Справа №577/2790/22 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_8
Номер провадження 11-кп/816/1155/24 Суддя-доповідач - ОСОБА_1
Категорія - Умисне тяжке тілесне ушкодження
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2024 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_1 ,

суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_4

прокурора - ОСОБА_5

обвинуваченого - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7 ,

розглянувши у режимі відеоконференції у залі суду в місті Суми кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 27 травня 2024 року, якою обвинуваченому ОСОБА_6 продовжено строк тримання під вартою без визначення розміру застави,

ВСТАНОВИЛА:

У провадженні Конотопського міськрайонного суду Сумської області перебуває кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.

У рамках даного кримінального провадження прокурор заявив клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, який закінчується 28 травня 2024 року, мотивуючого його тим, що раніше заявлені ризики, передбачені п. 1, п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, існують та не зменшилися і більш м`які запобіжні заходи не забезпечать належну процесуальну поведінку останнього.

Ухвалою Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 27 травня 2024 року, обвинуваченому ОСОБА_6 продовжено строк тримання під вартою без визначення розміру застави до 24 години 25 липня 2024 року.

Не погодившись зі вказаним судовим рішенням, обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, відповідно якої просить ухвалу суду скасувати та обрати йому більш м`який запобіжний захід.

В обґрунтування свої вимог обвинувачений зазначає про те, що кримінальне провадження не містить достатніх доказів вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України. Суд першої інстанції продовжуючи йому строк тримання під вартою не врахував стан здоров`я, який є незадовільним та потребую належного лікування.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 у поданій апеляційній скарзі просить змінити ухвалу Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 27.05.2024 та застосувати до обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту із застосуванням засобів електронного контролю.

Так, обвинувачений має власне житло, до затримання заробляв собі на життя, працюючи не офіційно. Окрім цього, захисник просить апеляційний суд врахувати незадовільний стан обвинуваченого та наявність в нього тяжкого захворювання, гепатит «С», який потребує антивірусної терапії. Проте, знаходячи під вартою, останній не може пройти належного лікування та навіть обстеження.

Також захисник вважає кваліфікацію дій обвинуваченого сумнівним, оскільки останній був побитий у себе вдома та всі події кримінального правопорушення відбувалися у нього на подвір`ї, куди потерпілий не запрошувався та від якого обвинувачений захищався.

Заслухавши доповідь головуючого - судді щодо змісту оскаржуваного рішення та доводів апеляційних скарг, обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника - адвоката ОСОБА_7 на підтримку поданих апеляційних скарг, думку прокурора, який щодо задоволення апеляційних скарг заперечував, просив ухвалу суду залишити без змін, а апеляційні скарги без задоволення, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ст.177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 вищезазначених вимог Закону дотримався в повному обсязі.

Задовольняючи клопотання прокурора, подане в рамках кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, про продовження останньому строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, судом було встановлено наявність ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, який не зменшився та існує з огляду на конкретні обставини кримінального провадження, а саме, тяжкість інкримінованого обвинуваченому злочину, суворість покарання, яке загрожує у випадку визнання обвинуваченого винним, відсутність родини, близьких та соціальних зв`язків, наркотична залежність до теперішнього часу.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особи підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади) поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Слідчий суддя, суд, оцінюючи вірогідність такої поведінки, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності позапроцесуальних дій зазначеної особи, при цьому КПК не вимагає доказів того, що вона обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів можливості їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Так, про наявність ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, свідчать ті обставини, що ОСОБА_6 обвинувачуються у вчиненні тяжкого злочину, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі строком від 05 до 08 років.

Окрім цього судом першої інстанції було взято до уваги відсутність в обвинуваченого міцних соціальних зв`язків, наявність наркотичної залежності, що в сукупності може спонукати останнього вчиняти дії спрямовані на переховування від суду, з метою уникнення покарання.

Зазначені обставини само по собі може бути мотивами та підставами для обвинуваченого переховуватися від суду. Це твердження узгоджується із позицією Європейського суду з прав людини у справі Ilijkov v. Bulgaria від 26.06.2001 (§ 80, заява № 33977/96), за якою суворість можливого вироку є відповідним елементом в оцінці ризику ухилення, а погляд на серйозність обвинувачення проти заявника давав уповноваженим органам можливість обґрунтовано вважати, що такий початковий ризик був установлений.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Таким чином, тяжкість вчиненого кримінального правопорушення та суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування, на що звернув увагу суд першої інстанції.

Окрім того необхідно враховувати, що в умовах воєнного стану питання щодо забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого набуває особливого значення, оскільки здійснення правосуддя в особливих умовах ускладнюється наявністю певних перешкод, які не існують у мирний час та вимагає від учасників судового розгляду відноситись до виконання своїх обов`язків та реалізації наданих прав з більшою відповідальністю і зобов`язує суд діяти більш ефективно та організовано.

Оцінюючи викладені обставини в їх сукупності апеляційний суд дійшов висновку про те, що на даному етапі судового розгляду лише винятковий запобіжний захід у виді тримання під вартою є необхідним для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого ОСОБА_6 , дозволить під час досудового розслідування контролювати його місце перебування та запобігти встановленому ризику, який на теперішній час продовжує існувати.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 про недоведеність існування ризику є непереконливими, адже при вирішенні питання про продовження запобіжного заходу дається оцінка сукупності обставин, які можуть свідчити про існування чи відсутність саме ризиків (можливості) вчинення дій, а не факту конкретного їх вчинення.

Враховуючи вищенаведені відомості, у колегії суддів не виникає сумнівів щодо обґрунтованості та доведеності ризику, яким прокурор обґрунтовував та суд першої інстанції визнав доведеним.

Отже існує обґрунтована необхідність продовження такого запобіжного заходу, як тримання обвинуваченого під вартою, оскільки на момент розгляду апеляційної скарги ризик, який існував на час обрання цього запобіжного заходу, не зменшився, а його доведеність об`єктивно вбачається з системного аналізу відомостей, що стосуються особи обвинуваченого та обставин кримінального провадження.

Не можуть бути підставою для задоволення апеляційної скарги те, що обвинувачений має постійне місце проживання та тимчасові заробітки, адже вони, не спростовують і не зменшують достатньою мірою ризик, що став підставою для застосування та продовження саме такого запобіжного заходу ОСОБА_6 .

Окрім цього, матеріали провадження та апеляційні скарги обвинуваченого, захисника не містять об`єктивних даних про неможливість тримання ОСОБА_6 під вартою з огляду на стан його здоров`я та наявність захворювання.

Також, апеляційний суд звертає увагу, що відповідно до статті 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення», медичне обслуговування, а також лікувально-профілактична і протиепідемічна робота в місцях попереднього ув`язнення організуються і проводяться відповідно до законодавства про охорону здоров`я.

Щодо доводів апеляційних скарг відносно не доведення вини обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України та невірної кваліфікації його дій, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до норми кримінального процесуального кодексу України, апеляційний суд, позбавлений можливості надати оцінку сукупності доказів, які були досліджені судом першої інстанції під час розгляду кримінального провадження, об`єктивно встановити стадію судового провадження на якій знаходиться розгляд кримінального провадження у суді першої інстанції, визначити ступінь готовності суду ухвалити остаточне рішення по кримінальному провадженню та обсяг дій, які необхідно виконати суду до завершення судового розгляду кримінального провадження та встановити причини тривалого розгляду кримінального провадження з урахуванням процесуальної поведінки сторін протягом розгляду кримінального провадження.

При розгляді питання про продовження строку тримання під вартою стосовно обвинуваченого, апеляційний суд повинен уникати наскільки це можливо, будь-якого дублювання в збиранні та оцінці доказів, які мають значення для розгляду кримінального провадження щодо доведеності висунутого обвинувачення, яке здійснюється судом першої інстанції, оскільки у відповідності до вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції повинен відбуватись впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Тому, доводи апеляційний скарг в даній частині, колегією суддів не беруться до уваги.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає не переконливими доводи апеляційних скарг щодо можливості зміни обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу на інший більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, зокрема на домашній арешт, оскільки рішення суду першої інстанції про продовження строку тримання під вартою не суперечить вимогам закону та загальним засадам кримінального провадження.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана ухвала є законною та обґрунтованою, підстав для її скасування під час апеляційного розгляду не встановлено, а тому, вказане судове рішення слід залишити без змін, а апеляційні скарги обвинуваченого та захисника - без задоволення.

Керуючись ст.ст.404,405,407,419 КПК України, колегія суддів -

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 27 травня 2024 року, якою обвинуваченому ОСОБА_6 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, залишити без змін, а апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника - адвоката ОСОБА_7 на цю ухвалу - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3