Справа № 755/3245/21
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"12" вересня 2024 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді: ОСОБА_1 ,

при секретарях: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спеціального провадження за відсутності обвинуваченого кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002458 від 20.09.2016 року, за обвинуваченням ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ош, Киргистану, громадянина України, українця, з вищою освітою, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України,

за участю учасників кримінального провадження:

прокурора: ОСОБА_7 ,

захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

в с т а н о в и в:

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 19, ст. 68 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Статтями 5, 72, 73 Конституції України передбачено, що Україна є республікою. Право визначати і змінювати конституційний лад в Україні належить виключно народові і не може бути узурповане державою, її органами або посадовими особами. Питання про зміну території України вирішується виключно всеукраїнським референдумом, який призначається Верховною Радою України або Президентом України відповідно до їх повноважень, встановлених Конституцією України.

Внаслідок загострення політико-соціальної напруженості в Україні в період 19-22 лютого 2014 року (розстріли на Майдані Незалежності у м. Київ, втеча ОСОБА_10 ) проросійські політичні та інші організації і об`єднання, підтримувані Російською Федерацією (далі РФ), активізували свою антиукраїнську діяльність спрямовану на ескалацію ситуації, що склалася та подальше її розхитування, особливо у Південно-Східних областях України, Автономній Республіці Крим та м. Севастополь.

Так, 03.02.2014 року в Автономній Республіці Крим та м. Севастополь пройшов ряд мітингів проросійських сил, в ході яких організатори та політичні діячі публічно закликали до насильницької зміни конституційного ладу та до захоплення державної влади в Криму. Того ж дня лідер партії «Русский блок» ОСОБА_11 заявив про створення з числа добровольців загонів самооборони.

Вказані загони так званої Самооборони Криму, спільно із кадровими військовослужбовцями РФ (як тими, що дислокувались на базі Чорноморського Флоту РФ згідно двосторонніх договорів між Україною та РФ так і тими, що незаконно переправились з території РФ) забезпечили захоплення адміністративних будівель України, захоплення та блокування українських військових частин та організацію і проведення незаконного «референдуму щодо самовизначення Криму» на території Криму, що, в подальшому публічно підтвердили найвищі керівники Росії, включно з президентом РФ - ОСОБА_12 .

Внаслідок вказаних насильницьких агресивних дій РФ Україна втратила ефективний контроль над територією Криму у зв`язку з її окупацією ЗС РФ.

З метою «легітимізації» окупації 16.03.2014 року владою Автономної Республіки Крим за підтримки РФ (у тому числі силової) проведено незаконний «референдум» для приєднання півострова до території РФ всупереч ст. ст. 5, 72 та 73 Конституції України. Результатом проведеного «референдуму» стали тимчасова окупація території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, а також їх входження до складу РФ на правах суб`єкта федерації.

В подальшому, вищим керівництвом РФ, з метою забезпечення режиму окупації та придушення спротиву проукраїнського населення Криму прийнято ряд «законів та підзаконних нормативних актів», якими незаконно створено так звані судові, правоохоронні органи та органи місцевого самоврядування Республіки Крим, на керівні та рядові посади в яких, у тому числі, призначено громадян РФ, в основному шляхом переведення з території Росії.

Так, відповідно до ч. 2 ст.13 «О судебной системе Российской Федерации» від 31 грудня 1996 року № 1-ФКЗ: Порядок наділення повноваженнями голів, заступників голів, інших суддів касаційних судів загальної юрисдикції, апеляційних судів загальної юрисдикції, верховних судів республік, окружних, обласних судів, судів міст федерального значення, судів автономної області і автономних округів, районних судів, військових і спеціалізованих судів, арбітражних судів округів, арбітражних апеляційних судів, арбітражних судів суб`єктів Російської Федерації і спеціалізованих арбітражних судів встановлюється відповідним федеральним конституційним законом і федеральним законом про статус суддів.

Відповідно до ч. 5 ст. 6 Закону Російської Федерації від 26.06.1992 року № 3132-I зі змінами та доповненнями «О статусе судей в Российской Федерации» - Президент Російської Федерації в двомісячний термін з дня отримання необхідних матеріалів призначає суддів федеральних судів, а кандидатів у судді Верховного суду Російської Федерації представляє для призначення Раді Федерації Федеральних Зборів Російської Федерації або відхиляє подані кандидатури, про що повідомляється голові Верховного суду Російської Федерації.

Водночас, згідно зі ст. 86 «Конституції «Республики Крым»:

1. Правосуддя в Республіці Крим здійснюється тільки судом.

2. У Республіці Крим діють федеральні суди і мирові судді. Повноваження, порядок утворення та діяльності федеральних судів визначаються законодавством Російської Федерації.

3. З ініціативи Державної Ради Республіки Крим, узгодженої з Верховним Судом Російської Федерації, в Республіці Крим можуть утворюватися судові ділянки і посади мирових суддів відповідно до законодавства Російської Федерації і законодавства Республіки Крим.

