ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/74/24 Справа № 415/6909/17 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретарів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

прокурорів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

захисника ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000194 від 14 квітня 2017 року, за апеляційною скаргою прокурора Луганської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил - ОСОБА_11 на вирок Лисичанського міського суду Луганської області від 17 грудня 2021 року щодо

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Алчевськ Луганської області, громадянина України, який зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.368 ч.3 КК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Лисичанського міського суду Луганської області від 17 грудня 2021 року ОСОБА_9 визнано невинуватим за пред`явленим обвинуваченням за ч. 3 ст. 368 КК України та виправдано на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України за недоведеністю наявності в його діянні складу кримінального правопорушення.

Відповідно до обвинувального акту, досудовим розслідуванням встановлено, що відповідно до наказу № 8-к від 20 січня 2016 року обвинуваченого ОСОБА_9 призначено на посаду голови Лисичанської міжрайонної медико-соціальної експертної комісії.

Відповідно до наказу № 78-к від 23 червня 2016 року ОСОБА_9 переведений на посаду лікаря-ортопеда-травматолога, спеціаліста з медико-соціальної реабілітації міжрайонної Лисичанської МСЕК.

Відповідно до статей 3, 8, 19, 29, 68 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Відповідно до пункту 1 положення «Про медико-соціальну експертизу», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 лютого 1992 року № 83, медико-соціальна експертиза визначає ступінь обмеження життєдіяльності людини, причину, час настання, групу інвалідності, сприяє проведенню ефективних заходів щодо профілактики інвалідності, реабілітації інвалідів, пристосування їх до суспільного життя.

Відповідно до п. 5 Положення, медико-соціальні експертні комісії у своїй роботі керуються Конституцією і законами України, актами Президента України, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України, цим Положенням, актами Міністерства охорони здоров`я України та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до пункту 5 положення «Про Міністерство охорони здоров`я України», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 вересня 2015 року № 267, МОЗ з метою організації своєї діяльності, забезпечує в межах повноважень, передбачених законом, здійснення заходів щодо запобігання корупції і контролю за їх реалізацією в апараті МОЗ, на підприємствах, в установах та організаціях, що належать до сфери його управління.

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 26 квітня 2002 року «Про судову практику у справах про хабарництво», працівники підприємств, установ, організацій, які виконують професійні (адвокат, лікар, вчитель тощо), виробничі або технічні (друкарка, охоронник, тощо) функції, можуть визнаватися службовими особами лише за умови, що поряд із цими функціями вони виконують організаційно-розпорядчі або адміністративно-господарські обов`язки.

Відповідно до посадової інструкції ОСОБА_9 , як голова Лисичанської МСЕК планує, організовує, координує та контролює виконання роботи з реабілітації інвалідів у районі діяльності Лисичанської МСЕК, систематично контролює спільно з лікарями стан здоров`я інвалідів, несе відповідальність за неякісну роботу і помилкові дії, так і за бездіяльність та не сприйняття рішень, що входять у сферу його обов`язків та компетенції, згідно чинного законодавства.

Також, відповідно до примітки 1 статті 364 КК України службовими особами у статтях 364, 368, 368-2, 369 цього Кодексу є особи, які постійно, тимчасово чи за спеціальним повноваженням здійснюють функції представників влади чи місцевого самоврядування, а також обіймають постійно чи тимчасово в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, на державних чи комунальних підприємствах, в установах чи організаціях посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій, або виконують такі функції за спеціальним повноваженням, яким особа наділяється повноважним органом державної влади, органом місцевого самоврядування, центральним органом державного управління із спеціальним статусом, повноважним органом чи повноважною особою підприємства, установи, організації, судом або законом.

З викладеного слідує, що відповідно до вищевказаних положень та функціональних обов`язків голови Лисичанської міжрайонної медико-соціальної експертної комісії, ОСОБА_9 є уповноваженою особою Міністерства охорони здоров`я України, яка є службовою особою.

Так, згідно ст. 1 Закону України «Про запобігання корупції», корупція це використання особою, зазначеною у частині першій статті 3 цього Закону, наданих їй службових повноважень чи пов`язаних з ними можливостей з метою одержання неправомірної вигоди або прийняття такої вигоди чи прийняття обіцянки/пропозиції такої вигоди для себе чи інших осіб або відповідно обіцянка/пропозиція чи надання неправомірної вигоди особі, зазначеній у частині першій статті 3 цього Закону, або на її вимогу іншим фізичним чи юридичним особам з метою схилити цю особу до протиправного використання наданих їй службових повноважень чи пов`язаних з ними можливостей.

Також, відповідно до ст. 1 Закону України «Про запобігання корупції», неправомірна вигода це грошові кошти або інше майно, переваги, пільги, послуги, нематеріальні активи, будь-які інші вигоди нематеріального чи негрошового характеру, які обіцяють, пропонують, надають або одержують без законних на те підстав.

Статтями 22, 24 Закону України «Про запобігання корупції» особам, зазначеним у частині першій статті 3 цього Закону, забороняється використовувати свої службові повноваження або своє становище та пов`язані з цим можливості з метою одержання неправомірної вигоди для себе чи інших осіб, а у разі надходження пропозиції щодо неправомірної вигоди або подарунка, незважаючи на приватні інтереси, зобов`язані невідкладно вжити таких заходів: відмовитися від пропозиції; за можливості ідентифікувати особу, яка зробила пропозицію; залучити свідків, якщо це можливо, у тому числі з числа співробітників; письмово повідомити про пропозицію безпосереднього керівника (за наявності) або керівника відповідного органу, підприємства, установи, організації, спеціально уповноважених суб`єктів у сфері протидії корупції.

