Провадження №: 1-кп/336/1336/2024
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2024 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

захисників ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні кримінальне провадження відносно

відносно ОСОБА_6 , якого повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України, -

В С Т А Н О В И В:

Від прокурора до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя надійшов вищевказаний обвинувальний акт.

Такий обвинувальний акт отримано в провадження Шевченківського районного суду м. Запоріжжя у складі головуючого судді ОСОБА_1 .

У підготовчому судовому засіданні прокурор, з думкою якого погодилася потерпіла ОСОБА_7 , просить суд призначити справу до судового розгляду у відкритому судовому засіданні.

Потерпіла ОСОБА_8 просила повернути обвинувальний акт прокурору.

Захисник ОСОБА_5 , з думкою якої погодився й обвинувачений, також заявила про повернення обвинувального акту прокурору, адже доданий до нього реєстр матеріалів досудового розслідування є неповним.

Заслухавши думку учасників підготовчого провадження, перевіривши обвинувальний акт, суд дійшов висновку про можливість призначення судового розгляду.

У підготовчому судовому засіданні встановлено, що кримінальне провадження підсудне Шевченківському районному суду м. Запоріжжя, підстав, передбачених п. 1- 4 ч. 3 ст. 314 КПК України, не встановлено, в зв`язку з чим процесуальних перешкод для призначення судового розгляду на підставі обвинувального акту, не вбачається.

Крім того, суд при прийнятті рішення про призначення судового розгляду на підставі обвинувального акту проаналізував точний зміст положень пункту 5 частини другої статті 291 КПК України.

Згідно із зазначеною нормою закону обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Аналіз цієї норми свідчить, що закон вимагає обов`язкове відображення в обвинувальному акті трьох складників:

1) фактичних обставин кримінального правопорушення;

2) правової кваліфікації (в теорії кримінального процесу використовується назва «формула обвинувачення»);

3) формулювання обвинувачення.

При цьому, в доктрині кримінального процесу під формулюванням обвинувачення розуміється короткий виклад тексту диспозиції кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується особі, фабула обвинувачення виступає фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що вимоги закону щодо викладу фактичних обставин, правової кваліфікації та формулювання обвинувачення дотримано. Обставини, які, відповідно до частини першої статті 91 КПК України, підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, зокрема подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у його вчиненні, викладено чітко і конкретно для його повного розуміння.

В обвинувальному акті фактичні дані в своїй сукупності дають повне уявлення стосовно кожного з елементів складу кримінального правопорушення, що, у свою чергу, дає можливість зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою.

При цьому, щодо відомостей про час, місце, і спосіб вчинення кримінального правопорушення, які зазначені в обвинувальному акті, викладені саме ті обставини, які прокурор вважав беззаперечно (безсумнівно) встановленими, а формулювання обвинувачення у викладеному в обвинувальному акті вигляді містить всі необхідні відомості та посилання на обставини, передбачені ст.291 КПК України.

Отже, суд вважає, що фактичні обставини у обвинувальному акті викладені з достатньою конкретикою, і не чинять перешкод для розгляду обвинувачення в судовому засіданні, де це обвинувачення і повинно доводитися стороною обвинувачення.

При цьому, до обвинувального акту додано реєстр матеріалів досудового розслідування, в якому, відповідно до вимог ст. 109 КПК України містяться дані про проведені процесуальні дії та прийняті процесуальні рішення.

Таким чином, суд не вбачає достатніх підстав, які б перешкоджали призначенню провадження до судового розгляду.

Інші доводи сторони захисту не впливають на правильність висновку суду, адже не є підставою для повернення обвинувального акту прокурору в розумінні положень п.3 ч.1 ст. 314, ст. 291 КПК України.

Обставин, передбачених ст. 75 КПК України, що виключають участь головуючого судді в кримінальному провадженні, не вбачається.

Необхідним є виклик учасників кримінального провадження, а саме, прокурора, захисника, обвинуваченого, потерпілих.