4. Статус, повноваження, порядок і гарантії діяльності суддів визначаються федеральним законом, а по відношенню до мирових суддів - також законом Республіки Крим.

Відповідно до прийнятих так званих «законів» слідчі, прокурори та судді підпорядковуються своїм керівникам по висхідній лінії відповідної гілки влади так званої «Республіки Крим», що входить у склад Російської Федерації.

Створивши у такий спосіб функціональний автоматизм апарату влади через суворо визначену ієрархію та контроль керівників за підпорядкованими виконавцями, вище керівництво РФ забезпечило виконання та багаторівневий контроль за виконанням своєї окупаційної політики, спрямованої на остаточне приєднання території Автономної Республіки Крим та м. Севастополь та подолання спроб будь якого спротиву з боку цивільного населення півострову.

Легітимізоване таким чином Росією та повністю підконтрольне їй самопроголошене керівництво окупованого Криму, з метою забезпечення та підтримання режиму окупації за допомогою так званих Самооборони Криму, правоохоронних органів та судів почало реалізовувати політику РФ щодо переслідування населення за політичні, релігійні погляди, расовими етнічними ознаками тощо.

Таким чином найвище керівництво Російської Федерації через вчинення злочинів підконтрольними йому окупаційними «судами, органами влади, правоохоронними органами», військовими та іншими організаціями забезпечує режим окупації в Криму.

В той же час, Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 року, зокрема ст. ст. 1-3 визначено, що сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя є тимчасово окупованою внаслідок збройної агресії Російської Федерації з 20 лютого 2014 року.

Генеральна Асамблея ООН своєю Резолюцією 71/205 від 19.12.2016 року «Положення в області прав людини в Автономній Республіці Крим та місті Севастополі (Україна)» засудила тимчасову окупацію Російською Федерацією частини території України - Автономної Республіки Крим та міста Севастополя.

В подальшому, Резолюціями 72/190 від 19.12.2017 року, 73/194 від 17.12.2018 року та 74/168 від 18.12.2019 року «Положення в області прав людини в Автономній Республіці Крим та місті Севастополі (Україна)», Генеральна Асамблея ООН вчергове засудила нинішню тимчасову окупацію Російською Федерацією частини території України - Автономної Республіки Крим та міста Севастополя.

Як зазначено вище, сам факт окупації засуджений як міжнародною спільнотою, так і законодавством України, та був широко висвітлений в офіційних виданнях та медійному просторі.

Проте, в період незаконної збройної агресії РФ по відношенню до України, ОСОБА_6 , будучи громадянином України, призначений постановою Верховною Радою України № 649- VI від 11.12.2008 року суддею Київського районного суду міста Сімферополя Автономної Республіки Крим, нехтуючи вимогами Конституції та законів України, присягою судді, маючи тривалий стаж роботи суддею, а тому достовірно знаючи, повній мірі розуміючи та усвідомлюючи незаконність дій Верховної Ради АР Крим та приєднання території АР Крим та м. Севастополя до складу РФ, перебуваючи в місті Сімферополі упродовж березня - квітня 2014 року розпочав свою роботу на посаді судді Київського районного суду м. Сімферополя незаконно створеної Республіки Крим, яка у подальшому увійшла до складу РФ.

Так, встановлено, що Федеральним Законом РФ № 154- Ф3 від 23.06.2014 року «О создании судов Российской Федерации на территориях Республики Крым и города федерального значения Севастополя и о внесении изменений в отдельные законодательные акты Российской Федерации» створено систему судів на території Республіки Крим, зокрема незаконно створено «Центральный районный суд города Симферополя».

В подальшому, за результатами проведеного державними органами Російської Федерації конкурсу Указом Президента Російської Федерації ОСОБА_12 від 19.12.2014 № 786 діючий суддя судової гілки влади України, громадянин України ОСОБА_6 , свідомо та умисно, порушуючи вимоги Конституції і законів України, всупереч присязі судді, за власною згодою та бажанням був призначений на посаду судді «Київського районного суду м. Сімферополя Республіки Крим» на окупованій території АР Крим.

Достовірно знаючи про тимчасову окупацію Російською Федерацією території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя внаслідок збройної агресії Російської Федерації з 20 лютого 2014 року, діючий суддя судової гілки влади України ОСОБА_6 , усвідомлюючи, що так званий «Київський районний суд міста Сімферополя Республіки Крим» відповідно до положень ст. 64 Конвенції є незаконно створеним органом, приступив до виконання своїх безпосередніх обов`язків в складі вказаного органу.

Також, відповідно до статті 64 Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни кримінальне законодавство окупованої території залишається чинним, за винятком випадків, коли дія його скасовується або призупиняється окупаційною державою, якщо це законодавство становить загрозу безпеці окупаційної держави або є перешкодою виконання цієї Конвенції. Враховуючи згадане вище, та з огляду на необхідність забезпечення ефективного судочинства, суди окупованої території продовжуватимуть виконувати свої функції стосовно розгляду правопорушень, визначених цим законодавством.

