Справа № 509/5566/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2024 року слідчий суддя Овідіопольського районного суду Одеської області ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю: прокурора ОСОБА_3 ,

слідчих ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

підозрюваного ОСОБА_6 ,

захисника, адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт.Овідіополь, клопотання слідчого СВ відділення поліції №1 Одеського районного управління поліції №2 ГУ ОСОБА_4 , погоджене з процесуальним керівником прокурором Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_8 , в рамках кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000092 від 19.01.2024, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.5 ст.407 КК України, про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Наливайкове, Великомихайлівського району, Одеської області, українця, громадянина України, із середньою спеціальною освітою, не одруженого, який зареєстрований та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , військовослужбовця військової служби призваного за призовом під час мобілізації, який на момент вчинення кримінального правопорушення проходив військову службу на посаді такелажника такелажного взводу роти забезпечення військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «старший матрос», раніше не судимого,

підозрюваного у скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Слідчим відділом відділення поліції № 1 Одеського районного управління поліції № 2 ГУНП в Одеській області, проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000092 від 19.01.2024, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.5 ст.407 КК України. Процесуальне керівництво у кримінальному провадженні здійснюється прокурорами Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону.

В відповідності до наданого клопотання, в ході досудового розслідування встановлено, що згідно із вимогами ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Відповідно до указу Президента України ОСОБА_9 . Про введення воєнного стану в Україні від 24.02.2022 № 64/2022 та Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 2102-ІX введено воєнний стан на всій території України.

Відповідно до указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/22 від 24.02.2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 2102-ІХ, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Відтак, з 24.02.2022 по теперішній час діє воєнний стан.

25.02.2022 відповідно до Указу президента України від 24.02.2022 № 69/2022 та набуття чинності Указу президента «Про загальну мобілізацію» та виконання вимог мобілізаційної директиви Головнокомандувача Збройних Сил України №32/321/501/13т старшого солдата ОСОБА_6 , призвано на службу за мобілізацією ІНФОРМАЦІЯ_2 та направлено для проходження військової служби до військової частини НОМЕР_2 .

В подальшому, наказом командира військової частини НОМЕР_2 № 41 від 25.02.2022 старшого солдата ОСОБА_6 , визнано таким, що з 25.02.2022 зараховано до списків особового складу частини, справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків на посаді механіка-водія гаубичного самохідно-артилерійського взвода гаубичної самохідно-артилерійської батареї гаубичного самохідно-артилерійського дивізіону бригадної артилерійської групи, ВОС 739259М.

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 № 233 від 19.08.2023 старшого матроса ОСОБА_6 , майстра - номера обслуги самохідного артилерійського взводу самохідної артилерійської батареї самохідного артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_2 , призначеного наказом командира військової частини НОМЕР_3 (по особовому складу) від 09.08.2023 року № 58-РС на посаду майстра ремонтної майстерні артилерійського озброєння ремонтного взводу озброєння ремонтної роти військової частини НОМЕР_1 , вважати таким, що з 19.08.2023 року справи та посаду здав та направлений для подальшого проходження служби до військової частини НОМЕР_1 .

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 35 від 23.08.2023 старшого матроса ОСОБА_6 , зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та призначено на посаду майстра ремонтної майстерні артилерійського озброєння ремонтного взводу озброєння ремонтної роти військової частини НОМЕР_1 , ВОС-713244М.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 №117 від 13.11.2023 старшого матроса ОСОБА_6 призначено на посаду такелажника такелажного взводу роти забезпечення, ВОС-787936.

Згідно положень п. 4 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» початком проходження військової служби для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації вважається день відправлення у військову частину з відповідного районного ( НОМЕР_4 .

Відповідно до ст. 65 Конституції України, захист Батьківщини, незалежності і територіальної цілісності України є обов`язком громадян України та ст. 11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, військовослужбовці зобов`язані свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати і виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України; знати і утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку; дорожити бойовою славою Збройних Сил України та своєї військової частини, честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України.

Згідно із вимогами п. п. 1, 2, 3 ч. 4 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язок військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять) чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника), на шляху прямування на службу або зі служби, під час службових поїздок, повернення до місця служби.

