає наявність бажання на їх заподіяння та настання відповідних суспільно небезпечних наслідків.

За змістом ст. 24 КК України наявність вини у формі умислу передбачає, що особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала або свідомо припускала їх настання.

Згідно усталеної судової практики Верховного Суду питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки (постанова Верховного Суду від 11 березня 2021 року в справі № 740/1193/20).

При цьому, судом досліджено та проаналізовано відеозапис із мобільного телефону свідка ОСОБА_25 , висновки: судово-медичної експертизи №55 від 26.07.2021 року, додаткової судово-медичної експертизи №85 від 17.09.2021 року, судово-медичної експертизи №54 від 26.07.2021 року, додаткової судово-медичної експертизи №84 від 17.09.2021 року та надано цим доказом відповідну правову оцінку.

Колегія суддів звертає увагу, що жоден доказ не має наперед встановленої сили, в тому числі і висновок експерта і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу, відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Так, суд не взяв до уваги висновки вказаних судово-медичних експертиз, оскільки ці висновки суперечать показам потерпілих ОСОБА_15 та ОСОБА_13 , які в судовому засіданні наполягали, що будь-яких ударів ОСОБА_6 їм не наносив, а виявлені у них тілесні ушкодження є для них незначними, і ким та коли вони заподіянні сказати точно не можуть.

За таких обставин, судом не встановлено, що подія, яка мала місце 24.07.2021за участі обвинуваченого ОСОБА_6 та потерпілих ОСОБА_13 та ОСОБА_15 ,полягала в умисному заподіянні ОСОБА_6 потерпілим легких тілесних ушкоджень, у зв`язку з виконанням ними службових обов`язків, що давало б можливість кваліфікувати таку подію як злочин, передбачений ч.2 ст.345 КК України.

Доводи прокурора, що судом не взято до уваги покази потерпілих ОСОБА_15 та ОСОБА_13 в частині того, що під час вчинення опору ОСОБА_6 висловлював їм погрози фізичною розправою, а в подальшому після подій за його участі у них виникли тілесні ушкодження, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки суд розглядав провадження в межах пред`явленого обвинувачення, погроза фізичною розправою не є кваліфікуючою ознакою ч.2 ст.345 КК України, з відеозапису із мобільного телефону свідка ОСОБА_25 вбачається, що ОСОБА_6 чинить опір поліцейським, намагаючись витягти із службового автомобіля ОСОБА_7 , нанесення ним ударів не зафіксовано, крім того, потерпілі ОСОБА_15 та ОСОБА_13 стверджували в суді, що ОСОБА_6 їм тілесних ушкоджень не наносив.

Колегія суддів звертає увагу сторони обвинувачення на те, що обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, оскільки це буде суперечити ч.4 ст.17 КПК України, відповідно до якої усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

На думку колегії суддів, висновки суду не містять протиріч за встановленими судом фактичними обставинами кримінального правопорушення, виходячи з сукупності вищевказаних та інших досліджених у судовому засіданні доказів, які отримали відповідну правову оцінку у вироку, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що в діях ОСОБА_6 відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.345 КК України, оскільки умислу в обвинуваченого ОСОБА_6 на умисне заподіяння працівникам правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням ними службових обов`язків, відповідно до досліджених судом першої інстанції доказів та встановлених обставин кримінального правопорушення, дії ОСОБА_6 були спрямовані саме на опір працівникам поліції.

Таким чином, суд першої інстанції дослідивши та оцінивши сукупність зібраних стороною обвинувачення доказів відповідно до вимог ст.94 КПК України, за результатами судового розгляду дійшов обгрунтованого висновку про відсутність в діях обвинуваченого ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.345 КК України, з чим погоджується і колегія суддів.

Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, з урахуванням вимог закону, роз`яснень п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції при здійсненні правосуддя», згідно якого визнання особи винною у вчиненні злочину можливо лише за умови доведеності її вини, дійшов вірного висновку щодо наявності підстав, передбачених п.3 ч.1 ст.373 КПК України, для виправдання ОСОБА_6 за недоведеністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.345 КК України.