У контексті окупації Криму, РФ, як окупаційна держава, не мала права втручатися у порядок здійснення правосуддя українськими судами.

Проте ОСОБА_6 здійснюючи свою діяльність як суддя «Киевского районного суда города Симферополя Республики Крым» при розгляді справ керувався законами та іншими нормативно-правовими актами Російської Федерації та Республіки Крим як її суб`єкта.

Разом з тим, відповідно до ст. 70 Конвенції окупаційна держава не має права здійснювати арешт, переслідування або висувати обвинувачення проти осіб, що перебувають під захистом, за вчинки або переконання скоєні або виражені ними до початку окупації або протягом періоду її тимчасового припинення, за винятком випадків порушення законів або звичаїв війни.

Так, досудовим розслідуванням встановлено, що 26.02.2014 року біля будівлі Верховної Ради Автономної Республіки Крим за адресою м. Сімферополь, вул. Карла Маркса, 8, відбувся мітинг представників Меджлісу кримськотатарського народу, організований ОСОБА_13 та представників політичної партії «Русское единство», організований ОСОБА_14 . підставою якого стало скликання позачергової сесії депутатів Верховної Ради Республіки Крим.

У мітингах брали участь представники Меджлісу кримськотатарського народу, ініціативи «Євромайдан-Крим», інші проукраїнські активісти, представники спільноти фанатів сімферопольського футбольного клубу « ІНФОРМАЦІЯ_2 » з одного боку; а також партії « ІНФОРМАЦІЯ_3 » і проросійські активісти, учасники «Народного ополчения Крыма», представники козацьких організацій - з іншого боку.

Через неналежне забезпечення співробітниками правоохоронних органів громадської безпеки під час проведення вказаних заходів, з урахуванням протилежних політичних поглядів учасників мітингу, між останніми розпочались сутички, з застосуванням фізичної сили, сльозогінного газу, палиць та інших підручних предметів.

В результаті вказаних сутичок не менше 80 осіб отримали тілесні ушкодження різної тяжкості та двоє осіб померло.

Події, які відбувалися 26.02.2014 року біля будівлі Верховної Ради АР Крим представниками правоохоронних органів, створених відповідно до законодавства РФ, кваліфіковано як масові заворушення.

Результатом досудового розслідування вказаної кримінальної справи стало притягнення до кримінальної відповідальності заступника голови Меджлісу кримськотатарського народу ОСОБА_15 як організатора масових заворушень та ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 та інших як учасників.

Незважаючи на те, що мітинги організовано ОСОБА_21 , як головою Меджлісу кримськотатарського народу, з одного боку та ОСОБА_14 , як представником політичної партії «Русское единство», з іншого, а також їх особиста участь у проведенні мітингу, роль організатора масових заворушень інкриміновано ОСОБА_15 , який хоча й був присутній на мітингу, проте жодних активних дій та провокацій, з метою розхитування ситуації на мітингу не вчиняв.

Більше того, жодної особи, яка приймала участь у мітингу з боку політичної партії «Русское единство» до кримінальної відповідальності не притягнуто, що свідчить про єдиний умисел оперативних працівників, слідчих, прокурорів, суддів, які приймали участь у вказаній кримінальній справі на вчинення дій по реалізації політики РФ щодо придушення будь яких проукраїнських поглядів, притягнення до відповідальності найбільш активних громадських активістів, з метою недопущення широкого розповсюдження їх поглядів щодо незаконності дій РФ та надання їм образу злочинців.

Так, ОСОБА_6 діючи добровільно та умисно на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності України, з метою зміцнення та посилення заходів тимчасової окупації території АР Крим, 29 квітня 2016 року, точний час досудовим розслідуванням на даний час не встановлено, перебуваючи в приміщенні так званого «Київського районного суду м. Сімферополя Республіки Крим» по вул. Воровського, 16, м. Сімферополь Автономна Республіка Крим, діючи в інтересах Російської Федерації, будучи суддею України, керуючись статтями 108, 109 УКП РФ, ухвалив «постанову про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_15 », якою продовжив строк незаконного тримання під вартою ОСОБА_15 на сімнадцять діб, а всього до дванадцяти місяців, тобто до 22.05.2015 року, чим надав допомогу представникам іноземної держави у переході судової системи України, яка діяла на території півострова Крим, на відправлення правосуддя відповідно до ч. 5 ст. 9 «Федерального Конституційного Закону» Російської Федерації № 6-ФКЗ «Про прийняття в Російську Федерацію Республіки Крим та утворення в складі Російської Федерації нових суб`єктів Республіки Крим та міста федерального значення Севастополя» та на підставі законодавства іноземної держави - Російської Федерації, а також порушив конституційні права громадянина України ОСОБА_15 .