В силу наявного досвіду роботи у Лисичанській МСЕК ОСОБА_9 знав та розумів, що відповідно до вищевказаного законодавства України, службовим особам заборонено застосовувати своє становище для одержання неправомірної вигоди для себе чи інших осіб, безпосередньо або через інших осіб вимагати, просити, одержувати подарунки для себе чи близьких їм осіб від юридичних або фізичних осіб.

Однак, незважаючи на обізнаність з вимогами вищевказаного законодавства та усупереч обов`язку їх неухильного дотримання, будучи службовою особою, перебуваючи на посаді голови Лисичанської міжрайонної медико-соціальної експертної комісії, ОСОБА_9 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, вчинив злочин за наступних обставин:

Так, 18 лютого 2016 року, громадянка України ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка хворіє на дитячий церебральний параліч та є інвалідом дитинства, отримала направлення на медико-соціальну експертну комісію, для встановлення групи інвалідності.

15 березня 2016 року, Лисичанською медико-соціальною комісією проведено огляд ОСОБА_12 , в ході якого останній встановлено 2 групу інвалідності строком на один рік, до 1 березня 2017 року включно.

22 березня 2017 року, ОСОБА_12 з КУ «Центр первинної медико-санітарної допомоги м. Лисичанськ» видано направлення на МСЕК, для підтвердження та продовження останній групи інвалідності.

Наприкінці березня та на початку квітня 2017 року, у достовірно не встановлений слідством час, ОСОБА_12 неодноразово звертаючись до Лисичанської МСЕК, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , намагалась зареєструвати направлення для подальшого призначення комісії, з метою підтвердження та продовження групи інвалідності, однак вказані документи у останньої не приймались, у зв`язку із чим ОСОБА_12 вирішила звернутись до свого знайомого ОСОБА_13 , який погодився допомогти в процесі проходження медико-соціальної експертної комісії.

10 квітня 2017 року, знаходячись за адресою: АДРЕСА_2 , громадянин України ОСОБА_13 звернувся до голови Лисичанської медико-соціальної експертної комісії ОСОБА_9 , з проханням допомогти у проходженні комісії його знайомій, інваліду 2 групи ОСОБА_12 , з метою підтвердження та продовження групи інвалідності. З даного приводу голова комісії ОСОБА_9 , переслідуючи мету незаконного збагачення за рахунок ОСОБА_12 висунув незаконну вимогу на передачу йому, ОСОБА_9 неправомірної вигоди у розмірі 300 доларів США, та зазначив, що ОСОБА_13 може зареєструвати направлення ОСОБА_12 на призначення комісії, та виключно за умови надання обумовленої неправомірної вигоди, у останньої в подальшому не буде ніяких проблем, пов`язаних з проходженням комісії. Крім того, ОСОБА_9 вказав, що ОСОБА_13 повинен передати грошові кошти у сумі 300 доларів США після проходження медико-соціальної експертної комісії ОСОБА_12 .

У подальшому, ОСОБА_13 усвідомлюючи суспільно небезпечний характер злочинних дій ОСОБА_9 , 10 квітня 2017 року звернувся із відповідною заявою до працівників правоохоронних органів.

В цей же день, 10 квітня 2017 року Лисичанською міжрайонною МСЕК у журналі обліку інвалідів викликаних на комісію зареєстровано направлення з КУ «Центр первинної медико-санітарної допомоги м. Лисичанськ» відносно ОСОБА_12 , та призначена дата проведення огляду на 20 квітня 2017 року.

20 квітня 2017 року, о 8 годині 42 хвилини ОСОБА_13 разом із ОСОБА_12 прибули до кабінету № 1 Лисичанської медико-соціальної експертної комісії, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , де знаходилась комісія, головою якої є ОСОБА_9 .

В цей же день, о 9 годині 41 хвилини Лисичанською медико-соціальною комісією проведений огляд ОСОБА_12 , в ході якого останній повідомлено, що наявна у неї 2 група інвалідності продовжується на один рік, та наступного року їй потрібно знову прийти на комісію, з метою підтвердження групи інвалідності.

Надалі, о 10 годині 09 хвилин, сидячи за робочим столом у за своєму кабінеті в приміщенні Лисичанської медико-соціальної експертної комісії, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_9 , перебуваючи на посаді голови Лисичанської міжрайонної медико-соціальної експертної комісії, переслідуючи корисливий мотив спрямований на незаконне збагачення за рахунок ОСОБА_12 , отримав від ОСОБА_13 , який діяв під контролем правоохоронних органів неправомірну вигоду в сумі 300 доларів США, що дорівнює 8036,12 грн. за офіційним курсом НБУ станом на 20 квітня 2017 року, для себе, за не створення проблем, пов`язаних з проходженням комісії та за прийняття рішення стосовно продовження 2 групи інвалідності громадянці ОСОБА_12 на один рік.