Відповідно до вимог ст. ст. ст. ст. 11, 16, 127-130 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст. ст. 14 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України, старший матрос ОСОБА_6 під час проходження військової служби повинен свято і непорушно додержуватись Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, беззастережно та неухильно виконувати накази командирів (начальників) у встановлений термін, постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, а також твердо знати та зразково виконувати свої службові обов`язки, бути дисциплінованим, поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

Проте, старший матрос ОСОБА_6 достовірно знаючи свої обов`язки, передбачені зазначеними вище вимогами законодавства, що регламентує порядок виконання військового обов`язку і проходження військової служби, та маючи реальну можливість належно їх виконувати, свідомо, допустив їх порушення, вирішивши стати на злочинний шлях за наступних обставин.

Згідно із ст. 40 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України військовослужбовці самостійно відрекомендовуються своєму безпосередньому начальникові у разі, зокрема, відбуття чи повернення з відрядження відпустки або лікування.

Однак, старший матрос ОСОБА_6 будучи військовослужбовцем військової служби за мобілізацією та проходячи її на посаді такелажника такелажного взводу роти забезпечення військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «старший матрос», в порушення вимог ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. ст. 9, 11, 16, 58, 59, 127-130 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст. ст. 1 4 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з метою тимчасово ухилитися від обов`язків військової служби, в умовах воєнного 13.11.2023 без поважних причин самовільно залишив місце служби, а саме військову частину НОМЕР_1 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_2 , та проводить час на власний розсуд, не пов`язуючи його з обов`язками військової служби.

Таким чином, старший матрос ОСОБА_6 вчинив самовільне залишення військової частини військовослужбовцем, тривалістю понад три доби, вчинені в умовах воєнного стану, тобто кримінальне правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.

19.09.2024 складено письмове повідомлення про підозру ОСОБА_6 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України. Того ж дня до ОСОБА_6 було вручено повідомлення про підозру в, передбачений КПК України для вручення повідомлень.

Ці обставини підтверджуються матеріалами кримінального провадження, а саме: актом службового розслідування; протоколами допиту свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та іншими матеріалами у їх сукупності.

20.09.2024 слідчим слідчого відділу Одеського районного управління поліції №1 Головного управління Національної поліції в Одеській області за погодженням з прокурором Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону, досудове розслідування у кримінальному провадженні зупинене у зв`язку із розшуком підозрюваного ОСОБА_13 про що складено відповідну постанову.

ОСОБА_6 обґрунтовано підозрюється у вчиненні тяжкого злочину, за який законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі строком від п`яти до десяти років з конфіскацією майна, та відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 184 КПК України під час досудового слідства встановлено наявність ризику, передбаченого у п. п. 1, 2, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, і в обґрунтування застосування запобіжного заходу щодо ОСОБА_13 , а саме: згідно з п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України ОСОБА_6 може переховуватися від органу досудового розслідування та суду, у тому числі на території, яка тимчасово не підконтрольна владі України, у зв`язку з тим, що остання усвідомлює розмір покарання за вчинене кримінальне правопорушення; згідно з п. 2 ч. 1 ст. 177 КПК України ОСОБА_6 може знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, уникнення покарання за скоєння злочинів підозрюваний може знищити, сховати або спотворити речі і документи, які можуть мати значення речових доказів у кримінальному провадженні, та які на даний час невідшукані, а також не досліджені в повному обсязі органом досудового розслідування; згідно з п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України ОСОБА_6 може незаконно впливати свідків, по вказаному кримінальному провадженню, оскільки їх покази є визначальними у кримінальному провадженні, з метою уникнення кримінальної відповідальності може вчинити дії направлені на примушення до зміни наданих раніше свідчень допитаними особами; згідно п. 4 ч. 1 ст.177 КПК України ОСОБА_6 може перешкоджати кримінальному провадження іншим чином, а саме шляхом невиконання або неналежного виконання обов`язків покладених на нього, як на підозрюваного у кримінальному провадженні в разі обрання йому більш м`якого виду запобіжного заходу; згідно п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України ОСОБА_6 може вчинити інше кримінальне правопорушення, так як остання офіційно не працевлаштований та не має постійного місця роботи.