Допомога ОСОБА_6 іноземній державі та її представникам у переході судів АР Крим на відправлення правосуддя на підставі законодавства іноземної держави - Російської Федерації призвели до забезпечення належного функціонування незаконно створених судових органів, посилення заходів тимчасової окупації півострова Крим та наданні допомоги РФ та її представникам у реалізації антиукраїнської політики на тимчасово окупованій території АР Крим, шляхом участі та прийнятті необхідних рішень у кримінальних справах.

Таким чином, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України ( в редакції від 08.04.2014 року № 1183-VII), державна зрада, тобто діяння, умисно вчинене громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності України, а саме: в наданні іноземній державі та її представникам допомоги в проведенні підривної діяльності проти України.

Судовий розгляд у межах даного кримінального провадження здійснювався за відсутності обвинуваченого (in absentia), ОСОБА_6 показань суду не надавав, при цьому будь-яких клопотань на адресу суду також не надходило.

Дане кримінальне провадження здійснювалось з обов`язковою участю захисника, який був забезпечений державою.

Відповідно до ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 15.09.2022 року, враховуючи наявні в кримінальному провадженні дані та зміни, які були внесені до ст. 314 КПК України Законом № 1422-IX від 27.04.2021 року, суд призначив вказане кримінальне провадження до судового розгляду.

Відповідно до ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 15.09.2022 року було задоволено клопотання прокурора ОСОБА_7 про здійснення спеціального судового провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_6 , у кримінальному провадженні № 0002458. Повістки про виклик обвинуваченого ОСОБА_6 надсилались та публікувались відповідно до вимог ст. 323 КПК.

Суд вважає, що наявні у справі документи свідчать про відмову ОСОБА_6 , який повинен був знати про розпочате кримінальне провадження, від здійснення свого права предстати перед українським судом за діяння вчинені на території суверенної України, юрисдикцію якої обвинувачений над собою не визнає, та захищати себе безпосередньо в такому суді, а так само свідчать про його наміри ухилитися від зустрічі з правосуддям держави Україна.

Ухилення обвинуваченого від правосуддя суд оцінює як реалізацію останнім його невід`ємного права на свободу від самозвинувачення чи самовикриття (п/п. «g» п. 3 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ст. 63 Конституції України), як одну з ключових гарантій презумпції невинуватості.

Прокурор у судовому засіданні обставини, зазначені в обвинувальному акті, підтримав у повному обсязі, в обґрунтування винуватості обвинуваченого зазначив, що подані письмові докази підтверджують протиправність злочинних дій обвинуваченого, а кваліфікація кримінального правопорушення є вірною та відтак прохав суд визнати ОСОБА_6 винним за ч. 1 ст. 111 КК України та призначити покарання у виді 13 років позбавлення волі з конфіскацією майна.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_9 зазначив, що відповідно до Конвенції про правила війни, просив виправдати останнього у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення.

Судом визнано загально відомим і таким, що не потребує доказуванню в межах даного провадження те, що тимчасова окупація з боку РФ частини території України - АР Крим, яка розпочалася із збройного конфлікту, викликаного Російською військовою агресією, починаючи з 20 лютого 2014 року, а також анексія з боку РФ цієї частини території України, є загально відомими фактами, які за хронологією подій: а) констатовані нормативними, хоча і засудженими з точки зору міжнародного права, актами РФ, а також «нормативними актами» самопроголошених суб`єктів на території України в АР Крим, законність яких не визнається державою Україна, проте прийнятих судом у даному випадку до уваги, оскільки вирішується питання про відповідальність за вчинення злочинів, внаслідок яких були прийняті такі акти; б) встановлені національними нормативно-правовими актами, які є обов`язковими для застосування на території України; в) засуджені міжнародними актами колективного реагування, - а відтак, ці факти не потребують окремого судового доведення.

Так, постановою Ради Федерації Федеральних Зборів РФ «Про використання Збройних Сил Російської Федерації на території України» від 01 березня 2014 року № 48-СФ за результатами звернення президента РФ, виходячи з інтересів безпеки життя громадян РФ, особового складу військового контингенту ЗС РФ, що дислокується на території України (АР Крим), надано згоду президенту РФ на використання ЗС РФ на території України.

06 березня 2014 року Верховною Радою АР Крим прийнята Постанова «Про проведення загальнокримського референдуму». Указом Президента України від № 261/2014 від 07 березня 2014 року дія цієї Постанови Верховної Ради АР Крим була зупинена, а сама вона рішенням Конституційного Суду України № 2-рп/2014 від 14 березня 2014 року визнана неконституційною.

11 березня 2014 року Постановою Верховної Ради АР Крим прийнята «Декларація», якою проголошено АР Крим «суверенною державою» - «Республікою Крим». Указом Президента України від 14 березня 2014 року № 296/2014 дія цієї Постанови Верховної Ради АР Крим була зупинена, а сама вона рішенням Конституційного Суду України № 3-рп/2014 від 20 березня 2014 року визнана неконституційною.