Після цього ОСОБА_9 затриманий у порядку ст. 208 КПК України, працівниками військової прокуратури Луганського гарнізону та його злочинну діяльність припинено.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок скасувати та ухвалити новий, яким ОСОБА_9 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України та призначити покарання у виді 5 років позбавлення волі, з позбавленням права обіймати посади пов`язані з виконанням адміністративно-господарських та організаційно-розпорядчих функцій строком на 3 роки та конфіскацією всього належного йому на праві власності майна.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, прокурор посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Так, прокурор вважає передчасними висновки суду про те, що обвинувачений не міг впливати на інших членів МСЕК, оскільки посадовою інструкцією останнього визначено, що саме він складає щомісячні плани роботи комісії та забезпечує проведення нею засідань. Поряд із цим, свідок ОСОБА_14 зауважив, що під час ухвалення рішення шляхом голосування, голос голови комісії має пріоритетне значення та голова може вплинути на черговість прийому та реєстрації документів для проведення МСЕК. Таким чином, на переконання обвинувачення, ОСОБА_9 отримав неправомірну вигоду за не створення проблем, пов`язаних з проходженням комісії та за прийняття рішення стосовно продовження ОСОБА_12 групи інвалідності на один рік. Прокурор вважає, що суд не виклав у вироку показання свідка ОСОБА_14 в повному обсязі та не надав оцінку витягу з посадової інструкції обвинуваченого. Окрім цього, суд у вироку не виклав всі докази, досліджені ним під час судового розгляду та не навів при цьому мотивів, з яких він відкинув одні та надав перевагу іншим. При цьому, суд дійшов висновку про відсутність в діях ОСОБА_15 складу кримінального правопорушення на підставі посадової інструкції останнього, яка відсутня в переліку досліджених ним доказів, проте була долучена до матеріалів провадження. Що стосується тверджень суд про те, що звернення ОСОБА_13 про вимагання у нього неправомірної вигоди не відповідало вимогам ч.ч. 1, 5 ст. 214 КПК України, то і вони є безпідставними на думку обвинувачення. Прокурор зазначає, що матеріали Об`єднаного штабу ЦУ СБУ в районі проведення АТО стали підставою для внесення відомостей до ЄРДР та були спрямовані до військової прокуратури, що не суперечить вимогам ст. 214 КПК України, проте суд помилково визнав неналежними доказами листи штабу. Щодо посилань суду на безпідставне використання особистих грошових коштів ОСОБА_12 та проведення слідчої дії без постанови прокурора про контроль за вчиненням злочину і використання заздалегідь ідентифікованих заобів, то і вони є хибними. Прокурор вказує на те, що надання таких коштів задокументовано у відповідних протоколах, а наявність дозволу на проведення НСРД підтверджується дослідженою судом постановою. Поряд із цим, прокурор вважає необґрунтованими й мотиви суду в частині ненадання постанови про зміну підслідності, оскільки вона також досліджувалась судом. З урахуванням наведених обставин, прокурор вважає, що суд дійшов хибного висновку про необхідність виправдання обвинуваченого.

Апеляційним судом встановлено, що до завершення апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_9 помер (т. 2 а.с.п. 155-156).

У постанові від 04 вересня 2023 року (справа № 710/466/16-к) Верховний Суд констатував, що після встановлення під час апеляційного розгляду факту смерті обвинуваченого, щодо якого ухвалено виправдувальний вирок, суд апеляційної інстанції зобов`язаний виконати вимоги статей 370, 404, 419 КПК України, забезпечити участь захисника, продовжити апеляційний розгляд, надати мотивовані відповіді на доводи апеляційних скарг та постановити ухвалу, передбачену одним із пунктів 1, 2, 5 або 6 ст. 407 КПК України з урахуванням вимог статей 284, 417 КПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, який апеляційну скаргу підтримав, обвинуваченого та його захисника, які проти задоволення апеляційної скарги заперечували, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто таким, що ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду і оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Ухвалюючи вирок, суд, у відповідності зі ст. 368 КПК України, повинен вирішити питання чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа, чи містить це діяння склад кримінального правопорушення та чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення.

При цьому, положеннями ст. 94 КПК України встановлено обов`язок суду за його внутрішнім переконанням, яке повинно ґрунтуватися на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінювати кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

При вирішенні питання про вину обвинуваченої особи, згідно правил ст.62 Конституції України, не можна виходити з припущень, а лише з належних доказів, які підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, за умов усунення всіх суперечностей, що мають місце та відсутності будь-яких сумнівів у тому, що вина обвинуваченої особи доведена.

У відповідності з вимогами п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України, мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

За змістом цієї норми закону в мотивувальній частині виправдувального вироку мають бути викладені результати дослідження, аналізу та оцінки доказів у справі, як тих, що були зібрані стороною захисту, так і тих, що зібрані стороною обвинувачення, в тому числі і поданих у судовому засіданні.

На переконання колегії суддів, наведених вимог закону судом повною мірою дотримано не було.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, суд дійшов висновку про відсутність в діях ОСОБА_9 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, посилаючись на відсутність у обвинуваченого відповідних повноважень, а також на недопустимість доказів, наданих стороною обвинувачення.

Так, обґрунтовуючи свої висновки про необхідність виправдання ОСОБА_9 , суд керувався, тим, що у ОСОБА_9 відсутні службові повноваження щодо одноособового прийняття рішень про призначення групи інвалідності, що виключає здійснення ним будь-яких дій із використанням свого службового становища, та він не є відповідальним за дії третіх осіб, пов`язаних з реєстрацією відповідних документів.

Поряд із цим, суд не врахував в якості доказів: витяг з ЄРДР від 14.04.2017, постанову про призначення групи прокурорів у кримінальному провадженні від 14.04.2017, постанову про призначення слідчої групи для здійснення досудового розслідування від 14.04.2017, повідомлення про вчинення кримінального правопорушення від 11.04.2017, рапорт про виявлені ознаки кримінального правопорушення від 10.04.2017, супровідний лист від 10.04.2017 року, заяву ОСОБА_13 про надання згоди на конфіденційне співробітництво від 14.04.2017, постанову про використання конфіденційного співробітництва від 19.04.2017, заяву ОСОБА_12 про залучення до конфіденційного співробітництва від 19.04.2017, постанову про використання конфіденційного співробітництва від 19.04.2017, постанову від 21.04.2017 про внесення змін до протоколу огляду та вручення грошових коштів від 20.04.2017, протокол огляду місця події від 20.04.2017, з огляду на те, що вони не є процесуальними джерелами доказів.

