ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/3322/23Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/278/24 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.2 ст.121 КК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 вересня 2024 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю - секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника адвоката ОСОБА_8

потерпілої ОСОБА_9

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 травня 2024 року у кримінальному провадженні № 0000146, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 22 серпня 2022 року,

в с т а н о в и л а:

цим вироком

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Шибалин Бережанського району Тернопільської області, українця, громадянина України, одруженого не працюючого, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 9 (дев`ять) років.

На підставі ч.5 ст.72 КК України в строк призначеного покарання ОСОБА_7 зараховано строк попереднього ув`язнення з 22 серпня 2022 року (з моменту його фактичного затримання в порядку ст.208 КПК України) по дату ухвалення вироку, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 визначено рахувати з моменту звернення вироку до виконання.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_7 в користь потерпілої ОСОБА_9 грошові кошти в сумі 1 000 000 (один мільйон) гривень на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Вирішено питання щодо речових доказів та судових витрат.

Як визнав суд, ІНФОРМАЦІЯ_2, приблизно о 23 год. 00 хв., у ОСОБА_7 , який перебував у приміщенні кухні житлового будинку, за місцем свого проживання, що за адресою: АДРЕСА_1 , під час розпивання алкогольних напоїв з односельчанином ОСОБА_10 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин внаслідок словесного конфлікту, виник злочинний умисел, спрямований на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_10 .

Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2, приблизно о 23 год. 00 хв. у приміщенні кухні житлового будинку, за місцем свого проживання, що за адресою: АДРЕСА_1 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, наніс руками та ногами ОСОБА_10 численні удари в область голови та тулуба, від яких той впав на підлогу. Після цього, ОСОБА_7 витягнув ОСОБА_10 на сходи, що ведуть до входу в житловий будинок, де залишив його. В подальшому від отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_10 помер на місці.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 вважає вирок таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства, у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості злочину та особі обвинуваченого, в результаті чого було застосовано надто суворе покарання до винного у вчиненні кримінального правопорушення і таким, що ухвалений з грубим порушенням норм процесуального та матеріального права, з незастосуванням норм кримінального права, які підлягають застосуванню.

На переконання апелянта, суд першої інстанції, призначаючи покарання ОСОБА_7 , не врахував особу обвинуваченого, його відношення до вчиненого, те, що він раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, не перебуває на обліку у лікаря психіатра та лікаря-нарколога, позитивно характеризується та має міцні соціальні зв`язки.

Водночас, зазначає, що судом також не враховано обставини, які характеризують дане кримінальне правопорушення, а саме - поведінку обвинуваченого та неправильно встановлене ставлення обвинуваченого до вчиненого кримінального правопорушення і, як наслідок, судом не враховано обставини, які пом`якшують покарання - щире каяття та активне сприяння у розкритті злочину.

Сукупність наведених обставин, на думку сторони захисту, давали підстави призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі, проте менш суворе, ніж визначив суд першої інстанції.

З урахуванням положень ст.ст.50, 65, 66 КК України, зважаючи на щире каяття обвинуваченого та визнання ним вини, відсутність станом на сьогодні підвищеної суспільної небезпеки, конкретні обставини кримінального провадження, а також особу винного, який раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, вважає, що існують об`єктивні підстави для призначення обвинуваченому покарання у виді мінімального розміру, визначеного санкцією ч.2 ст.121 КК України.

Звертає увагу, що станом на сьогодні обвинувачений дійсно та відверто визнає свою провину у вчиненому злочині, щиро жаліє з приводу цього та осуджує свою поведінку, що насамперед виражається у намаганні відшкодувати завдані злочином збитки, виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання.

Стверджує, що суд першої інстанції безпідставно послався на обставину, яка обтяжує покарання ОСОБА_7 - вчинення кримінального правопорушення особою, яка перебуває у стані алкогольного сп`яніння

Зазначає, що обставина, яка обтяжує покарання - вчинення кримінального правопорушення особою, яка перебуває у стані алкогольного сп`яніння, органом досудового розслідування встановлена не була і матеріали кримінального провадження доказів на підтвердження цього не містять.