Постановою Верховної Ради України від 15 березня 2014 року № 891-VII Верховна Рада АР Крим була розпущена.

17 березня 2014 року представники розпущеної «Верховної Ради АР Крим» прийняли Постанову № 1745-6/14 «Про незалежність Криму», за якою створено нелегітимне державне утворення «Республіка Крим», а також Постанову 1748-6/14 «Про правонаступництво Республіки Крим», за якою вищим органом влади «Республіки Крим» є « ІНФОРМАЦІЯ_4 ».

18 березня 2014 року «Державна рада Республіки Крим» підписала «Договір» між РФ та «Республікою Крим» про прийняття до РФ «Республіки Крим» та утворення у складі РФ нових суб`єктів, який вже 19 березня рішенням Конституційного Суду РФ визнаний таким, що відповідає Конституції РФ, 20 березня 2014 року його ратифікувала більшістю голосів Держдума РФ, а 21 березня 2014 року - Рада Федерації Федеральних Зборів РФ, відтак цей «Договір» набрав чинності 21 березня 2014 року.

21 березня 2014 року прийнятий Закон РФ № 6-ФКЗ, яким прийнято до РФ «Республіку Крим» та утворені в складі РФ нові суб`єкти. «Республіка Крим» вважається прийнятою до РФ з дати підписання «Договору» (ст. 1 Закону РФ № 6-ФКЗ).

11 квітня 2014 року «Державна рада Республіки Крим» прийняла «Конституцію Республіки Крим» як суб`єкта РФ.

Верховною Радою України 15 квітня 2014 року прийнято Закон України № 1207-VII «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (зі змінами № 3687-ІХ від 08.05.2024 року), за яким перебування підрозділів ЗС РФ на території України з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, а також всупереч міжнародно-правовим актам, визнано окупацією частини території суверенної держави Україна, а територію АР Крим, сухопутну територію, внутрішні морські води і територіальне море України, територію виключної (морської) економічної зони України, а також повітряний простір над цими територіями визнано тимчасово окупованими територіями України внаслідок збройної агресії з боку РФ.

Крім того, Верховною Радою України 21 квітня 2015 року прийнято Постанову № 337-VIІI Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», згідно з якою констатовано початок такої агресії з боку РФ на території АР Крим 20 лютого 2014 року, яка завершилася воєнною окупацією та подальшою незаконною анексією цієї частини території України.

Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН «Територіальна цілісність України» від 27 березня 2014 року № 68/262, «референдум», проведений в АР Крим 16 березня 2014 року, визнано таким, що не має законної сили і не може бути основою для зміни статусу АР Крим.

Резолюціями Генеральної Асамблеї ООН «Стан у сфері прав людини в Автономній Республіці Крим та м. Севастополі (Україна)» від 19 грудня 2016 року № 71/205 та від 19 грудня 2017 року № 72/190, «Проблема мілітаризації Автономної Республіки Крим та міста Севастополь, Україна, районів Чорного та Азовського морів» від 17 грудня 2018 року, «Ситуація з правами людини в Автономній Республіці Крим та місті Севастополь, Україна» від 22 грудня 2018 року послідовно засуджено тимчасову окупацію з боку РФ внаслідок військової агресії частини території України - АР Крим - підтверджено невизнання її анексії.

Вказані та інші аналогічні за оцінками вказаних подій резолюції Генеральної Асамблеї ООН, Закон України № 1207-VII, постанови Верховної Ради України є нормативно-правовими актами, що становлять частину законодавства України, на підставі якого суд приймає рішення у справі.

Судом в інтересах даного кримінального провадження ретельно досліджені подані стороною обвинувачення докази з тим, щоб дослідити зв`язок між цими подіями та діями обвинуваченого безпосередньо в контексті висунутого йому обвинувачення.

Статус ОСОБА_6 , як судді Київського районного суду м. Сімферополя Автономної Республіки Крим з 17.01.2006 року підтверджено дослідженими в судовому засіданні документами.

Зокрема, належною копією Указом Президента України від 12.06.2003 року № 525 ОСОБА_6 призначено на посаду судді Роздольненського районного суду Автономної Республіки Крим та Указом Президента України 17.01.2006 року № 10 суддю Роздольненського районного суду Автономної Республіки Крим ОСОБА_6 переведено на посаду судді Київського районного суду м. Сімферополя Автономної Республіки Крим в межах п`ятирічного строку.

Зокрема, належною копією Постанови Верховної Ради України «Про звільнення суддів» від 19 квітня 2016 року № 1203-VIІІ, за якою відповідно до пункту 5 частини п`ятої статті 126 Конституції України, ОСОБА_6 було звільнено з посади судді Київського районного суду міста Сімферополя Автономної Республіки Крим у зв`язку з порушенням присяги судді.