У зв`язку з вищенаведеними обставинами, враховуючи всі ризики в їх сукупності та взаємозв`язку, запобіжний захід не пов`язаний з позбавленням волі у подальшому може вплинути на проведення повного та неупередженого розслідування кримінального провадження та не забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього обов`язків.

Зокрема, у справі «Яблонський проти Польщі» №33492/96, пункт 83, від 21.12.2000 року, Суд зауважує, що відповідно до пункту 3 статті 5 органи влади, приймаючи рішення про те, чи слід звільняти чи затримувати особу, зобов`язані розглянути альтернативні заходи забезпечення його появи на суді. Дійсно, ця Стаття передбачає не лише право на «судовий розгляд упродовж розумного строку або звільнення до розгляду», але також передбачає, що «звільнення може бути обумовлено гарантіями його явки до суду».

Неможливість застосування запобіжного заходу до підозрюваного ОСОБА_13 у вигляді особистого зобов`язання пов`язана з тим, що останній може спробувати втекти та переховуватись від органів досудового розслідування та суду у інших областях України, або взагалі за межами території України, з метою уникнення кримінальної відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення.

Неможливість застосування запобіжного заходу до підозрюваного ОСОБА_13 у вигляді особистої поруки пов`язана з тим, що до органу досудового розслідування не надходило звернення із письмовим зобов`язанням про те, що особа поручається за виконання підозрюваним покладених на неї обов`язків, відповідно до ст. 194 КПК України, і зобов`язується за необхідністю доставити його до органу досудового розслідування чи в суд на першу вимогу.

Неможливість застосування запобіжного заходу відносно ОСОБА_13 у вигляді домашнього арешту пов`язана з тим, що вказаний більш м`який запобіжний захід призведе до продовження злочинної діяльності, наддасть змогу переховуватись від органів досудового розслідування та впливати на розслідування кримінального провадження, або перешкоджати цьому іншим шляхом.

Стороною обвинувачення дотримано вимогу розумної підозри, оскільки наявні на даний час докази у кримінальному провадженні свідчать про об`єктивний зв`язок підозрюваного ОСОБА_13 із вчиненням кримінального правопорушення, тобто вказані обставини виправдовують необхідність подальшого розслідування у цьому провадженні з метою дотримання імперативних завдань кримінального провадження, визначених ст. 2 КПК України.

Враховуючи викладені вище обставини, слідчий робить висновок, що менш суворі запобіжні заходи, не зможуть забезпечити уникнення ризиків, передбачених п.п. 1, 2, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України та виконання покладених на підозрюваного ОСОБА_13 обов`язків, тому слідчий звертається до суду з клопотанням про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, який не суперечитиме п. 2 ч. 3 ст. 132 КПК України.

Таким чином, слідчий вважає, що підозрюваний ОСОБА_6 після повідомлення про підозру у вчинені тяжкого злочину, знаючи про ступінь тяжкості міри покарання може переховуватися від органів досудового розслідування та суду, може знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, може впливати та здійснювати тиск на свідків у цьому ж кримінальному провадженні, переховуватись від органів досудового розслідування та суду, перешкоджати у розслідувані кримінального провадження іншим чином, а тому існують всі підстави для застосування до підозрюваного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

В судовому засіданні прокурор та слідчий клопотання підтримали, просили його задовольнити.

Підозрюваний та його захисник проти задоволення клопотання заперечували, заявили клопотання, яким просили обрати запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, зазначив, що підозрюваний має місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , де проживав весь час після залишення військової частини, інколи виїжджаючи до м.Одеса, має міцні соціальні зв`язки, навмисно від органів досудового слідства не переховувався, про те, що відносно нього проводиться досудове слідство йому стало відомо після дзвінка слідчого матері ОСОБА_6 , після чого він самостійно та добровільно з`явився до слідчого на узгоджену з ним дату, зобов`язується належним чином виконувати свої процесуальні обов`язки.