Водночас, суд надав окрему оцінку заяві ОСОБА_13 про вимагання у нього неправомірної вигоди працівниками Лисичанської МСЕК від 10.04.2017 та зауважив, що вона не містить вказівки на вимагання неправомірної вигоди саме ОСОБА_9 .

Разом із цим, суд констатував, що досудове розслідування щодо службових осіб було розпочато з порушенням визначеної кримінальним процесуальним законом процедури, оскільки дії, передбачені ч. 1 ст. 214 КПК України, були реалізовані на підставі заяви ОСОБА_13 від 10.04.2017 на адресу керівника оперативної групи № 9 ОШ ЦУ СБ України в районі проведення АТО, у якій не було зазначено конкретних обставин, які б свідчили про наявність ознак злочину, а лише загальне повідомлення від імені неуповноваженої особи в інтересах третьої особи. Відомості ж до ЄРДР було внесено лише 14.04.2017 на підставі матеріалів правоохоронних органів про виявлення фактів вчинення кримінального правопорушення без зазначення прізвища, ім`я, по батькові заявника.

При цьому, суд звернув увагу на те, що заява не містить попередження заявника ОСОБА_13 про кримінальну відповідальність за ст. 383 КК України.

Окрім наведеного, суд визнав неналежними доказами листи ОШ ЦУ СБУ на виконання доручення слідчого від 19.04.2017, оскільки вони не підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Поряд із цим, суд звернув увагу на те, що вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України інкриміновано лише ОСОБА_9 , однак вказані листи надають установчі дані ОСОБА_9 , а так само й ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_14 , відомості про виділення матеріалів в окреме провадження або постанови про закриття провадження щодо яких прокурором не надані.

Також, суд не врахував в якості доказу й заяву ОСОБА_13 від 19.04.2017 про отримання ним від ОСОБА_12 належних їй 300 доларів США для подальшої передачі працівникам Лисичанської МСЕК.

Суд вказав на відсутність заяви ОСОБА_13 , якою він засвідчує передачу цих коштів співробітникам прокуратури задля використання в будь-яких слідчих діях.

На переконання суду, підстави для залучення і використання у слідчих діях особистих грошових коштів ОСОБА_12 , вилучених під час огляду службового кабінету МСЕК та долучених до матеріалів справи в якості речових доказів, відсутні.

Серед іншого, суд не врахував в якості доказів й постанову про проведення освідування ОСОБА_13 від 20.04.2017 та протокол освідування останнього від 20.04.2017, оскільки метою проведення даної слідчої дії були не сліди на тілі свідка ОСОБА_13 , а наявність чи відсутність у нього грошових коштів та інших речей, а отже фактично відносно свідка ОСОБА_13 був проведений особистий обшук, оформлений протоколом освідування особи. До того ж, постанова про проведення освідування свідку не пред`являлась.

Окрім цього, суд визнав недопустимим й протоколу огляду та вручення грошових коштів від 20.04.2017, оскільки з вступної частини протоколу вбачається, що гроші вручаються у зв`язку із заявою ОСОБА_13 про вимагання ОСОБА_18 , ОСОБА_14 та ОСОБА_9 неправомірної вигоди за переведення ОСОБА_12 до I групи інвалідності, а з описової частини протоколу вбачається, що гроші вручаються для участі у проведення негласних слідчих дій для отримання фактичних даних про вимагання у ОСОБА_13 членами Лисичанської МСЕК ОСОБА_18 , ОСОБА_14 та ОСОБА_9 неправомірної вигоди за видачу паспорту громадянина України.

Більш того, огляд, помітка та вручення коштів, результати яких зафіксовані в протоколі від 20.04.2017, проводилися без постанови уповноваженого прокурора про контроль за вчиненням злочину і про використання заздалегідь ідентифікованих (помічених) засобів. Крім того, у протоколі відсутня вказівка, у межах якого виду НС(Р)Д проводилися такі дії.

При цьому, суд не надав окремої оцінки протоколам огляду місця події від 20.04.2017 з відеозаписом, оскільки під час судового слідства за письмовим клопотанням сторони захисту в порядку ст. 89 КПК України, судом винесено ухвалу від 04.02.2021 про визнання їх недопустимими.

Окрім наведеного, суд вказав на порушення правил підслідності кримінального провадження.

Суд зауважив, що досудове розслідування у цій справі повинно було проводитись слідчими органами Національної поліції, натомість було здійснено військовою прокуратурою, в той час як постанова відповідного прокурора про зміну підслідності суду надана не була. За цих умов, суд дійшов висновку, що усі процесуальні та слідчі дії, що були здійснені слідчим військової прокуратури Луганського гарнізону, не можна визнати законними.

З огляду на вказані мотиви та з урахуванням тих обставин, що інших доказів прокурором суду не надано, суд дійшов висновку про необхідність виправдання ОСОБА_9 з підстав, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України.

Під час апеляційного розгляду прокурором було заявлено клопотання про повторне дослідження доказів, досліджених судом першої інстанції, а також матеріалів провадження, які судом залишились взагалі недослідженими.