Колегія суддів визнає безпідставними апеляційні доводи прокурора щодо необхідності скасування виправдувального вироку за ч.2 ст. 345 КК України стосовно ОСОБА_6 та за ч.2 ст.121 КК України стосовно ОСОБА_7 та ухвалення обвинувального вироку, оскільки судом першої інстанції матеріальний закон застосований правильно, ухвалено законне, обґрунтоване та вмотивоване судове рішення, повно та всебічно досліджені докази кримінального провадження, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при постановленні виправдувального вироку, які були би підставою для його скасування, колегією суддів не встановлено.

Тож, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування виправдувального вироку щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та ухвалення нового обвинувального вироку, оскільки суд першої інстанції цілком вмотивовано й обґрунтовано визначив підстави для ухвалення виправдувального вироку щодо них, у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 345 КК України, в діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 121 КК України, а під час апеляційного розгляду не встановлено доказів на спростування цього висновку суду першої інстанції.

Разом з тим, доводи прокурора про зарахування попереднього ув`язнення обвинуваченому ОСОБА_8 у строк відбування покарання є слушними.

Згідно ч.5 ст.72 Кримінального кодексу України, попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у частині першій цієї статті.

Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про попереднє ув`язнення», попереднє ув`язнення є запобіжним заходом, який у випадках, передбачених Кримінальним процесуальним кодексом України, застосовуються щодо підозрюваного, обвинуваченого та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили.

Проте, наведені вимоги залишились поза увагою суду першої інстанції, оскільки в резолютивній частині оскаржуваного вироку не зазначив про зарахування відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України у строк покарання обвинуваченому ОСОБА_8 строку попереднього ув`язнення із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі, з 21.10.2021 року по 22.10.2021 року та з 02.11.2021 року по 09.12.2021 року, враховуючи, що ОСОБА_8 був затриманий 21.10.2021 (т.5 а/п 114-116), ухвалою слідчого судді Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 22.10.2021 відмовлено у застосуванні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_8 та того ж дня він був звільнений із-під варти (т.5 а/п 142-145).

Між тим, ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 02.11.2021 вищезазначену ухвалу скасовано, застосовано стосовно ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк до 18.12.2021 (т.5 а/п 147-150), тоді як ухвалою слідчого судді Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 09.12.2021 року змінено ОСОБА_8 запобіжний захід з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт, строк дії ухвали до 07.02.2021 року включно (т.5 а/п 151-153), після чого стосовно ОСОБА_8 застосовувався запобіжний захід у вигляді домашнього арешту у певний період доби.

Отже, на підставі ч.7 ст.72 КК України ОСОБА_8 слід зарахувати також у строк покарання строк його перебування під цілодобовим домашнім арештом з 10.12.2021 по 07.02.2022 включно із розрахунку три дні цілодобового домашнього арешту за один день позбавлення волі.

На підставі вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги прокурора в частині безпідставного не застосування судом вимог ч.5 ст.72 КК України та можливість її задоволення в цій частині, необхідність змінити вирок Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 27 травня 2024 рокув частині рішення про зарахування запобіжних заходів щодо ОСОБА_8 , із застосуванням вимог ч.5, ч.7 ст.72 КК України, в іншій частині апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу прокурора Хмельницької окружної прокуратури задовольнити частково.

Вирок Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 27 травня 2024 року стосовно ОСОБА_7 ,визнаного невинуватим і виправданого за частиною 2 статті 121 КК України, ОСОБА_6 , визнаного невинуватим і виправданого за частиною 2 статті 345 КК України та ОСОБА_8 , визнаного винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 121 КК України,змінити в частині рішення про зарахування запобіжних заходів щодо ОСОБА_8 .

На підставі ч.5, ч.7 ст.72 КК України зарахувати засудженому ОСОБА_8 у строк покарання строк попереднього ув`язнення із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі, з 21.10.2021 року по 22.10.2021 року та з 02.11.2021 року по 09.12.2021 року, а також зарахувати ОСОБА_8 домашній арешт з 10.12.2021 по 07.02.2022 включно із розрахунку три дні цілодобового домашнього арешту за один день позбавлення волі.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3