Відповідно ч.1 ст.177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Згідно ч.2 ст.177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків.

Відповідно до п.4 ч.2 ст.183 КПК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою може бути застосований до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад 5 років.

ОСОБА_6 підозрюється у вчиненні тяжкого злочину, за якій законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років, згідно ч.5 ст.407 КК України.

Відповідно до ч.2 ст.8 КПК України, принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з ч.5 ст.9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до ст.9 Конституції України міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Так, положеннями ст.5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практикою Європейського суду з прав людини, передбачено, що обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

При розгляді відповідних клопотань про обрання запобіжного заходу, виконуючи вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суд застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Відповідно до практики ЄСПЛ, «обґрунтованість підозри, на якій має ґрунтуватись арешт, складає суттєву частину гарантії від безпідставного арешту і затримання, закріпленої у статті 5 § 1 (с) Конвенції, передбачає наявність обставин або відомостей, які переконали б неупередженого спостерігача, що ця особа, можливо, вчинила певний злочин» (K.F. проти Німеччини, 27.11.1997 р., § 57).

Відповідно до п. 219 рішення у справі «Нечипорук та Йонкало проти України» («NechiporukandYonkalo v. Ukraine») від 21 квітня 2011 року, заява № 42310/04 суд повторює, що термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення.

Згідно з практикою ЄСПЛ, зокрема п. 48 рішення «Чеботарь проти Молдови» №35615/06 від 13.11.07 року - Європейський Суд з прав людини зазначив «Для того, щоб арешт по обґрунтованій підозрі був виправданий у відповідності з статтею 5 & 1 (с), поліція не зобов`язана мати докази, достатні для пред`явлення обвинувачення, ні в момент арешту ні під час перебування заявника під вартою. Також не обов`язково, щоб затриманій особі були, по кінцевому рахунку, пред`явлені обвинувачення, або щоб ця особа була піддана суду. Метою попереднього тримання під вартою - є подальше розслідування кримінальної справи, яке повинно підтвердити або розвіяти підозру, яка є підставою для затримання».

Крім того, судом враховується правова позиція ЄСПЛ, викладена у рішенні «Ферарі-Браво проти Італії», відповідно до якої затримання та тримання особи під вартою, безумовно, можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою.

Як неодноразово наголошував ЄСПЛ у своїх рішеннях, пункт 3 статті 5 Конвенції вимагає, що обґрунтування будь-якого строку тримання під вартою, незалежно від того, наскільки коротким він є, має бути переконливо продемонстроване владою. Аргументи «за» і «проти» звільнення, включаючи ризик того, що обвинувачений може перешкоджати належному провадженню у справі, не повинні оцінюватись абстрактно (inabstracto), але мають підтверджуватися фактичними даними. Ризик того, що обвинувачений може переховуватися, не може оцінюватися виключно на підставі ступеня тяжкості можливого покарання. Він має оцінюватися з урахуванням ряду інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування можливості переховування обвинуваченим, або доведуть, що така можливість є настільки невеликою, що вона не може обґрунтовувати досудове ув`язнення (рішення від 4 жовтня 2005 року у справі «Бекчєв проти Молдови» (Becciev v. Moldova), заява № 9190/03, пункти 56 і 59, з подальшими посиланнями).