Перевіривши матеріали провадження та дослідивши за клопотанням прокурора:

частково - досліджені судом першої інстанції:

- витяг з ЄРДР від 14.04.2017 (т. 1 а.п. 1);

- постанову про призначення групи прокурорів у кримінальному провадженні від 14.04.2017 (т. 1 а.п. 4-5);

- постанову про призначення слідчої групи для здійснення досудового розслідування від 14.04.2017 (т. 1 а.п. 6-7);

- повідомлення про вчинення кримінального правопорушення від 11.04.2017 (т. 1 а.п. 8);

- рапорт про виявлені ознаки кримінального правопорушення від 10.04.2017 (т. 1 а.п. 9);

- супровідний лист від 10.04.2017 (т. 1 а.п. 10);

- заяву ОСОБА_13 (т. 1 а.п. 11);

- заяву ОСОБА_13 про надання згоди на конфіденційне співробітництво від 14.04.2017 (т. 1 а.п. 12);

- постанову про використання конфіденційного співробітництва від 19.04.2017 (т. 1 а.п. 13-14);

- листи ОШ ЦУ СБУ на виконання доручення слідчого від 19.04.2017 (т. 1, а.п. 21-23);

- заяву ОСОБА_12 про залучення до конфіденційного співробітництва від 19.04.2017 (т. 1 а.п. 24);

- постанову про використання конфіденційного співробітництва від 19.04.2017 (т. 1 а.п. 25-26);

- заяву ОСОБА_13 про отримання грошових коштів від ОСОБА_12 (т. 1 а.п. 27);

- постанову про проведення освідування ОСОБА_19 (т. 1 а.п. 28);

- протокол освідування ОСОБА_13 від 20.04.2017 (т. 1 а.п. 29-30);

- протокол огляду та вручення грошових коштів від 20.04.2017 (т. 1 а.п. 31-34);

- постанову від 21.04.2017 про внесення змін до протоколу огляду та вручення грошових коштів від 20.04.2017 (т. 1, а.п. 35-36);

- протокол огляду місця події від 20.04.2017 (т. 1 а.п. 37-38);

- ухвалу Лисачанського міського суду Луганської області від 04.02.2021 про визнання недопустимим докази (т.1 а.с.п. 200-201);

- клопотання про визнання доказів недопустимими (т.1 а.с.п. 241-242);

- висновок експерта № 3/11-7 від 12.05.2017 (т. 2 а.п.16-23);

- висновок експерта 19/113/6-4/99с від 24.07.2017 (т. 2 а.п.28-34);

- показання свідка ОСОБА_20 ;

- показання свідка ОСОБА_21 ;

- показання свідка ОСОБА_22 ;

а також у повному обсязі - недосліджені судом першої інстанції:

- протокол про результати контролю за вчиненням злочину від 21.04.2017 (т. 2 а.п. 2);

- протокол про результати проведення аудіо-відео контролю особи від 21.04.2017 (т. 2 а.п. 4);

- протокол огляду медичної картки ОСОБА_12 (т. 2 а.п. 41-85);

- постанову про визнання документом медичної картки ОСОБА_12 (т. 2 а.п. 86);

- протокол тимчасового доступу до речей і документів від 28.04.2017 (т. 2 а.п. 93-96);

- протокол тимчасового доступу до речей і документів від 27.09.2017 (т. 2 а.п. 138-156);

- постанову про визнання та долучення документів до кримінального провадження від 30.09.2017 (т. 2, а.п 157-158);

- постанову про визначення підслідності кримінального провадження від 01.06.2017 ( т. 3 а.п. 1-2);

- ухвалу слідчого судді Рубіжанського міського суду Луганської області від 25.04.2017 про арешт майна вилученого під час огляду місця події (т. 3 а.п. 23-24);

- витяг з посадової інструкції голови Лисичанської МСЕК ОСОБА_9 (т. 3 а.п. 101);

- виписку з наказу про призначення ОСОБА_9 в.о. голови Лисичанської МСЕК (т. 3, а.п. 102)

- положення про Лисичанську МСЕК (т. 3, а.п. 103-118);

- постанову про проведення НСРД від 19.04.2017 (т. 3, а.с. 139-140),

з наведеними судом мотивами виправдання колегія суддів частково не погоджується.

Так, у вироку суд констатував, що згідно з обвинувальним актом гроші в сумі 300 доларів США ОСОБА_9 отримав від ОСОБА_13 за нестворення проблем, пов`язаних з проходженням комісії та за прийняття рішення стосовно продовження II групи інвалідності громадянці ОСОБА_12 на один рік.

Надавши оцінку терміну проблема, суд зауважив, що ОСОБА_9 відповідальний лише за роботу самої експертної комісії, утвореної з числа профільних лікарів, проте безпосередньо не відповідальний за прийом чи відмову в прийомі і реєстрації документів технічними працівниками установи від непрацездатної особи, яка звертається для проведення медико-соціальної експертизи після направлення лікарсько-консультативної комісії.

Суд посилався на те, що відповідно до п.7. Положенння про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1317 від 03.12.2009, комісія проводить огляд тимчасово непрацездатної особи, що звернулася для проведення медико-соціальної експертизи, протягом п`яти робочих днів з дня надходження направлення лікарсько-консультативної комісії та приймає рішення про наявність чи відсутність інвалідності.

Отже, термін огляду тимчасово непрацездатної особи, що звернулася для проведення медико-соціальної експертизи, обмежується певним нормативним документом з визначеним п`ятиденним строком, а не волевиявленням голови МСЕК, тобто перебуває за межами його компетенції.

З урахуванням наведених обставин, суд констатував, що відповідальність за одержання неправомірної вигоди настає лише за умови, що службова особа одержала її за виконання чи невиконання таких дій, які вона могла або повинна була виконати з використанням становища, яке займає працівник в установі, або таких, які вона не уповноважена була вчинювати, але до вчинення яких іншими службовими особами могла вжити заходів завдяки своєму службовому становищу. Якщо ж службова особа, вчиняючи будь-які дії, використовує не можливості, пов`язані з її посадою, а, наприклад, особисте знайомство, дружні, а не службові зв`язки тощо, то у її діях відсутній склад злочину, передбачений ст. 368 КК.