Вважає, що показання безпосередньо допитаних у судовому засідлані свідків щодо перебування ОСОБА_7 у стані алкогольного сп`яніння на час події, об`єктивно суперечливі, різняться між собою та не відповідають реальним обставинам справи.

Наголошує, що місцевий суд, всупереч відсутності доказів, вказав на наявність обставини, яка обтяжує покарання ОСОБА_7 , чим погіршив його становище, що є неприпустимо, згідно зі ст.337 КПК України.

Також, сторона захисту вважає, що судом першої інстанції необ`єктивно вирішено заявлений потерпілою цивільний позов в частині стягнення матеріальної шкоди та визначено надмірно високий розмір морального відшкодування.

На думку сторони захисту, розмір визначеної судом моральної шкоди є неспівмірним тим моральним стражданням і переживанням, яких зазнала потерпіла внаслідок смерті її чоловіка.

Звертає увагу, що потерпіла не долучила жодного доказу на підтвердження погіршення її стану здоров`я, існування почуття душевного болю, відчуття страху та поганого сну, а також не надано доказів понесення реальних витрат на лікування чи придбання ліків і медичних товарів, необхідних для лікування душевних травм та страждань.

Сторона захисту вважає, що сума відшкодування моральної шкоди на користь потерпілої з обвинуваченого ОСОБА_7 , з урахуванням наведених в апеляційній скарзі аргументів, повинна становити 300 000 грн.

Просить вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03.05.2024 року щодо ОСОБА_7 скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст.121 КК України у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років; виключити з мотивувальної частини вироку суду обставину, яка обтяжує покарання - вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння; цивільний позов ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про стягнення моральної задовольнити частково і стягнути з ОСОБА_7 в користь потерпілої ОСОБА_9 300 000 грн., а в іншій частині позовної заяви відмовити.

Прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_11 подала заперечення на апеляційну скаргу сторони захисту, за змістом яких доводи апелянта щодо незаконності вироку суду першої інстанції з мотивів невідповідності призначеного покарання тяжкості злочину та особі обвинуваченого, також неправильного вирішення цивільного позову ОСОБА_12 вважає безпідставними та необґрунтованими.

Стверджує, що висновки суду, викладені у вироку, є вмотивованими та такими, що узгоджуються з матеріалами кримінального провадження і відповідають вимогам закону.

Просить апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 травня 2024 року відносно ОСОБА_7 без змін.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду; обвинуваченого та його захисника, які підтримали подану апеляційну скаргу і, з наведених у ній мотивів, просять вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання та стягнення моральної шкоди скасувати; потерпілу ОСОБА_9 , яка просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги; прокурора, який рішення місцевого суду вважає законним та обґрунтованим і тому просить залишити його без зміни та відмовити в задоволенні апеляційної скарги захисника; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Згідно зі ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Вирок суду в частині доведення винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за встановлених судом обставин та кваліфікації його дій за частиною 2 статті 121 КК України, в апеляційній скарзі захисником не оспорюється, тому апеляційним судом в силу ч. 2 ст. 404 КПК України в цій частині не перевіряється.

Згідно з приписами частини третьої статті 404 КПК суд апеляційної інстанції зобов`язаний за клопотанням учасників судового провадження повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями.

Передбачених частиною третьою статті 404 КПК підстав для повторного допиту свідків чи дослідження їх показань, даних у місцевому суді, стороною захисту наведено небуло й апеляційним судом не встановлено, а тому суд апеляційної інстанції, розглянувши відповідні клопотання з дотриманням вимог статей 350, 405КПК, в їх задоволенні відмовив.

Доводи апеляційної скарги про невідповідністю призначеного покарання тяжкості злочину та особі обвинуваченого, в результаті чого було застосовано надто суворе покарання до винного, а також про необ`єктивне вирішення заявленого потерпілою цивільний позов в частині стягнення матеріальної шкоди, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

За загальними положеннями призначення покарання, визначеними ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно роз`яснень, наведених в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Як слідує зі змісту вироку, призначаючи покарання обвинувачуваному ОСОБА_7 , суд врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке згідно ст.12 КК України класифікується як тяжкий злочин; особу винного, який в силу ст.89 КК України вважається несудимим; його вік, сімейний стан, стан здоров`я; думку потерпілої, яка наполягала на призначенні найбільш суворого покарання.