Згідно з дослідженим судом рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 10 листопада 2015 року № 3009/дп-15, за результатами розгляду дисциплінарної справи, відкритої стосовно суддів АР Крим, у тому числі ОСОБА_6 , встановлено, що на підставі Указів Президента РФ «Про призначення суддів федеральних судів» для здійснення правосуддя від імені РФ на території АР Крим ОСОБА_6 , який займав посаду судді Київського районного суду м. Сімферополя Автономної Республіки Крим, призначений на посаду судді «Київського районного суду м. Сімферополя Республіки Крим». У такий спосіб, не будучи у встановленому законом порядку звільнений з посади судді України, ОСОБА_6 прийняв на себе повноваження «судді» іншої держави.

Вищою радою юстиції 24 грудня 2015 року винесено рішення № 1206/0/15-15 на підставі розглянутого рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 10 листопада 2015 року № 3009/дп-15, про внесення подань Президентові України та до Верховної Ради України про звільнення суддів Автономної Республіки Крим і міста Севастополя за порушення присяги.

Обставини щодо призначення ОСОБА_6 на посаду «судді Київського районного суду м. Сімферополя Республіки Крим», який було утворено окупаційною владою РФ на території АР Крим, знайшли своє підтвердження під час дослідження в судовому засіданні протоколу огляду інтернет видань від 20.05.2020 року та додатку до нього у виді нормативного актів РФ (Указ Президента РФ від 19 грудня 2014 року № 786) індивідуального характеру про призначення суддів, розміщених на сайті «Официальные сетевые ресурсы Президента России», а саме: ОСОБА_6 призначити суддею Київського районного суду м. Сімферополя. Так, згідно Указу Президента РФ від 19 грудня 2014 року № 786 ОСОБА_6 призначено на посаду судді Київського районного суду м. Сімферополя Республіки Крим.

Обставини здійснення ОСОБА_6 правосуддя від імені РФ на території АР Крим без припинення статусу судді Київського районного суду м. Сімферополя Автономної Республіки Крим відповідно до законів України упродовж з березня 2014 року до 19 квітня 2016 року як «суддя» незаконно створеного судового органу окупаційної влади «Київського районного суду м. Сімферополя Республіки Крим», а також і після його призначення на посаду «судді» утвореного в системі правосуддя РФ «Київського районного суду м. Сімферополь Республіки Крим» знайшли своє підтвердження і під час дослідження в судовому засіданні листа Вищої ради юстиції № 9887/о/9-16 від 20.09.2016 року (з додатками), протоколу огляду інтернет сайту від 20.05.2020 року.

Як вбачається з досліджених судом листів Вищої кваліфікаційної комісії суддів України № 18-2153/15 від 16.02.2015 року та Вищої Ради Юстиції № 112/0/9-15 від 12.01.2015 року суддя Київського районного суду м. Сімферополя Автономної Республіки Крим ОСОБА_6 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України чи Вищої ради юстиції із заявами про переведення до іншого суду на території України чи про звільнення з посади за загальними обставинами не звертався, хоча таку можливість мав.

Враховуючи цілковиту узгодженість між собою вказаних доказів за змістом, їх єдність та взаємозв`язок за часом та характером подій, суд визнає вищезазначені документовані дані про діяльність ОСОБА_6 як «судді» окупаційних органів влади РФ достовірними доказами обвинувачення, а тому кладе в основу свого вироку.

Окремої уваги з огляду на особливості даного кримінального провадження потребує правова оцінка питання громадянства ОСОБА_6 та фактів з цього приводу.

Відповідно до ст. 4 Конституції України в Україні існує єдине громадянство.

Суб`єктом злочину за ст. 111 КК України може бути тільки громадянин України.

Згідно з положеннями Закону України «Про громадянство України» від 18 січня 2001 року № 2235-III (зі змінами 3897-ІХ від 20.08.2024 року), який визначає підстави і порядок набуття та припинення громадянства України, законодавство у цій сфері ґрунтується на принципах: єдиного громадянства, якщо громадянин України набув громадянство іншої держави, то у правових відносинах з Україною визнається лише громадянином України; неможливості позбавлення громадянина України громадянства України; визнання права громадянина України на зміну громадянства; збереження громадянства України незалежно від місця проживання (ст. 2). Громадянство України припиняється внаслідок виходу з громадянства України за клопотанням громадянина України та втрати громадянства України внаслідок добровільного набуття повнолітнім громадянином України громадянства іншої держави (ст. ст. 17, 18 та 19). При цьому, вихід з громадянства України допускається, якщо особа набула громадянство іншої держави або отримала документ, виданий уповноваженими органами іншої держави, про те, що громадянин України набуде його громадянство, якщо вийде з громадянства України, а не допускається, якщо особі в Україні повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення. Добровільним набуттям громадянства іншої держави вважаються всі випадки, коли громадянин України для набуття громадянства іншої держави повинен був звертатися із заявою чи клопотанням про таке набуття відповідно до порядку, встановленого національним законодавством держави, громадянство якої набуто. Датою припинення громадянства України у всіх випадках є дата видання відповідного Указу Президента України (ст. ст. 18 та 19). Громадянин України, який подав заяву про вихід з громадянства України або щодо якого оформляється втрата громадянства, до видання Указу Президента України про припинення громадянства України користується всіма правами і несе всі обов`язки громадянина України (ст. 20).

