У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2024 року

м. Київ

справа № 464/5935/22

провадження № 51- 4913 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Львівського апеляційного суду від 31 липня 2024 року,

встановив:

За вироком Сихівського районного суду м. Львова від 21 травня 2024 року, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , працює на посаді сімейного лікаря у КНП

«2-га міська поліклініка м. Львова», раніше не судимого, визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК) та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. На підставі ст. 75 КК звільнено його від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки та покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу.

Цивільні позови потерпілих ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 задоволено частково.Стягнуто з ОСОБА_4 у рахунок відшкодування моральної шкоди на

користь ОСОБА_5 у розмірі 440 150 грн, на користь ОСОБА_6 у розмірі

440 150 грн, на користь ОСОБА_7 у розмірі 420 200 грн.

За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він, 05 січня 2021 року близько 07:40, керуючи автомобілем «Mitsubishi Outlander», д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Хуторівка у м. Львові, поблизу перехрестя вулиць Хуторівка - Демнянська та наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, порушив вимоги п.п. 1.5, 1.10 (в частині значення термінів «небезпека для руху», «пішохідний перехід»); п.п. 2.3 б), д); п.п. 12.1, 12.3 і 12.4; п. 18.1 Правил дорожнього руху, які полягали у тому, що він, керуючи транспортним засобом, який перебував у технічно справному стані, рухався з перевищенням дозволеної у населеному пункті швидкості, під час вибору швидкості руху не врахував дорожньої обстановки і стану транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебував та рухався пішохід, не зменшив швидкості, щоб зупинитися, та не дав переваги в русі пішоходу ОСОБА_8 , яка в цей час рухалась по нерегульованому пішохідному переходу, в результаті чого скоїв на неї наїзд, внаслідок якого потерпіла отримала тупу поєднану травму тіла у вигляді крововиливів під м`які мозкові оболонки, переломів ребер справа з пошкодженням пристінкової плеври, тканини правої легені, перелому правого плеча, переломо-вивихів мало- та велико-гомілкових кісток в колінному та гомілково-ступневому суглобах, що призвело до кровотечі, гострої крововтрати та настання її смерті.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 31 липня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, а вищевказаний вирок - без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 не оспорюючи правильності встановлення судом фактичних обставин справи, доведеності його вини та кваліфікації його дій, не погоджується з ухвалою апеляційного суду в частині вирішення цивільних позовів, оскільки вважає, що вирішуючи цивільні позови потерпілих, суд вийшов за межі розумності, виваженості та справедливості. Крім того, вважає, що під час призначення додаткового покарання місцевий суд не повною мірою зважив на дані про його особу, а саме, посткримінальну поведінку, позитивну характеристику, специфіку його роботи, визнання ним вини та щирого каяття, а також складну дорожну ситуацію під час ДТП. Просить ухвалу апеляційного суду скасувати та призначити новий апеляційний розгляд.

Перевіривши касаційну скаргу та копії доданих до неї судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті провадження слід відмовити на таких підставах.

Згідно зі ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

За приписами ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.

Доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, правильність застосування кримінального закону під час кваліфікації дій засудженого, призначеного йому основного покарання в касаційній скарзі не оскаржуються.

Посилання засудженого ОСОБА_4 на неправильне вирішення судами цивільного позову в частині стягнення моральної шкоди на користь потерпілих і їх невмотивованість у цій частині, колегія суддів вважає безпідставними.

Відповідно до ч. 1 ст. 129, абз. 7 п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд, залежно від доведеності підстав і розміру позову, задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому, про що у вироку зазначаються відповідні підстави.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 128 КПК цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до ст. 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), суд при визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди, окрім глибини фізичних та душевних страждань, має також враховувати характер правопорушення, форму та ступінь вини особи, яка завдала моральну шкоду, а також інші обставини, які мають істотне значення.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

При цьому розмір відшкодування моральної шкоди (немайнової) суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Крім того, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Отже, указана норма встановлює загальне правило, відповідно до якого, відповідальність за заподіяння моральної шкоди настає за наявності загальної підстави - наявності моральної (немайнової) шкоди, а також за наявності всіх основних умов відповідальності, а саме неправомірної поведінки, причинного зв`язку та вини заподіювача.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 1168 ЦК моральна шкода завдана смертю фізичної особи відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Таким чином, законодавець визначив загальні критерії щодо меж судової дискреції у вирішенні питання про розмір грошового відшкодування моральної шкоди, тобто визначення розміру такого відшкодування становить предмет оціночної діяльності суду.