До обвинуваченого застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Прокурором заявлено клопотання про продовження обвинуваченому на 60 днів строку вказаного запобіжного заходу.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК України.

Вимогами ч.1 ст. 186 КПК України встановлено, що клопотання про застосування або зміну запобіжного заходу розглядається слідчим суддею, судом невідкладно, але не пізніше сімдесяти двох годин з моменту фактичного затримання підозрюваного, обвинуваченого або з моменту надходження до суду клопотання, якщо підозрюваний, обвинувачений перебуває на свободі, чи з моменту подання підозрюваним, обвинуваченим, його захисником до суду відповідного клопотання.

У підготовчому судовому засіданні прокурор, з думкою якого погодилася потерпіла ОСОБА_7 , наполіг на заявленому клопотання щодо запобіжного заходу.

Потерпіла ОСОБА_8 просила відмовити прокурору в клопотанні.

Захисник ОСОБА_5 , з думкою якої погодився й обвинувачений, також заперечила на клопотання прокурора, вказана на відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, на сімейний стан обвинуваченого та стан його здоров`я, а тому просила обрати більш м`який запобіжний захід домашній арешт у нічний час.

Заслухавши думку учасників судового засідання, дослідивши клопотання прокурора та перевіривши його доводи матеріалами кримінальної справи, суд, вирішуючи клопотання про продовження обвинуваченому строку запобіжного заходу, виходить з наступного.

Як встановлено під час судового провадження, обвинуваченому був обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

При продовженні строку дії запобіжного заходу має бути встановлена наявність трьох складових - чи є обґрунтованою підозра; чи наявні достатні підстави вважати, що існує хоча б один з передбачених ст. 177 КПК України ризиків, на які вказує прокурор, чи може запобігти існуючим ризикам застосування до підозрюваного менш суворого запобіжного заходу.

При цьому, як неодноразово зазначав у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, факти, які є причиною виникнення підозри, не повинні бути такими самими переконливими як ті, що є необхідними для обґрунтування обвинувального вироку чи суто висунення обвинувачення, що здійснюється на наступній стадії процесу («Мюррей проти Сполученого Королівства» («Murrey v. the United Kingdom»)).

Наявність обґрунтованої підозри передбачає наявність фактів або інформації, які б могли переконати об`єктивного спостерігача в тому, що відповідна особа могла вчинити злочин, однак те, що можна вважати «обґрунтованим», залежить від усіх обставин справи («Кемпбелл і Хартлі проти Сполученого Королівства» («Fox, Campbell and Hartley v. the United Kingdom»).

Обґрунтованість висунутої обвинуваченому підозри у вчиненні вищевказаного кримінального правопорушення у суду не викликає сумніву, адже підтверджується наданими матеріалами кримінального провадження, зокрема обвинувальним актом з пред`явленим у ньому обвинуваченням та з викладеним в акті реєстром проведених в ході досудового розслідування процесуальних дій та прийнятих процесуальних рішень.

Відповідно до ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання ризикам.

Зокрема, згідно зі ст. 178 КПК України, суд зобов`язаний врахувати вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується; вік та стан здоров`я обвинуваченого; міцність соціальних зв`язків обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; репутацію обвинуваченого; майновий стан обвинуваченого; наявність судимостей у обвинуваченого; дотримання обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини; ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, у цьому випадку, обвинувачений, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Клішин проти України» наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводиться відповідними доказами.

Таким чином, суд, оцінюючи вірогідність такої поведінки обвинуваченого, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності позапроцесуальних дій зазначеної особи.

Так, обвинувачений підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України.

Як наголошує прокурор у власному клопотанні, є ризик того, що обвинувачений може залишити межі України.

Відповідно до ст. 12 КК України вказане кримінальне правопорушення є тяжким злочином проти безпеки руху та експлуатації транспорту, санкція якого передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк до 10 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до 10 років, у зв`язку із чим, враховуючи суворість можливого покарання, що загрожує підозрюваному в разі визнання його винним, суд ввжаєає, що існує ризик переховування обвинуваченого від суду.

Суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів (справа «Ілійков проти Болгарії»(Ilijkov v. Bulgaria, Заява №33977/96, від 26 липня 2001 року).

Отже, надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що обвинувачений з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.

В розумінні практики Європейського суду з прав людини тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, таке обвинувачення, у сукупності з іншими обставинами, збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.

Ризик незаконного впливу на свідків та потерпілих у кримінальному провадженні підтверджується тим, що наразі потерпілі та жоден із свідків не допитані судом, і, відповідно, їх показання не сприйняті безпосередньо, задля можливості використання їх як доказів, у той час як КПК встановлена процедура отримання показань від осіб, які є свідками, потерпілими у кримінальному провадженні, а саме: спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акта до суду на стадії судового розгляду - усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (ч.ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224 КПК), а тому будучі обізнаним про анкетні дані потерпілих та свідків, обвинувачений може здійснювати на них певний вплив з метою зміни ними показань або відмови від їх надання для уникнення кримінальної відповідальності, а факт їх допиту на стадії досудового розслідування не свідчить про відсутність вказаного ризику, оскільки вони повинні бути допитані безпосередньо в судовому засіданні для виконання вимог ч. 4 ст. 95 КПК України.

При цьому, волонтерська діяльність обвинуваченого, його сімейний стан та наявність у нього дітей жодним чином не впливає на існування ризику незаконного впливу на свідків та потерпілих у кримінальному провадженні.

Відтак, на переконання суду, встановлені ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України є обґрунтованими та підтвердженими.

Протипоказань утриманні обвинуваченого в умовах слідчого ізолятора судом не встановлено, отже надані суду медичні документи захворювання та лікування обвинуваченого не впливають на висновок суду, тим більш вони не є актуальними, адже мали місце значно раніше.

Враховуючи наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, а також обставини інкримінованого обвинуваченому злочину, за якими було спричинено позбавлення життя людини, яке є найвищою соціальною цінністю, відповідно до норм Конституції України, суд вважає, що застосування відносно обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу недостатнє для запобігання ризикам, передбаченим ч.1 ст.177 КПК України, тому суд продовжує строк обраного йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів.

З вказаних підстав клопотання прокурора підлягає задоволенню.

Відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 183 КПК України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні: щодо злочину, який спричинив загибель людини.

Виходячи з мети застосування запобіжного заходу, якою є забезпечення виконання підозрюваним/обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання передбаченим ст. 177 КПК України ризикам, оцінивши в сукупності всі вищевстановлені обставини кримінального правопорушення та дані про особу підозрюваного, судом не визначається розмір застави у даному кримінальному провадженні відносно обвинуваченого.

Керуючись ст.ст. 32, 34, 55, 61, 62, 181, 197, 199, п.4 ч.3, ст. ст. 331, 392, КПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Клопотання прокурора задовольнити та продовжити ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів, без визначення розміру застави

Встановити строк дії даної ухвали до 29.12.2024 року включно.

Призначити судовий розгляд кримінального провадження по обвинуваченню

ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України, -

на 31 жовтня 2024 року о 14-00 годині,

яке відбудеться у залі судових засідань № 6 Шевченківського районного суду м. Запоріжжя.

Справу розглядати у відкритому судовому засіданні судом у складі головуючого судді ОСОБА_1 .

Дати розпорядження секретарю судового засідання:

- в призначене судове засідання здійснити виклик прокурора, обвинуваченого, захисника, потерпілих.

Ухвала в частини продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою може бути оскаржена в апеляційному порядку через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя до Запорізького апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення. Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення. Якщо ухвалу суду було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Подання апеляційної скарги не зупиняє виконання, ухвала підлягає негайному виконанню.

Визначення часу та дати оголошення повного тексту ухвали 8-00 год. 01.11.2024.

Суддя ОСОБА_1