По-друге, на переконання суду, у ОСОБА_9 відсутні службові повноваження щодо одноосібного прийняття рішень про призначення групи інвалідності, оскільки відповідно до п.19 Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 року за № 1317, комісія проводить засідання у повному складі і колегіально приймає рішення. Відомості щодо результатів експертного огляду і прийнятих рішень вносяться до акта огляду та протоколу засідання комісії, що підписуються головою комісії та її членами і засвідчуються печаткою та він не міг вплинути на підставі свого службового становища на інших осіб щодо цього рішення, що у свою чергу виключає здійснення ОСОБА_9 будь-яких дій із використанням свого службового становища.

Наведені твердження суду колегія суддів вважає помилковими.

Так, органом досудового розслідування встановлено, що метою одержання неправомірної вимоги було не створення проблем, пов`язаних з проходженням комісії та за прийняття рішення стосовно продовження II групи інвалідності громадянці ОСОБА_12 на один рік, що відповідає диспозиції ч. 3 ст. 368 КК України.

За цих умов твердження суду про те, що термін огляду тимчасово непрацездатної особи та прийом і реєстрації технічними працівниками установи документів від непрацездатної особи, яка звертається для проведення медико-соціальної експертизи після направлення лікарсько-консультативної комісії, можуть вплинути на правильність цієї кваліфікації є безпідставним.

З матеріалів провадження вбачається, що здійснення впливу на осіб які мали здійснювати реєстрацію документів ОСОБА_12 . ОСОБА_9 не інкриміновано, а обвинувачення зводиться до отримання ОСОБА_9 неправомірної вигоди за невчинення дій, пов`язаних безпосередньо з його повноваженнями, як голови МСЕК.

Що стосується посилання суду на відсутність в останнього повноважень на прийняття рішення одноособово, то колегія суддів звертає увагу на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 23 квітня 2024 року (справа №726/776/17), згідно з якими дії особи, яка є членом колегіального органу можуть кваліфікуватися за ст. 368 КК і у тих випадках, якщо вирішення питання, за яке передавалася неправомірна вигода, ухвалюється цим колегіальним органом спільним рішенням за результатами голосування. До того ж немає значення яке рішення було ухвалене таким колегіальним органом (таке яке цікавило надавача неправомірної вигоди або ж навпаки, тобто позитивне чи негативне). Адже кримінальна відповідальність у ст. 368 КК встановлена за конкретні діяння, серед яких є й одержання неправомірної вигоди, без конкретизації успішності досягнення бажаного результату надавачем неправомірної вигоди. Таким чином члени колегіального органу, які отримують неправомірну вигоду за прийняття рішень, вчинення дій, що входять до компетенції такого органу, є суб`єктами відповідних корупційних правопорушень.

З урахуванням цих обставин, наведені у вироку мотиви колегія суддів вважає необґрунтованими.

Що стосується неврахування в якості доказів: витягу з ЄРДР від 14.04.2017, постанови про призначення групи прокурорів у кримінальному провадженні від 14.04.2017, постанови про призначення слідчої групи для здійснення досудового розслідування від 14.04.2017, повідомлення про вчинення кримінального правопорушення від 11.04.2017, рапорту про виявлені ознаки кримінального правопорушення від 10.04.2017, супровідного листа від 10.04.2017, заяви ОСОБА_13 про надання згоди на конфіденційне співробітництво від 14.04.2017, постанови про використання конфіденційного співробітництва від 19.04.2017, заяви ОСОБА_12 про залучення до конфіденційного співробітництва від 19.04.2017, постанови про використання конфіденційного співробітництва від 19.04.2017, постанови від 21.04.2017 про внесення змін до протоколу огляду та вручення грошових коштів від 20.04.2017, протокол огляду місця події від 20.04.2017, а також й листів ОШ ЦУ СБУ на виконання доручення слідчого від 19.04.2017, то з цими висновками колегія суддів погоджується.

Так, у відповідності з вимогами ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

З матеріалів провадження вбачається, що наведені документи та процесуальні рішення, окрім протоколу огляду місця події, не є доказами в розумінні вимог кримінального процесуального закону, що унеможливлює їх врахування в якості доказів.

Щодо неврахування судом протоколу огляду місця події від 20.04.2017, то в цій частині висновки суду також обґрунтовані, оскільки під час проведення цієї слідчої дії не зафіксовано будь-яких даних, які б мали значення для кримінального провадження.

Вирішуючи питання обґрунтованості сумнівів суду у законності підстав для внесення відомостей до ЄРДР та початку досудового розслідування, колегія суддів звертає зазначає наступне.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 214 КПК України, слідчий, дізнавач, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань.

З матеріалів провадження вбачається, що досудове розслідування кримінального провадження було розпочато на підставі заяви ОСОБА_13 про вимагання у нього неправомірної вигоди працівниками Лисичанської МСЕК від 10.04.2017.

У вироку суд посилається на те, що ця заява не містить вказівки на вимагання неправомірної вигоди саме ОСОБА_9 , а лише загальне повідомлення від імені не уповноваженої особи в інтересах третьої особи, в той час як відомості до ЄРДР було внесено лише 14.04.2017 на підставі нібито матеріалів правоохоронних органів про виявлення фактів вчинення кримінального правопорушення без зазначення прізвища, ім`я, по батькові заявника. При цьому, суд вказує на те, що у заяві відсутнє посилання на попередження заявника про кримінальну відповідальність за ст. 383 КК України.

На переконання колегії суддів, ці обставини вказувати на те, що досудове розслідування було розпочато з порушенням визначеної кримінальним процесуальним законом процедури не може, як і свідчити про створення штучних умов для кримінального переслідування ОСОБА_9 .