Як убачається з доданої до касаційної скарги копії вироку, суд першої інстанції дійшов неспростовного висновку, що заподіяна моральна шкода потерпілим

ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 є очевидною, чого не заперечує засуджений у касаційній скарзі.

Визначаючи суму відшкодування моральної шкоди, завданої потерпілим

ОСОБА_5 у розмірі 440 150 грн, ОСОБА_6 у розмірі 440 150 грн, ОСОБА_7 у розмірі 420 200 грн, суд першої інстанції вказав, що злочинні дії ОСОБА_4 , внаслідок яких загинула людина, безперечно призвели до значних страждань та вимушених змін у житті потерпілих, та, зважаючи на те, що життя людини є найвищою цінністю у суспільстві, дотримуючись принципів розумності, виваженості та справедливості, дійшов висновку, що розмір відшкодування моральної шкоди повинен становити по

500 000 грн кожному з потерпілих, який об`єктивно відповідає завданим моральним стражданням. При цьому, судом враховано часткове відшкодування моральної шкоди потерпілому ОСОБА_5 у сумі 59 850 грн, потерпілій ОСОБА_6 у сумі 59 850 грн, потерпілому ОСОБА_7 у сумі 79 800 грн.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок суду, за апеляційною скаргою

ОСОБА_4 , перевірив її доводи, які, по суті аналогічні доводам касаційної скарги, та погодився із ухваленим рішенням місцевого суду в частині вирішення цивільних позовів, зазначивши, що сума моральної шкоди за своїм розміром відповідає вимогам розумності, справедливості та ступеню вини обвинуваченого ОСОБА_4 і є достатньою компенсацією такої шкоди, а тому вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог.

Колегія суддів Касаційного кримінального суду також погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій і вважає, що розмір відшкодування моральної шкоди визначено на засадах розумності, виваженості та справедливості з урахуванням моральних страждань потерпілих, наслідків вчиненого кримінального правопорушення, конкретних обставин справи.

Також доводи касаційної скарги ОСОБА_4 щодо необгрунтованого призначення йому судом додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, є безпідставними.

Так, судом першої інстанції засудженому відповідно до санкції ч. 2 ст. 286 КК призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років та на підставі

ст. 75 КК звільнено його від відбування покарання з випробуванням.

Разом з цим, суд призначив ОСОБА_9 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_4

за його апеляційною скаргою, доводи якої є аналогічними доводам його касаційної скарги, ствердив про правильність прийнятого рішення та обґрунтовано залишив вказаний вирок без змін, зазначивши в ухвалі підстави ухвалення такого судового рішення.

Так, зважаючи на те, що грубе порушення ОСОБА_4 правил безпеки дорожнього руху призвело до смерті людини, яка рухалась по пішоходному переходу, ствердив про правильність рішення місцевого суду щодо призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами. При цьому, суд апеляційної інстанції зазначив, що уникнення обвинуваченим позбавлення права керувати транспортними засобами за встановлених обставин, негативно вплине на сприйняття суспільством, зокрема іншими водіями, необхідності дотримуватися Правил дорожнього руху, водночас, немає підстав вважати, що позбавлення цього права явно погіршить становище обвинуваченого, до того ж, ним не надано належних доказів використання транспортного засобу у зв`язку з його трудовою діяльністю.

Колегія суддів Касаційного кримінального суду також вважає, що призначене засудженому додаткове покарання відповідає принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів, зокрема, у сфері дорожнього руху.

Ухвалу апеляційного суду постановлено відповідно до положень статей 370,

419 КПК із зазначенням короткого змісту вимог апеляційної скарги ОСОБА_4 , рішення суду першої інстанції, узагальнених доводів учасників судового провадження, установлених судом першої інстанції обставин, мотивів, з яких суд апеляційної інстанції виходив, постановляючи ухвалу, і положень закону, якими він керувався.

Отже, колегія суддів вважає, що переконливих доводів, які б ставили під сумнів законність рішення суду апеляційної інстанції засуджений не навів. Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Львівського апеляційного суду від

31 липня 2024 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3