Справа № 577/4715/24
Провадження № 1-кп/577/464/24

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
20 листопада 2024 року Конотопський міськрайонний суд Сумської області
головуючого судді ОСОБА_1
судового засідання ОСОБА_2
прокурора ОСОБА_3
захисника ОСОБА_4
обвинуваченого ОСОБА_5
потерпілого (цивільного позивача) ОСОБА_6
представника потерпілого
адвоката ОСОБА_7
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,-
ВСТАНОВИВ:
03 липня 2024 року, близько 15 год. 40 хв., ОСОБА_5 , керуючи технічно справним автомобілем «Volkswagen Golf», державний номерний знак НОМЕР_1 , зупинився на вул. Деповська в м. Конотоп Сумської області перед виїздом на перехрестя головної дороги вул. Успенсько-Троїцької для виконання маневру повороту праворуч.
У цей час по головній дорозі вул. Успенсько-Троїцькій зліва направо відносно автомобіля на електровелосипеді «Mercure» рухався ОСОБА_8 .
Перед початком руху та зміною напрямку руху праворуч, ОСОБА_5 , порушуючи вимоги п.п. 10.1, 16.11 Правил дорожнього руху України, проявив неуважність, не переконався що це буде безпечно, не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, не надав перевагу в русі ОСОБА_8 та, виїхавши із другорядної на головну дорогу, здійснив зіткнення з електровелосипедом, внаслідок чого ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження і був доставлений до реанімаційного відділення КНП КМР «Конотопська ЦРЛ ім. ак. М.Давидова», де помер 13.07.2024 року.
За висновком судово-медичної експертизи №119 від 16.08.2024, смерть ОСОБА_8 настала внаслідок відкритої черепно-мозкової травми, яка проявилась у вигляді перелому кісток черепа, крововиливами під м`які мозкові та тверду оболонки, в м`які тканини голови, і ускладнилась розвитком набряку та набуханням головного мозку. Тілесне ушкодження у вигляді відкритої черепно-мозкової травми, має ознаки тяжкого тілесного ушкодження за критерієм небезпеки для життя згідно з Правилами судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень і перебуває у прямому причинному зв`язку із настанням смерті (а.с. 121-128).
Відповідно до висновку судової автотехнічної експертизи № 234/101 від 23.08.2024, ОСОБА_5 , керуючи автомобілем «Volkswagen Golf», державний номерний знак НОМЕР_1 , допустив порушення вимог Правил дорожнього руху України, затверджені постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001, і введені в дію з 01.01.2002, (далі ПДР України) зокрема:
п. 10.1. - перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху;
п. 16.11. - на перехресті нерівнозначних доріг водій транспортного засобу, що рухається по другорядній дорозі, повинен дати дорогу транспортним засобам, які наближаються до даного перехрестя проїзних частин по головній дорозі, незалежно від напрямку їх подальшого руху.
ОСОБА_5 мав технічну можливість попередити зіткнення автомобіля «Volkswagen Golf», державний номерний знак НОМЕР_1 , з електровелосипедом «Mercure» під керуванням ОСОБА_8 . Порушення ОСОБА_5 вимог п.10.1, п.16.11 ПДР України перебувають у причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди (далі ДТП).
Електровелосипедист в даній дорожній ситуації повинен був діяти відповідно до вимог п. 12.3, 10.1 ПДР України і мав технічну можливість попередити зіткнення.
З технічної точки зору в діях електровелосипедиста вбачається невідповідність вимогам п. 10.1, 12.3 ПДР України, з яких недотримання п. 12.3 ПДР України знаходиться в причинному зв`язку з виникненням ДТП (а.с. 132-136).
Отже, ОСОБА_5 скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України - порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.
У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 винним себе визнав повністю та підтвердив час, місце та обставини вчиненого злочину викладені вище. При цьому звернув увагу, що в діях велосипедиста є також порушення ПДР, оскільки останній рухався фактично посередині дороги, ближче до роздільної полоси проїзної частини, яка має по одній полосі руху в кожному напрямку, а потім різко почав рухатись праворуч внаслідок чого сталося зіткнення. У скоєному кається і просить суворо не карати. Позовні вимоги визнає частково вважаючи, що моральна шкода та витрати адвоката є занадто завищеними. При цьому пояснив, що згоден на відшкодування моральної шкоди в розмірі 120000 грн., яку і пропонував стороні потерпілого, але вони наполягають на більшій сумі, яка для нього (військового пенсіонера) є непід`ємною. Щодо витрат на правничу допомогу, то при вирішенні цього питання повністю покладається на розсуд суду.