Також, судом враховано обставину, що обтяжує покарання - вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.

Колегія суддів зауважує, що ті обставини, на які посилається захисник у своїй апеляційній скарзі як на підставу для пом`якшення покарання, а саме, те, що судом не враховано особу обвинуваченого, його відношення до вчиненого, те, що він раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, не перебуває на обліку у лікаря психіатра та лікаря-нарколога, має міцні соціальні зв`язки, також враховані судом при призначенні покарання.

При цьому, не відповідає дійсності посилання захисника в апеляційній скарзі на позитивну характеристику обвинуваченого ОСОБА_7 , оскільки, як вбачається із довідки-характеристики Великобірківської селищної ради від 23.08.2022 року № 672 за місцем проживання характеризується з негативної сторони (зловживає алкоголем, конфліктує з односельцями, веде аморальний спосіб життя, постійно порушує громадський порядок на території села Малий Ходачків). (т.3 а. п.91)

Безпідставними, на переконання колегії суддів, є доводи апеляційної скарги захисника щодо наявності таких підстав для пом`якшення покарання, як щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.

Колегія суддів зауважує, що щирим каяттям є відверта негативна оцінка винною особою своєї кримінально караної поведінки, визнання тих обставин, які їй ставляться в провину, а отже, характеризує її поведінку після вчинення злочину з позицій психологічної переорієнтації, коли вона справді засуджує свій вчинок та визнає його антисуспільний характер, про що мають свідчити відповідні об`єктивні дані.

Саме по собі визнання своєї провини ще не означає, що особа стала на шлях виправлення і що її зізнання свідчить про рішучість стати на такий шлях, самоосуд свого вчинку. Щире каяття слід відрізняти від визнання провини з метою створити формальні підстави для пом`якшення кримінальної відповідальності.

За відсутності ж щирого каяття, визнання вини є формальним твердженням, яке підтверджує лише сам факт вчинення інкримінованих дій.

На переконання колегії суддів, визнання обвинуваченим ОСОБА_7 вини у судовому засіданні, після дослідження всіх доказів та допитів всіх свідків, є лише способом захисту обвинуваченого та намагання уникнути більш суворого покарання.

Активність сприяння розкриттю кримінального правопорушення означає, що дії особи повинні мати високу інтенсивність, ефективність та значну процесуальну цінність. Визначення ступеня активності залежить від обставин конкретного кримінального провадження.

Як вбачається із матеріалів справи, в ході здійснення досудового розслідування ОСОБА_7 не визнавав свою провину, не надавав зізнавальних показань, не повідомляв про обставини протиправних дій, інформацію про свідків.

Отже, судом першої інстанції правильно зазначено про відсутність таких пом`якшуючих обставин як щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, які сторона захисту просила врахувати при призначенні покарання і про наявність яких ставить питання в апеляційній скарзі.

В апеляційній скарзі захисник вказує, що ОСОБА_7 в період інкримінованого йому діяння не перебував в стані алкогольного сп`яніння і що органом досудового розслідування така обтяжуюча обставина встановлена не була і матеріали кримінального провадження доказів на підтвердження цього не містять.

Апеляційний суд такі твердження сторони захисту вважає непереконливими, з огляду на наступне.

Норми кримінального процесуального законодавства не передбачають необхідності доведення факту перебування особи у стані алкогольного сп`яніння якимось певним видом доказів. Зазначені обставини підлягають доказуванню і оцінці, виходячи з положень статей 84,92,94 КПК.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що орган досудового розслідування при формулюванні пред`явленого обвинувачення, яке у подальшому місцевий суд визнав доведеним, інкримінував особі вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння. Цю ж обставину було зазначено в обвинувальному акті як таку, що обтяжує покарання відповідно до п. 6 ч 2. ст. 291 КПК.