Відповідно до статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року № 1207-VI (зі змінами № 3687-ІХ від 08.05.2024 року), примусове автоматичне набуття громадянами України, які проживають на тимчасово окупованій території, громадянства РФ не визнається Україною і не є підставою для втрати громадянства України.

Отже, ОСОБА_6 , продовжуючи з 21 березня 2014 року «правосуддя» до створення і початку діяльності на території АР Крим «судів РФ» та скориставшись переважним правом на заміщення посади судді в утвореному суді РФ - «Київського районного суду м. Сімферополя Республіки Крим» фактично отримав за законодавством РФ громадянство РФ як необхідну умову такої діяльності, тобто з боку РФ з 21 березня 2014 року за ним автоматично визнається громадянство РФ і він своїм правом протягом одного місяця заявити про своє бажання зберегти громадянство України не скористався.

Суд, при цьому, бере до уваги, що законодавство РФ визначає підстави набуття та припинення громадянства РФ, проте, не може вирішувати питання припинення громадянства іншої країни, у тому числі України.

Таким чином, враховуючи приписи ст. 4 Конституції України, ст. ст. 2, 17-20 Закону України «Про громадянство України», ч. 4 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», дотримуючись проголошеного в Україні визнання права громадянина України на зміну громадянства у встановленому порядку, ОСОБА_6 до теперішнього часу залишається громадянином України незалежно від місця його проживання. Примусове автоматичне набуття ним як громадянином України, який проживає на тимчасово окупованій території, громадянства РФ, не визнається Україною, відтак, не може бути підставою для втрати ним громадянства України. Через оголошену ОСОБА_6 у межах даного провадження підозру у вчиненні злочину не допускається і його вихід з громадянства України.

Суд повно, всебічно та неупереджено дослідивши всі обставини даного кримінального провадження, об`єктивно та за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на такому дослідженні, оцінивши кожний поданий сторонами доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, проаналізувавши діюче законодавство України, дійшов таких висновків.

Внаслідок розпочатої 20 лютого 2014 року збройної агресії РФ проти України відбулася воєнна окупація невід`ємної частини України - АР Крим, а в подальшому, і незаконна анексія цієї території України, що є формами триваючої підривної діяльності з боку РФ проти України на шкоду її суверенітетові та територіальної цілісності. З метою становлення та зміцнення окупаційної влади та недопущення контролю України над цією територією РФ утворила на ній, зокрема, федеральні органи судової системи.

За результатами оцінки доказів, суд вважає доведеним поза розумним сумнівом те, що: громадянин України ОСОБА_6 не будучи у встановленому законами України порядку звільненим з посади судді Київського районного суду м. Сімферополя Автономної Республіки Крим, з березня 2014 року до 19 квітня 2016 року як «суддя» незаконно створеного «Київського районного суду м. Сімферополя Республіки Крим» здійснював «правосуддя» на окупованій території України від імені іноземної держави - РФ, керуючись його матеріальним та процесуальним правом, а з призначенням 19 грудня 2014 року на посаду «судді Київського районного суду м. Сімферополя Республіки Крим», прийняв на себе на окупованій території України повноваження судді іншої держави - РФ, яка окупувала та незаконно анексувала цю територію; здійснення ОСОБА_6 за таких умов «правосуддя» від імені РФ свідчить про порушення ним вимог ст. 65 Конституції України, присяги судді, оскільки забезпечувало становлення та зміцнення окупаційної влади РФ шляхом утворення та функціонування незаконно створених окупаційних органів судової влади РФ на окупованій території України, виконання функцій представника окупаційної судової влади РФ з метою недопущення контролю української влади на території АР Крим, а відтак, надання ним допомоги РФ в проведенні підривної діяльності проти України на шкоду суверенітетові та територіальній цілісності України.

Загалом, вчинення будь-яких діянь, передбачених ч. 1 ст. 111 КК України, заподіює шкоду національній безпеці України, і розцінюються як підривна діяльність проти неї. Згідно з законодавством України загрози національній безпеці - це наявні та потенційно можливі явища і чинники, що створюють небезпеку життєво важливим національним інтересам України.

Таким чином, види підривної діяльності проти України можуть бути різноманітними. Різний вигляд може мати і допомога у проведенні такої діяльності. Вона може надаватися шляхом організації чи виконання конкретного злочину, схилення до державної зради інших осіб, усунення перешкод для вчинення певних діянь тощо.

Кримінальним законом встановлено, що надання іноземній державі, іноземній організації або їх представникам допомоги у проведенні підривної діяльності проти України полягає у сприянні їх можливим чи дійсним зусиллям заподіяти шкоду національній безпеці України.