Потерпілий ОСОБА_6 пояснив, що очевидцем ДТП не був і знає лише про загальні обставини зіткнення.
Представник другого відповідача, яким є Приватне акціонерне товариство « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (ПрАТ «УСК «КВІГ») до суду не з`явився. У поданому відзиві просить відмовити у задоволенні вимог пред`явлених до ПрАТ «УСК «КВІГ», а розгляд справи проводити за його відсутності.
Правова позиція зводиться до наступного:
1) вимоги Позивача щодо стягнення суми страхового відшкодування є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки відсутнє судове рішення про визнання винним страхувальника, а відтак страховий випадок не настав;
2) розрахунок суми страхового відшкодування - а саме витрат на лікування, здійснюється Страховиком на підставі наданих документі, що підтверджують поставлений діагноз після ДТП, призначене лікування та платіжні документи, що підтверджують придбання ліків. Однак, витрати пов`язані із лікування відшкодовуються потерпілому у разі не настання смерті останнього. Проте, у даній ситуації, настала смерть потерпілого, а тому розрахунок страхового відшкодування має проводитися виключно згідно ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 № 1961-ІУ (далі Закон);
3) згідно ст. 27.4 Закону, Страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка понесла витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Так, ПрАТ «УСК «КВІГ» розраховано суму страхового відшкодування щодо витрат на поховання у розмірі 13 710,80 грн.;
4) у разі настання смерті потерпілого, сума моральної шкоди розраховується у відповідності до ст. 27 Закону (12 мінімальних заробітних плат, встановлених законодавством на день настання страхового випадку), тобто виплачується у фіксованій сумі. Тому розмір моральної шкоди складає 96 000,00 грн. (а.с. 47-55).
Вина підсудного, окрім зазначених вище доказів (заключень судово-медичної та авто технічної експертиз, пояснень обвинуваченого і потерпілого) також доводиться:
- протоколом огляду місця ДТП, згідно якого встановлено, що велосипедист ОСОБА_8 рухався по головній дорозі вул. Успенсько - Троїцька в м. Конотоп, а обвинувачений ОСОБА_5 , виїжджаючи на автомобілі «Volkswagen Golf», д.н.з. НОМЕР_1 , з другорядної вул. Деповській, і здійснюючи маневр повороту праворуч, не надав переваги в русі велосипедисту, внаслідок чого сталося зіткнення (а.с. 84-94);
- під час проведення слідчих експериментів ОСОБА_5 фактично підтвердив обставини за яких відбулось ДТП (а.с. 99-105, 106-110);
- висновками судових інженерно-технічних експертиз відповідно до яких:
1) на період проведення експертного огляду автомобіля «Volkswagen Golf», д.н.з. НОМЕР_1 , система рульового керування та робоча гальмівна система знаходилися у працездатному стані, при якому в них технічних несправностей не виявлено (а.с. 115-120);
2) на момент первинного контакту кут між умовними поздовжніми осями кузова автомобіля та рами велосипеда складав близько 0° ± 10°.
На переконання суду стороною обвинувачення представлено достатньо доказів для доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_5 , яку фактично не оспорює і останній.
Переконавшись у добровільності повного визнання винуватості та правильному розумінні суті обвинувачення, суд приходить до висновку про необхідності призначення покарання.
Положеннями статті 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Визначені у статті 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Обтяжуючих відповідальність обставин не встановлено.
До пом`якшуючих - слід віднести щире каяття у вчиненному та активне сприяння розкриттю злочину, позитивно характеризується, як за місцем проживання, так і за місцем суспільної діяльності, добровільно частково відшкодував завдані матеріальні збитки, раніше не судимий.
Згідно із правозастосовними орієнтирами, що містяться в пунктах 20, 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», у ході призначення покарання за відповідною частиною ст. 286 КК суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.