Згідно з позицією Європейського суду з прав людини, викладеною в п.84 рішення ЄСПЛ від 10.02.2011 року в справі "Харченко проти України", п.4 ст. 5 Конвенції передбачає право заарештованих або затриманих осіб на судовий контроль щодо матеріально-правових і процесуальних підстав позбавлення їх волі, що, з погляду Конвенції, є найважливішими умовами забезпечення «законності». Це означає, що суд відповідної юрисдикції має перевірити не тільки питання дотримання процесуальних вимог національного законодавства, але й обґрунтованість підозри, яка слугувала підставою для затримання, і законність мети, з якою застосовувались затримання та подальше тримання під вартою (див. справу «Буткевічус проти Литви» (Butkeviciusv. Lithuania) № 48297/99, п. 43, ЄКПЛ 2002-ІІ). Крім того, Європейський суд з прав людини у п.п. 68-69 Рішення від 17.10.2013 року у справі "Таран проти України" зазначив, що пункт 1 статті 5 Конвенції вимагає, що для того, щоб позбавлення свободи не вважалося свавільним, не достатньо того, щоб цей захід здійснювався відповідно до національного законодавства; він також має бути необхідним за конкретних обставин (див. рішення від 27 лютого 2007 року у справі «Неистяк проти Словаччини», заява №65559/01, п.74). На думку Суду, тримання під вартою відповідно до підпункту «с» пункту 1 статті 5 Конвенції має втілювати вимогу пропорційності, яка обумовлює існування обґрунтованого рішення, яким здійснюється оцінка відповідних аргументів «за» і «проти» звільнення (див. рішення у справі проти Польщі» (Ladentv. Poland), заява № 11036/03, п. 55, ECHR2008-... (витяги), і від 14 жовтня 2010 року у справі «Хайредінов проти України» (v.Ukraine),заява № 38717/04, п. 86).

На підставі досліджених матеріалів провадження, суд вважає встановленим наявність обґрунтованої підозри у вчинені підозрюваним кримінального правопорушення та наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, на які вказує слідчий у своєму клопотанні.

Також, встановлено, що підозрюваний зареєстрований та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , разом зі своїми батьками, має міцні соціальні зв`язки, навмисно від органів досудового слідства не переховувався, про те, що відносно нього проводиться досудове слідство йому стало відомо після телефонного дзвінка слідчого його матері, після чого він, на узгоджену із слідчим дату, самостійно та добровільно з`явився до слідчого, зобов`язується належним чином виконувати свої процесуальні обов`язки. Належних та відповідних доказів того, що підозрюваному було відомо, що відносно нього проводиться досудове слідство, суду не надано. Також, суду не надано, і як було встановлено в судовому засіданні вони відсутні в матеріалах кримінального провадження, належних та відповідних доказів направлення та вручення повісток з викликом до слідчого органу як до 19.09.2024, коли було складено та направлено письмове повідомлення про підозру ОСОБА_6 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, так і після зазначеної дати, а також, докази отримання ОСОБА_6 , чи його близькими родичами, вищезазначеної підозри

Відповідно до ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України.

При зазначених обставинах слідчий суддя вважає, що слідчим та прокурором ні в клопотанні, ні в поясненнях в судовому засіданні не надано аргументованого обґрунтування та доказів неможливості застосування до підозрюваного інших, передбачених КПК України видів запобіжних заходів крім тримання під вартою, тому суд вважає за необхідне застосувати відносно підозрюваного запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України, і застосування саме такого запобіжного заходу забезпечить належне виконання підозрюваним своїх процесуальних обов`язків.

Керуючись ст.ст. 182, 183, 193, 194, 196, 197, 376 КПК України,

УХВАЛИВ:

В задоволені клопотання слідчого СВ відділення поліції №1 Одеського районного управління поліції №2 ГУ ОСОБА_4 , що погоджене з процесуальним керівником прокурором Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_8 , в рамках кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000092 від 19.01.2024, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.5 ст.407 КК України, про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, відносно ОСОБА_6 , відмовити.

Клопотання захисника підозрюваного ОСОБА_6 , адвоката ОСОБА_7 , задовольнити частково.

Застосувати у відношенні підозрюваного ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту строком на 60 днів, до 25.11.2024 року, за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч.5 ст.194 КПК України, покласти на підозрюваного ОСОБА_6 такі обов`язки:

- прибувати за першою вимогою до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду;

- повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та засобів зв`язку;

- не залишати місце постійного проживання за адресою: АДРЕСА_1 , без дозволу слідчого, прокурора або суду.

Роз`яснити підозрюваному положення ст.181 ч.5 КПК України.

Ухвала слідчого судді про застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту припиняє свою дію 25.11.2024 року.

Апеляційна скарга, на ухвалу слідчого судді може бути подана протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Повний текст ухвали складено та оголошено 30.09.2024 р. о 09.05.

Слідчий суддя ОСОБА_1