Обґрунтовуючи свій висновок про визнання обставиною, що обтяжує покарання, вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, місцевий суд зіслався на заключну (підсумкову) частини висновку судово-психіатричного експерта №368 від 13.09.2022 року, відповідно до якої ОСОБА_7 в період інкримінованого йосмудіяння виявляв ознаки розладу психіки і поведінки внаслідок вживання алкоголю та акт огляду №223 спеціальної медичної комісії КНП «ТОМЦСНЗ» ТОР від 13.09.2022 року, яким обвинуваченому встановлено наркологічний діагноз «розлади психіки та поведінки внаслідок вживання алкоголю (Синдром залежності)»

Крім цього, колегія суддів враховує, що вчинення обвинуваченим ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, в стані алкогольного сп`яніння, підтверджується показаннями свідка ОСОБА_13 , який суду повідомив, що ІНФОРМАЦІЯ_2 вони з ОСОБА_7 та ОСОБА_14 поїхали в с.Бірки, де придбали 2 літри горілки і в обідню пору він з ОСОБА_7 пішли пішки в с.Малий Ходачків, де вдома у ОСОБА_7 розпивали разом придбану горілку.

Крім того, свідки ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , які спілкувались з ОСОБА_7 фактично відразу ж після вчиненого ним злочину, ствердили, що останній перебував у стані алкогольного сп`яніння.

Ці ж обставини стверджуються показаннями самого обвинуваченого ОСОБА_7 , наданими в судовому засіданні, відповідно до яких він визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, за обставин, вкладених в обвинувальному акті, у тому числі визнав, що перебував у стані алкогольного сп`яніння на час вчинення злочину.

Також вчинення обвинуваченим ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, в стані алкогольного сп`яніння, також підтверджується протоколом проведення слідчого експерименту від 23.08.2022 року, під час якого ОСОБА_7 детально розповів та показав за яких обставин і як саме він заподів ОСОБА_10 тілесні ушкодження. Розповідаючи деталі вчиненого ним кримінального правопорушення, ОСОБА_7 повідомив, що ІНФОРМАЦІЯ_3 він у себе вдома вживав алкоголь, після чого до нього прийшов ОСОБА_10 і вони уже вдвох випили по сто грам.

Підстав сумніватися в правдивості й достовірності показань свідків і обвинуваченого та правильності оцінки цим доказам, які дав суд першої інстанції, у колегії суддів апеляційного суду не має.

При цьому, стороною захисту в апеляційній скарзі не було наведено жодних обставин, які б спростовували висновки суду першої інстанції про перебування ОСОБА_7 у стані алкогольного сп`яніння.

Тому, твердження апелянта про те, що місцевий суд, всупереч відсутності доказів, вказав на наявність обставини, яка обтяжує покарання ОСОБА_7 , і всупереч вимог ст.337 КПК України погіршив його становище, є безпідставними та необґрунтованими.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що покарання у виді 9 (дев`яти) років позбавлення волі, призначене судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_7 , з урахуванням наведених вище обставин, повністю відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та особі винного, узгоджується із санкцією статті обвинувачення і є достатнім та необхідним для його виправлення та запобігання вчинення нових злочинів.

Це рішення належним чином умотивоване і відповідає вимогам кримінального закону, а тому підстав для скасування вироку через невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі винного і призначення більш м`якого покарання обвинуваченому, про що ставить питання сторона захисту, колегія суддів не вбачає.

Захисник обвинуваченого в апеляційній скарзі вказує також на необ`єктивне вирішення місцевим судом заявленого потерпілою цивільного позову в частині стягнення матеріальної шкоди та визначенню надмірно високого розміру морального відшкодування та відсутність доказів, які б вказували на розмір завданих моральних страждань цивільному позивачу ОСОБА_9 .

Згідно з ч. 1 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Частиною 3 ст. 23 ЦК України встановлено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Системне тлумачення норм кримінального процесуального та цивільного законодавства України свідчить про те, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається судом залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Така позиція колегії суддів узгоджується з усталеною практикою Верховного Суду, зазначеною у постановах від 27 жовтня 2022 року у справі № 200/1437/18, від 15 листопада 2022 року у справі № 635/6067/19, від 16 лютого 2023 року у справі №289/1825/19.

Суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Мотивуючи своє рішення в частині вирішення цивільного позову, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Зокрема судом враховано конкретні обставини кримінального провадження, за яких було вчинено кримінальне правопорушення; непоправність наслідків, які наступили для потерпілої, обсяг та глибину її душевних, емоційних та моральних страждань і їх тривалість; істотність вимушених змін у її життя, пов`язаних із смертю її чоловіка.

Апеляційний суд погоджується з висновком місцевого суду, що цивільному позивачу завдано значних душевних страждань, пов`язаних зі смертю чоловіка, безповоротна втрата якого спричинила і спричинятиме у подальшому їй психологічне напруження та розчарування, оскільки рідна людина більше не братиме участь у її житті і вона назавжди втратили чоловіка, якого їй інша особа замінити не зможе.

На противагу доводам адвоката щодо відсутності доказів понесеної моральної шкоди, колегія суддів бере до уваги, що моральну шкоду не можна відшкодувати у повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі та гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним та співмірним перенесеним стражданням, як ключового елементу моральної шкоди.

Статтею 1168 ЦК визначено, що моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Колегія суддів враховує, що завдані позивачу душевні страждання не мають чітко вираженого грошового еквіваленту і понесені нею втрати не є майновими чи репутаційними, а тому не можуть бути підтверджені у звичному порядку та у кожному разі моральна шкода є оціночним поняттям. Оцінюючи суму грошового стягнення, колегія суддів апеляційного суду виходить з того, що фізична втрата рідної людини є найбільшою з усіх можливих втрат.

Враховуючи обставини провадження та тяжкість наслідків події, а також ступінь душевних страждань потерпілої у зв`язку з цим, апеляційний суд приходить до висновку, що розмір визначеної судом першої інстанції суми відшкодування моральної шкоди з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_9 не може вважатися завищеним та несправедливим.

Враховуючи викладене, виходячи із вимог розумності та справедливості, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог та стягнення з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_9 1 000 000 грн. на відшкодування моральної шкоди. Такий розмір моральної шкоди, на думку колегії суддів, відповідає характеру кримінального правопорушення, глибині душевних страждань цивільного позивача і є адекватною компенсацією перенесених потерпілою моральних страждань, заподіяних злочинними діями обвинуваченого ОСОБА_7 .

З урахуванням наведеного, колегія суддів підстав для скасування вироку з мотивів, наведених стороною захисту в апеляційній скарзі, та задоволення апеляційної скарги не вбачає.

Поряд з цим, колегія суддів звертає увагу, що судом першої інстанції допущено помилку при визначені початку строку відбуття покарання ОСОБА_7 .

Так, згідно вироку суду першої інстанції строк відбуття покарання ОСОБА_7 визначено рахувати з моменту звернення вироку до виконання.

Разом з тим, відповідно до ч.5 ст.72 КК України попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у частині першій цієї статті.

Як встановлено з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_7 був затриманий 22 серпня 2022 року у порядку ст.208 КПК України, утримувався під вартою на час розгляду справи судом першої та апеляційної інстанції.

Відтак, строк відбуття покарання ОСОБА_7 повинен відраховуватись з моменту його фактичного затримання, тобто - з 22 серпня 2022 року.

Суд першої інстанції, хоч і зазначив про зарахування в строк призначеного покарання ОСОБА_7 строку попереднього ув`язнення з 22 серпня 2022 року по дату ухвалення вироку, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі, однак визначив строк відбуття покарання ОСОБА_7 рахувати з моменту звернення вироку до виконання.

Виходячи з положень ст.404 КПК України, якого визначено межі перегляду судом апеляційної інстанції, суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Відповідно до ст.408 КПК України суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі, якщо зміна вироку не погіршує становища обвинуваченого.

За наведених обставин, вирок суду першої інстанції, в частині визначення строку відбуття покарання, слід змінити.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 травня 2024 року відносно ОСОБА_7 , в частині визначення строку відбуття покарання - змінити.

Початок строку відбуття покарання ОСОБА_7 рахувати з моменту його фактичного затримання в порядку ст.208 КПК України - з 22 серпня 2022 року.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий

Судді