З урахуванням викладеного, скоєння злочину з необережності, щирого каяття про що свідчить, окрім визнання підсудним факту вчинення кримінального протиправного діяння, ще й щирий жаль з цього приводу та осуд своєї поведінки, що виразилося у частковому відшкодуванні збитків та вибаченні перед потерпілим, яке прийняте останнім, думки ОСОБА_6 , який при обранні виду покарання покладається на розсуд суду, вину загиблого у порушенні ПДР, активної волонтерської та суспільної діяльності обвинуваченого, займається опікою двох дітей сім`ї офіцера, які постраждали під час російської агресії, проживає з дружиною інвалідом ІІІ групи, висновку органу пробації за яким виправлення ОСОБА_5 можливо без позбавлення або обмеження волі на певний строк та не становить високої небезпеки для суспільства, суд дійшов переконання, що відповідно скоєному буде покарання в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі, проте із застосуванням ст. 75 КК України та без позбавлення права керувати транспортними засобами.
Відповідальність водія транспортного засобу «Volkswagen Golf», д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_5 на момент вчинення ДТП була застрахована у ПАТ «УСК «КВІГ».
Страхова сума на одного потерпілого становить: за шкоду заподіяну життю і здоров`ю 320000 грн.; за шкоду заподіяну майну - 160000 грн. (а.с. 156).
Позивач ОСОБА_6 є сином загиблого у ДТП ОСОБА_8 (а.с. 23).
Відповідно до частини другої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачений такий обов`язок.
За положеннями статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
Згідно зі статтею 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.
До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно із Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV).
Статтею 1194 ЦК України унормовано, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
Відповідно до положень статей 9, 22-31, 35, 36 Закону № 1961-IV настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.
З огляду на наведені вище норми матеріального права, сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу.
Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV).
Пунктом 6 частини першої статті 26 Закону України «Про страхування» та пунктом 6 частини першої статті 991 ЦК України визначено, що страховик має право відмовити у здійсненні страхових виплат або страхового відшкодування за наявності підстав, встановлених законом.
Підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів передбачені у статті 37 Закону № 1961-IV. Їх перелік є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає.
Згідно із пунктом 1 статті 35.1. Закону № 1961-IV для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.
Відповідно до підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.
При цьому зазначений у пункті 37.1.4 статті 37 Закону № 1961-IV строк є присічним і поновленню не підлягає.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 465/4621/16-к (провадження № 13-24кс19) виснувала таке. У системному зв`язку зі статтею 36 положення підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 цього Закону щодо неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених цим пунктом строків як підстави для відмови у відшкодуванні стосуються випадків, коли впродовж цих строків потерпілий взагалі не здійснював волевиявлення, спрямованого на одержання компенсації - не звертався ані до страховика (або МТСБУ), ані до суду. Якщо ж особа впродовж цих строків подала позовну заяву до суду, вона здійснила відповідне волевиявлення, обравши на власний розсуд один з альтернативно можливих способів захисту свого порушеного права.
Встановлено, що позивач ОСОБА_6 звернувся до ПАТ «УСК «КВІГ» із заявою про страхове відшкодування у серпні 2024 року, тобто в межах визначених законодавцем строку, але йому було роз`яснено про необхідність надання додаткових документів, зокрема рішення суду щодо визнання водія забезпеченого транспортного засобу винним у скоєнні ДТП, якого не могло бути на час звернення (а.с. 31). Після чого ОСОБА_6 подав позов до суду обравши альтернативний спосіб захисту свого порушеного права.
Відповідно до пункту 27.3. статті 27 Закону № 1961-IV Страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.
Статтею 23 Закону № 1961-IV передбачено, що шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого.
Пунктом 24.1. статті 24 Закону № 1961-IV визначено, що у зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів.
Зазначені в цьому пункті витрати та необхідність їх здійснення мають бути підтверджені документально відповідним закладом охорони здоров`я.
Із довідки Комунального некомерційного підприємства Конотопської міської ради «Конотопська центральна районна лікарня імені академіка Михайла Давидова» видно, що ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , поступив до відділення реанімації 03.07.2024 року з діагнозом: ВЧМТ. Забій головного мозку важкого ступеню. Закриті травми органів грудної клітини. Перелом правої ключиці зі зміщенням. ІХС. Дифузний кардіосклероз. СН ІІ А. Під час лікування в хірургічному відділенні з 07.07.24 по 13.07.24 отримував лікування такими препаратами: дексалгін, дексаметазон, анальгін, L-лізин, транексамова кислота, фуросемід, цефазолін, омепразол, кейдекс, інфлуган, маніт, офлоксоцин, фуцис, цебопім, перев`язки (а.с. 73, 74).
Придбання призначених лікарем медичних препаратів на суму 6279 грн. підтверджено відповідними документами (чеками) (а.с. 28-30).
Отже, страховик повинен відшкодувати ці витрати позивачу, як правонаступнику, не зважаючи на те, що після нетривалого лікування потерпілий помер.
Разом з тим, на переконання суду, витрати пов`язані із залученням особи для догляду за батьком у ночі в розмірі 6400 грн., які також позивач просить стягнути зі страхової компанії не підлягають задоволенню, оскільки не передбачені Законом № 1961-IV, до того ж необхідність цих витрат не підтверджена жодним доказом.
При вирішенні питання заявлених вимог про стягнення, як з обвинуваченого, так і зі страховика по 300000 грн. з кожного на відшкодування моральної шкоди суд звертає увагу на таке.
Згідно зі статтею 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня винуватості особи, яка завдала моральної шкоди, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.
За положеннями частини другої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Відповідно до частини другої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.
Безумовно, що в результаті дій обвинуваченого позивач поніс непоправні наслідки, пов`язані з загибеллю батька, пережив сильний стрес та сильні душевні страждання, а відтак зазнав моральних страждань.
Разом з тим при визначенні розміру морального відшкодування урахуванню підлягають положення частини 2 статті 1193 ЦК України, якою регламентовано, що якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.
У цьому кримінальному провадженні встановлено, що електровелосипедист, яким був ОСОБА_8 (батько позивача), допустив порушення пунктів 10.1, 12.3 ПДР, з яких невідповідність вимогам п. 12.3 ПДР України знаходиться в причинному зв`язку з виникненням ДТП (а.с. 132-136), що вказує на те, що його груба необережність сприяла виникненню і збільшенню завданої шкоди.
Зважаючи на наведене, суд вважає, що розмір суми моральної шкоди, яка підлягає стягненню з ОСОБА_5 на користь позивача ОСОБА_6 підлягає зменшенню до 150000 грн. Саме такий розмір моральної шкоди відповідатиме засадам розумності, виваженості та справедливості і конкретним обставинам справи (наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 02.06.2021 у справі № 175/4256/18 (провадження № 51-1171км21).
Що стосується питання відшкодування ОСОБА_6 витрат, понесених на правничу допомогу, то слід зазначити наступне.
Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 91 КПК України розмір процесуальних витрат, належить до обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.
Правовою підставою відшкодування витрат на правову допомогу є договір, укладений з адвокатом-представником, а також документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Відтак, для визначення розміру процесуальних витрат на правову допомогу, що підлягають відшкодуванню, крім договору про надання правової допомоги, особа має надати і оригінали документів, які підтверджують ці витрати, а також процесуально підтвердити надання правових послуг (складений процесуальний документ, вчинена процесуальна дія (участь у слідчих (розшукових) діях чи ознайомлення із процесуальними документами тощо).
Верховний Суд вже неодноразово висловлював правову позицію щодо порядку та критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу та їх розподілу, зокрема в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 року у справі № 922/1964/21 вказано, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі № 927/237/20).
Тобто, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись, що заявлені витрати є співмірними зі складністю провадження, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.
Діюче кримінальне процесуальне законодавство України не встановлює чіткого переліку доказів, які необхідно надати суду на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, однак зобов`язує надати докази на підтвердження розміру процесуальних витрат, у тому числі на таку допомогу, що входить до предмета доказування у кримінальному провадженні (ст. 91 КПК).
Проте, на переконання суду, зазначений час неспівмірний з обсягом наданих послуг і їх кінцевої вартості.
Відповідно до статті 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Підсумовуючи викладене позовні вимоги ОСОБА_6 підлягають задоволенню частково шляхом стягнення на його користь з:
Процесуальні витрати відшкодовані добровільно.
Керуючись: ст.ст. 120, 128, 368, 370, 371 КПК України,-
Визнати винним ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 286 КК України та призначити покарання у виді чотирьох років позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами.
На підставі статей 75, 76 КК України звільнити засудженого від відбування основного покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки, якщо він протягом двох років іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього наступні обов`язки:
1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання;
3) не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Позовні вимоги ОСОБА_6 задовольнити частково стягнувши на його користь з:
Скасувати накладений арешт на автомобіль «Volkswagen Golf», державний номерний знак НОМЕР_1 , повернувши його власнику ОСОБА_5 , та на електровелосипед «Mercure» повернувши - ОСОБА_6 .
Вирок може бути оскаржений до Сумського апеляційного суду через Конотопський міськрайонний суд протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Учасники судового провадження мають право отримати копію вироку. Копію вироку негайно після проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1