Достатній рівень освіти, спеціальних знань і життєвого досвіду ОСОБА_6 для усвідомлення ним фактів активної підривної діяльності РФ проти України шляхом окупації та подальшої анексії території України в АР Крим доводиться об`єктивними даними про його кваліфікаційний рівень підготовки як судді, який дозволяв йому здійснювати тривалий час правосуддя.

Використання ОСОБА_6 під час здійснення такого «правосуддя» від імені РФ матеріально-технічної бази Київського районного суду м. Сімферополя Автономної Республіки Крим, власних теоретичних знань і практичних навичок підтверджується даними судових рішень окупаційних органів судової влади про організацію та проведення судових засідань в приміщенні відповідного «суду» та використання під час їх ухвалення інтелектуальних здібностей «судді» (теоретичних знань, правосвідомості та життєвого досвіду).

На свідомий і добровільний характер дій ОСОБА_6 з надання ним допомоги РФ в проведенні підривної діяльності на шкоду суверенітетові та територіальній цілісності України, вказує сам характер таких дій, їх послідовність, тривалість у часі та динаміка розвитку. Так, ОСОБА_6 , починаючи з 21 березня 2014 року, не складає своїх повноважень судді Київського районного суду м. Сімферополя Автономної Республіки Крим, як суддя не вчиняє жодних дій у зв`язку із своєю мовчазною згодою на автоматичне набуття по факту громадянства іншої країни, продовжує здійснювати «правосуддя» як суддя, керуючись при цьому матеріальним та процесуальним правом іноземної держави, процедура якого передбачає свідоме складання окремих документів та добровільне подання персональних особистих даних про себе та членів своєї сім`ї, та в подальшому здійснює «правосуддя» на цій посаді, принаймні до 19 квітня 2016 року.

ОСОБА_6 , як суддя, відтак публічна особа, що наділена правом приймати рішення від імені держави, а у зв`язку з цим і особливими гарантіями незалежності, мав би розраховувати на те, що і від нього вимагатимуть поважливого ставлення до права. При цьому, вибір ОСОБА_6 залишитися проживати на тимчасово окупованій території України, сам по собі не розглядається, як підстава для кримінального переслідування.

Більш того, громадянин України ОСОБА_6 , користуючись тим, що не звільнений з посади судді відповідно до чинного законодавства України, продовжив здійснювати правосуддя від імені РФ вже, відповідно до положень ч. 5 ст. 9 Закону РФ № 6-ФКЗ «Про прийняття в Російську Федерацію Республіки Крим та утворення в складі Російської Федерації нових суб`єктів Республіки Крим та міста федерального значення Севастополя».

Отже, дії ОСОБА_6 , який будучи громадянином України та суддею Київського районного суду м. Сімферополя Автономної Республіки Крим, умисно, починаючи з березня 2014 року до 19 квітня 2016 року, забезпечив становлення та зміцнення окупаційної влади РФ шляхом безпосередньої участі в утворенні та функціонуванні незаконно створених окупаційних органів судової влади РФ на окупованій території України (АР Крим), виконання функцій представника окупаційної судової влади РФ з метою недопущення контролю української влади на території АР Крим, надавши цим допомогу РФ у проведенні підривної діяльності проти України на шкоду суверенітетові та територіальній цілісності України, вірно кваліфіковано за ч. 1 ст. 111 КК України (в редакції Закону № 1183-VII від 08 квітня 2014 року), як державну зраду, тобто діяння, умисно вчинене громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності України у виді надання іноземній державі та її представникам допомоги в проведенні підривної діяльності проти України.

Згідно зі ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, суд, згідно з вимогами ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, який згідно із ст. 12 КК України, є особливо тяжким злочином, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, конкретні обставини справи.

Відповідно до ст. 66 КК України, обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_6 , судом не встановлено.

Беручи до уваги вказані обставини в їх сукупності, суд вважає за можливе призначити ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 1 ст. 111 КК України (в редакції Законів № 1183-VII від 08 квітня 2014 року), оскільки саме таке основне покарання, на думку суду, є справедливим, а також необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 КК України конфіскація майна встановлюється не тільки за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини, а також і за злочини проти основ національної безпеки України незалежно від ступеня їх тяжкості.

Враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, його тривалість, а також дані про особу обвинуваченого, суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_6 додаткове покарання у виді конфіскації майна.

На підставі викладеного, керуючись ч. 3 ст. 323, ст. ст. 368, 373-376, 532 КПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

ОСОБА_6 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України (у редакції Законів № 1183-VII від 08 квітня 2014 року), та призначити йому покарання у виді 13 (тринадцяти) років позбавлення волі з конфіскацією майна.

Строк відбування покарання ОСОБА_6 обчислювати з моменту фактичного затримання.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлено.

Процесуальні витрати у кримінальному провадженні не понесені.

Речові докази у кримінальному провадженні відсутні.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку через Дніпровський районний суд м. Києва шляхом подачі апеляції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити захиснику обвинуваченого та прокурору. Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду.

Головуючий суддя: