Ухвала

іменем України

18 листопада 2024 року

м. Київ

справа №127/29206/24

провадження № 51-5095 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 04 вересня 2024 року,

встановив:

Вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 04 вересня 2024 року затверджено угоду про визнання винуватості, укладену 02 вересня 2024 між прокурором Вінницької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_6 та обвинуваченою ОСОБА_7 , за участю захисника ОСОБА_8 , у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 358 КК України, відомості про яке внесено в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000641 від 30.08.2024.

ОСОБА_7 визнано винною у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 358 КК України, та призначено покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 тисяч гривень.

Захисником ОСОБА_4 - адвокатом ОСОБА_5 подано апеляційну скаргу на вказаний вирок суду першої інстанції.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 16 жовтня 2024 року, відповідно до ч. 3 ст. 399 КПК України, повернуто апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 04 вересня 2024 року.

Захисник ОСОБА_4 - адвокат ОСОБА_5 звернувся до суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції, а також просить застосувати як джерело права Європейську конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та судову практику Європейського суду з прав людини. Посилається на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

- у поданій апеляційній скарзі зауважувалось про те, що оскаржуваний вирок стосується прав та інтересів ОСОБА_4 , а саме порушує його право на захист та презумпцію невинуватості, з огляду на те, що обвинувачення, в якому була визнана винуватою ОСОБА_7 , та обставини, інкриміновані їй, пов`язані із тими самими обставинами, які інкриміновані ОСОБА_4 , оскільки у вироку щодо ОСОБА_7 констатується, що остання виконувала явні кримінально-протиправні накази окремих службових осіб КЕВ м. Вінниця, ТОВ «КМГ Груп» та ТОВ «Лофт Індастрі Україна» (який є директором зазначеного товариства та його службовою особою в розумінні ч. 3 ст. 18 КК України), що дає підстави сторонньому спостерігачу ідентифікувати ОСОБА_4 , однак суд апеляційної інстанції зазначені доводи до уваги не взяв;

- поверненням апеляційної скарги грубо порушено право ОСОБА_4 на захист, оскільки відмовлено у доступі до правосуддя у праві на апеляційне оскарження судового рішення, яке порушує презумпцію невинуватості.

Крім того, зазначає, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини презумпція невинуватості вважається порушеною, якщо судове рішення відображає думку про винуватість особи у вчиненні злочину до того, як її вину буде доведено відповідно до закону. При цьому навіть за відсутності офіційних висновків достатньо деякого припущення, що суд розглядає особу як винувату («Мінеллі проти Швейцарії» (Minelliv. Switzerland), п.37; «Нераттіні проти Греції» (Nerattini v. Greece), п. 23; «Діду проти Румунії» (Didu v. Romania), п. 41). Попереднє висловлення судом такої думки неминуче порушує презумпцію невинуватості («Нестак проти Словаччини» (Nestak v. Slovakia), п. 88; «Гарицкі проти Польщі» (Garycki v. Poland), п. 66);

З урахуванням викладених обставин, захисник вважає, що пряма та незавуальована констатація у вироку факту причетності службової особи ТОВ «Лофт Індастрі Україна», якою є ОСОБА_4 , як його директор, грубо порушує передбачені ст. 7 КПК загальні засади кримінального провадження, зокрема презумпцію невинуватості та забезпечення доведеності вини, одночасно зауважуючи про те, що подання касаційної скарги не обґрунтовано доводами щодо преюдиційності вироку стосовно ОСОБА_7 .

Крім того, вказує, що судом апеляційної інстанції не досліджені мотиви апеляційної скарги, про які детально зазначено у касаційній скарзі.

Перевіривши касаційну скаргу та додані до неї документи, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Зокрема, надаючи оцінку доводам касаційної скарги в частині незаконності дій апеляційного суду при поверненні апеляційної скарги, колегія суддів зауважує про таке.

Положення п. 8 ч. 2 ст. 129 Конституції України визначають одну з основних засад судочинства - забезпечення права на апеляційний перегляд справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 КПК кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Частиною 2 вказаної норми процесуального закону гарантується право на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується прав, свобод чи інтересів особи, судом вищого рівня в порядку, передбаченому КПК, незалежно від того, чи брала така особа участь у судовому розгляді.

Згідно з вимогами статей 398, 399 КПК питання про те, чи подана апеляційна скарга на вирок чи ухвалу суду першої інстанції особою, яка має право її подавати, розглядається і вирішується суддею-доповідачем суду апеляційної інстанції до прийняття рішення про відкриття апеляційного провадження.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 3 ст. 399 КПК апеляційна скарга повертається, якщо її подала особа, яка не має права подавати апеляційну скаргу.

Коло осіб, які мають право подати апеляційну скаргу, визначено ст. 393 КПК. Згідно з п. 10 ч. 1 ст. 393 КПК апеляційну скаргу мають право подати інші особи у випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст. 475 КПК вирок на підставі угоди може бути оскаржено у порядку, передбаченому цим Кодексом, на підставах, передбачених ст. 394 КПК.

Згідно з ч. 4 ст. 394 КПК вирок суду першої інстанції на підставі угоди між прокурором та підозрюваним, обвинуваченим про визнання винуватості може бути оскаржений:

1) обвинуваченим, його захисником, законним представником виключно з підстав: призначення судом покарання, суворішого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; невиконання судом вимог, встановлених частинами четвертою, шостою, сьомою статті 474 цього Кодексу, в тому числі нероз`яснення йому наслідків укладення угоди;

2) прокурором виключно з підстав: призначення судом покарання, менш суворого, ніж узгоджене сторонами угоди; затвердження судом угоди у провадженні, в якому згідно з частиною четвертою статті 469 цього Кодексу угода не може бути укладена.

Згідно з позицією, що міститься у правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 03 березня 2016 року (справа № 5-374кс15), конституційний принцип забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду гарантує право звернення до суду зі скаргою в апеляційному чи касаційному порядку, яке має бути реалізовано, за винятком встановленої законом заборони на таке оскарження; і при цьому відсутність «інших осіб» у вичерпному переліку суб`єктів оскарження, передбаченому ст. 394 КПК, за умови, що судове рішення стосується їх прав, свобод та інтересів, не є перешкодою в доступі до правосуддя та звернення до суду вищої інстанції, що передбачено ч. 2 ст. 24 КПК.

Відповідно до правового висновку Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду, викладеного у постанові від 18 травня 2020 року у справі № 639/2837/19, провадження № 51-5394кмо19 (№ в ЄДРСР 89372564), суддя-доповідач суду апеляційної інстанції, вирішуючи відповідно до вимог ст. 398 КПК питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою іншої особи (захисника чи представника іншої особи) на вирок на підставі угоди, має впевнитися, що у тексті вироку зазначено такі дані, які прямо вказують на конкретну особу, або визнані встановленими такі обставини, які дозволяють апеляційному суду (судді-доповідачеві) з впевненістю ідентифікувати іншу особу; крім того, вирок має стосуватися прав, свобод та інтересів цієї іншої особи.

Суд апеляційної інстанції, формуючи висновок про необхідність повернення апеляційної скарги її автору, зазначив, що:

- з матеріалів провадження вбачалося, що особи, в інтересах яких подано апеляційні скарги, не є учасниками провадження по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 358 КК України;

- оскаржуване судове рішення не стосується інтересів ОСОБА_4 , який є підозрюваним в іншому кримінальному провадженні №0000128 від 17.08.2023, оскільки в рішенні немає будь-якої інформації, яка б його стосувалась, порушувала його права, свободи та інтереси.

- згідно з практикою Європейського суду з прав людини у справі «Мельник проти України», право доступу до суду не є абсолютним, воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги. Ці обмеження повинні мати законну мету та бути пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями.

На підставі наведеного, суддя-доповідач дійшов висновку, що оскільки ОСОБА_4 , в інтересах якого подана апеляційна скарга його захисником ОСОБА_5 , не входить до кола осіб, які мають право на апеляційне оскарження в даному провадженні, апеляційна скарга захисника підлягає поверненню особі, яка її подала.

Колегія суддів зауважує, що такий висновок суду апеляційної інстанції в цілому узгоджується із зазначеними вище положеннями кримінального процесуального закону.

Зокрема, як убачається зі змісту вказаного вироку місцевого суду, жодних безпосередніх даних щодо ідентифікації особи ОСОБА_4 із тексту вироку не вбачається, включаючи також опосередковані згадки про службових осіб КЕВ м. Вінниця, ТОВ «КМГ Груп» та ТОВ «Лофт Індастрі Україна», при цьому сама лише констатація факту про виконання ОСОБА_7 кримінально-протиправних вказівок та наказів наданих їй службовими особами вказаних підприємств, не дає безумовних підстав для висновку про те, що така безапеляційно встановлює факт причетності ОСОБА_4 до обставин вчинення кримінальних правопорушень, описаних у вироку суду.

Враховуючи зазначене, посилання адвоката у касаційній скарзі на те, що ідентифікація ОСОБА_4 у вироку лишається можливою, оскільки він є службовою особою зазначеного підприємства та його директором, а відтак, описані у вироку події порушують презумпцію невинуватості ОСОБА_4 , є непереконливими, з огляду на таке.

Зокрема, вирок місцевого суду щодо ОСОБА_7 попри те, що містить твердження, що кримінальні правопорушення остання вчинила, діючи за чіткими кримінально-протиправними вказівками та наказами окремих службових осіб, з огляду на формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, стосується виключно обвинувачення ОСОБА_7 .При цьому будь-яких ознак, за якими можна було б ідентифікувати конкретну особу, про яку йдеться як про таку, що віддавала накази та кримінально-протиправні вказівки, цей вирок не містить.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ч. 2 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ч. 1 ст. 11 Загальної декларації прав людини, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено у встановленому законом порядку.

У національному законодавстві презумпцію невинуватості як один з основних конституційних принципів судочинства відображено в ч. 1 ст. 62 Конституції України та ч. 1 ст. 17 КПК України. Згідно з цими правовими нормами особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Чинний КПК України не звільняє сторону обвинувачення від доказування відповідних обставин у кримінальному провадженні щодо однієї особи в разі наявності судового рішення стосовно іншої особи.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 23 лютого 2016 року у справі «Навальний і Офіцеров проти Росії» (Navalnyy and Ofitserov v Russia, заяви № 46632/13 і № 28671/14) підкреслив, що обставини, встановлені у провадженні, в якому не беруть участь інші обвинувачені, не повинні мати преюдиціальне значення для їх справ. Статус доказів, використаних в одній справі, повинен залишатися суто відносним, а їх сила обмежуватися даними конкретного провадження.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів не вбачає порушення принципу презумпції невинуватості та інших загальних засад кримінального провадження, а тому, касаційна скарга захисника підозрюваногов цій частині є неприйнятною.

Крім того, посилання захисника на практику Європейського суду з прав людини, згідно з якою, презумпція невинуватості вважається порушеною, якщо судове рішення відображає думку про винуватість особи у вчиненні злочину до того, як її вину буде доведено відповідно до закону, колегія суддів також до уваги не бере, оскільки, як проаналізовано вище, оскаржуваний вирок не дає можливості дійти висновку про безапеляційну причетність особи, в інтересах якої подана касаційна скарга, до вчинення кримінального правопорушення ні прямо, ні опосередковано.

При цьому, колегія суддів, аналізуючи доводи захисника про подання касаційної скарги не з підстав преюдиційності вироку стосовно ОСОБА_7 , зауважує про їх непереконливість, позаяк зміст касаційної скарги дає підстави для протилежного висновку, з урахуванням чого вважає за необхідне зазначити, що вирок, ухвалений на підставі угоди стосовно однієї з декількох осіб, не має преюдиційного значення для кримінального провадження стосовно інших осіб, та факт визнання винуватості однієї особи не є доказом винуватості інших.

Така позиція узгоджується зі сталою судовою практикою Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду, зокрема, викладеною у постановах від 19 листопада 2019 року (у справі № 759/10575/16-к, провадження № 51-1951км19, № в ЄДРСР 85966705), від 15 квітня 2020 року (у справі № 344/2514/19, провадження № 51-232км20, № в ЄДРСР 88857300), від 26 травня 2021 року (у справі № 263/15273/17, провадження № 51-7558км18, № в ЄДРСР 97286192), згідно з якою вирок суду на підставі угоди не може мати преюдиціального значення в кримінальних провадженнях стосовно інших осіб.

Відповідно до ст. 129 Конституції України, однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках -на касаційне оскарження судового рішення.

Право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак, такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Такіобмеження повинні переслідувати легітимну мету та зберігатирозумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями (рішення ЄСПЛ у справах «Мушта проти України», заява № 8863/06, п. 37; «Kreuz v. Poland», заява № 28249/95, п. 53; «Golder v. the United Kingdom», заява № 4451/70, п. 38, «Stanev v. Bulgaria», заява № 36760/06, п.п. 229-230).

За таких обставин наявність визначених у законі обмежень щодо звернення до суду вищого рівня в разі незгоди із судовим рішенням не є тотожним обмеженню в доступі до правосуддя, а отже, не означає обмеження у праві на справедливий судовий розгляд.

Підсумовуючи наведені обставини, колегія суддів дійшла висновку, що суд апеляційної інстанції, відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, зазначивши в своїй ухвалі підстави прийняття такого рішення, діяв відповідно до вимог кримінального процесуального закону.

З урахуванням наведеного, суддя суду апеляційної інстанції, постановляючи ухвалу про повернення апеляційної скарги, діяв відповідно до вимог кримінального процесуального закону та оскаржуване рішення Вінницького апеляційного суду відповідає вимогам статей 399 та 419 КПК, а відтак, твердження автора скарги про порушення права ОСОБА_4 на захист з боку суду апеляційної інстанції, оскільки відмовлено у доступі до правосуддя, є безпідставними.

Крім того, оцінюючи твердження апеляційної скарги про недослідження мотивів та ненадання відповіді на доводи апеляційної скарги суддею-доповідачем суду апеляційної інстанції, колегія суддів вказує про їх неспроможність, з огляду на таке.

Відповідно до положень ст. 398 КПК апеляційна скарга, що надійшла до суду апеляційної інстанції, не пізніше наступного дня передається судді-доповідачу. Отримавши апеляційну скаргу на вирок чи ухвалу суду першої інстанції, суддя-доповідач протягом трьох днів перевіряє її на відповідність вимогам статті 396 цього Кодексу і за відсутності перешкод постановляє ухвалу про відкриття апеляційного провадження.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 399 КПК України, у випадках, коли апеляційну скаргу подала особа, яка не має права подавати апеляційну скаргу, апеляційна скарга повертається.

Положеннями частини першої статті 404 КПК України встановлено межі перегляду судом апеляційної інстанції, які регламентують обов`язок суду апеляційної інстанції провести апеляційний перегляд рішення суду в межах апеляційної скарги, водночас, у наведеному випадку суддею апеляційної інстанції прийнято рішення про повернення апеляційної скарги на підставі ч. 3 ст. 399 КПК України, а відтак, дослідження мотивів апеляційної скарги та надання відповіді на доводи, викладені у ній, не передбачено, оскільки сама скарга на відповідне рішення визнана судом апеляційної інстанції неприйнятною.

Таким чином, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга захисника не містить доводів щодо істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду апеляційної інстанції ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення касаційної скарги з мотивів, наведених у ній, немає, а тому у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 04 вересня 2024 року слід відмовити.

Керуючись частинами п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, колегія суддів

постановила:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 04 вересня 2024 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3