У постанові від 13 березня 2024 року (справа № 953/3558/22) Верховний Суд зауважив, що за змістом ст. 214 КПК України, підставою для внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР та початку досудового розслідування є подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або самостійне виявлення слідчим, прокурором з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення.

Разом із цим, згідно з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 30 травня 2023 року (справа№ 761/13685/14-к), заява про вчинення злочину не є доказом у кримінальному провадженні, а виступає підставою для відповідного реагування органів досудового розслідування, внесення ними відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за фактами, викладеними в такій заяві, та здійснення їх перевірки. Якщо в заяві про вчинення злочину відсутня дата її написання, то оцінка судом факту звернення особи з такою заявою до правоохоронного органу повинна здійснюватися виходячи з дати її реєстрації органом, до якого вона була подана.

З урахуванням наведених висновків Верховного Суду, вимог кримінального процесуального закону, колегія суддів вважає, що відсутність у заяві деталізації обставин, що є предметом перевірки, а також факт внесення до ЄРДР відомостей через незначний проміжок часу з посиланням на матеріали правоохоронних органів, свідчити про порушення вимог закону не може.

На переконання колегії суддів, заява ОСОБА_13 містить достатні дані для внесення відомостей до ЄРДР, а відсутність у ній даних про попередження заявника про кримінальну відповідальність за ст. 383 КК України, хоча і має місце, проте жодні правові наслідки не створює та тлумачитись на користь обвинуваченого не може.

Отже, колегія суддів вважає, що порядок внесення відомостей до ЄРДР у цьому провадженні повністю відповідає положенням ст. 214 КПК України.

При цьому, суд звертає увагу на те, що ані заява ОСОБА_13 , ані витяг з ЄРДР не є доказом в розумінні вимог ст. 84 КПК України, а тому суд необґрунтовано вдався до їх оцінки.

Більш того, у вироку суд не вказав на те, яким чином наведені обставини вплинули на процес доказування та які наслідки обумовили.

Аналогічної помилки суд припустився надаючи оцінку змісту листів ОШ ЦУ СБУ на виконання доручення слідчого від 19.04.2017, якими слідчого повідомлено про установчі дані фігурантів кримінального провадження.

З оскаржуваного вироку вбачається, що наведені листи суд визнав неналежними доказами, з чим погодився й апеляційний суд, з підстав, передбачених ст. 84 КПК України.

Незважаючи на ці обставини, суд, керуючись змістом цих документів, поставив під сумнів обґрунтованість здійснення досудового розслідування лише відносно ОСОБА_9 , оскільки вони містять відомості про наявність й інших фігурантів, дані про виділення матеріалів відносно яких або ж закриття провадження відсутні.

Таким чином, суд у вироку допустив суперечності й в цій частині, визнавши докази неналежними та одночасно поклавши відомості, що у них містяться в основу виправдання.

Що стосується неврахування в якості доказу заяви ОСОБА_13 від 19.04.2017 про отримання ним від ОСОБА_12 належних їй 300 доларів США для подальшої передачі працівникам Лисичанської МСЕК, а також відсутності заяви ОСОБА_13 , якою він засвідчує передачу цих коштів співробітникам прокуратури задля використання у слідчих діях, то наведені висновки колегія суддів також вважає хибними.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 273 КПК України, за рішенням керівника органу досудового розслідування, прокурора під час проведення негласних слідчих (розшукових) дій можуть бути використані заздалегідь ідентифіковані (помічені) або несправжні (імітаційні) засоби. З цією метою допускається виготовлення та використання спеціально виготовлених речей і документів, створення та використання спеціально утворених підприємств, установ, організацій. Використання заздалегідь ідентифікованих або несправжніх (імітаційних) засобів з іншою метою забороняється.

У постанові від 23 вересня 2022 року Верховний Суд (справа № 552/3066/17) дійшов висновку про те, що у матеріалах кримінального провадження має міститися інформація про походження грошових коштів, які використовувалися під час контролю за вчиненням злочину. Ці кошти можуть бути як отримані зі спеціальних фондів органів правопорядку, так і надані особисто заявниками. Наявність постанови прокурора про проведення контролю за вчиненням злочину, у якій він доручає оперативним співробітникам отримати кошти для проведення оперативної закупки, протоколу огляду та помітки грошових коштів, у результаті якого вони були ідентифіковані, виключає обґрунтовані сумніви в законності походження коштів для використання під час оперативної закупки.

З матеріалів провадження вбачається, що органом досудового розслідування було дотримано зазначену процедуру залучення засобів, що використовуються під час проведення негласних слідчих (розшукових) дій.

За цих умов, наведені судом мотиви колегія суддів вважає необґрунтованими й в цій частині.

Надаючи оцінку висновкам суду про неврахування в якості доказу постанови про проведення освідування та протоколу освідування ОСОБА_13 , колегія суддів зазначає наступне.

Так, у вироку суд дійшов висновку про те, що фактично відносно цього свідка було проведено особистий обшук, оформлений протоколом освідування.

Між тим, суд звертає увагу на те, що метою проведення цієї слідчої дії було з`ясування питання відсутності у обвинуваченого сторонніх предметів перед врученням останньому грошових коштів для передання ОСОБА_9 .

При цьому, з протоколу від 20.04.2017 вбачається, що ОСОБА_13 перед початком проведення слідчої дії оголошено постанову та останній погодився на добровільну видачу речей, що в нього перебувають, які останньому одразу були повернені.

З урахуванням наведених обставин, вважати, що вказані дії були спрямовані на виявлення та фіксацію відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, відшукання знаряддя кримінального правопорушення або майна, яке було здобуте у результаті його вчинення, а також встановлення місцезнаходження розшукуваних осіб, що передбачено ст. 234 КПК України, колегія суддів не може.

Більш того, суд хоча і посилався на вказані обставини, проте не навів жодних доводів стосовно того, яким чином вони порушили права ОСОБА_13 та вплинули на законність проведеного в подальшому огляду та вручення грошових коштів.

Щодо висновків суду про визнання недопустимим вказаного протоколу з підстав наявності у ньому посилання на інші обставини отримання неправомірної вигоди, то і вони є помилковими.

Як вбачається з вироку, визнаючи протокол огляду та вручення грошових коштів недопустимим, суд керувався тим, що в описовій частині протоколу міститься посилання на те, що неправомірна вигода надається за видачу паспорту громадянина України.

Між тим, на переконання колегії суддів, наведені суперечності є очевидною помилкою слідчого, яка була усунена постановою про внесення змін до протоколу огляду та вручення грошових коштів від 20.04.2017 (т. 1 а.с. 35-36).

При цьому, суд звертає увагу на те, що протокол містить відомості про дані членів МСЕК, що жодні сумніви у тому, з якою метою проведено цю слідчу дію виключає.

Окрім наведеного, визнаючи недопустимим цей протокол, суд також посилався на те, що слідчі дії були проведені без постанови уповноваженого прокурора про контроль за чиненням злочину і про використання заздалегідь ідентифікованих (помічених) засобів, а сам протокол не містить вказівки у межах якого виду НСРД проводились такі дії.

Надаючи оцінку вказаним висновкам суду, колегія суддів звертає увагу на те, що вони не узгоджуються з матеріалами кримінального провадження, який містить відповідну постанову (т. 3, а.п. 139-140), яка судом досліджена не була.

Що стосується відсутності посилання у протоколі на НСРД, то суд звертає увагу на те, що вимоги про необхідність його обов`язкового зазначення закон не встановлює.

Вирішуючи питання обґрунтованості тверджень суду про здійснення досудового розслідування кримінального провадження з порушенням правил підслідності, суд звертає увагу на положення ч. 2 ст. 218 КПК України, згідно з якими, якщо слідчому із заяви, повідомлення або інших джерел стало відомо про обставини, які можуть свідчити про кримінальне правопорушення, розслідування якого не віднесене до його компетенції, він проводить розслідування доти, доки прокурор не визначить іншу підслідність.

З матеріалів провадження вбачається, що досудове розслідування було розпочато військовою прокуратурою Луганського гарнізону та при цьому в подальшому постановою від 01.06.2017 підслідність кримінального провадження була визначена також за нею (т. 3, а.с. 1-2).

З урахуванням наведених обставин, колегія суддів не вбачає підстав визнати висновки суду обґрунтованими та приходить до висновку, що порядок проведення досудового розслідування у цьому провадженні не порушено.

Надаючи оцінку висновкам суду, наведеним в ухвалі від 04.02.2021, якою визнано недопустимими:

- висновок експерта 19/113/6-4/99с від 24 липня 2017 року (т.2 а.п.28-34);

- висновок експерта № 3/11-7 від 12.05.2017 (т.2 а.п.16-23);

- протокол освідування ОСОБА_9 від 20.04.2017 (т. а.п.42-43);

- протокол затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 20.04.2017 (т.1 а.п.44-48);

- протокол огляду від 21.04.2017 флеш носія з відеокамери марки «Sony Handycam» модель DCR-SX20E, серійний номер НОМЕР_1 , на який здійснювався відеозапис огляду місця події від 20.04.2017 (т.1 а.п.49-50);

- постанову про визнання та доручення до кримінального провадження документів від 21.04.2017 (т.1 а.п.51-52);

- протокол огляду від 21.04.2017 грошових купюр по 500 грн. у кількості 4 шт. з фото таблицею (т.1 а.п.66-69);

- протокол огляду від 21.04.2017 грошових купюр по 500 грн. у кількості 2 шт. та купюр по 10 грн. у кількості 3 шт. з фото таблицею (т.1 а.п.70-73);

- протокол огляду від 21.04.2017 грошових купюр по 200 грн. у кількості 1 шт. та купюр по 100 грн. у кількості 1 шт. з фото таблицею (т.1 а.п.74-77);

- протокол огляду від 21.04.2017 грошових купюр по 100 доларів США у кількості 3 шт. з фото таблицею (т.1 а.п.78-81);

- постанову про визнання та доручення до кримінального провадження речових доказів від 21.04.2017 (т.1 а.п.82-84);

- постанову про визнання та доручення до кримінального провадження речових доказів від 20.06.2017 (т.1 а.п.85-87);

- постанову про визнання та доручення до кримінального провадження речових доказів від 25.04.2017 (т.1 а.п.88-89), колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з ухвали суду, обґрунтовуючи свої висновки про визнання вказаних доказів недопустимими, суд керувався тим, що проведений огляд місця події від 20.04.2017 з метою відшукання майна, яке було здобуте у результаті вчинення кримінального правопорушення, фактично був обшуком, який згідно приписів ч. 2 ст. 234 КПК проводиться лише на підставі ухвали слідчого судді. Між тим, з клопотанням про проведення обшуку прокурор, слідчий до слідчого судді не зверталися.

З урахуванням наведених обставин, вказаний протокол та інші похідні від нього докази суд визнав такими, що не можуть бути використані судом при прийнятті рішення.

На переконання колегії суддів, вказані висновки суду є помилковими.

Так, вимогами ст. 233 КПК України передбачено, що ніхто не має права проникнути до житла чи іншого володіння особи з будь-якою метою, інакше як лише за добровільною згодою особи, яка ними володіє, або на підставі ухвали слідчого судді, крім випадків, установлених частиною третьою цієї статті.

Під житлом особи розуміється будь-яке приміщення, яке знаходиться у постійному чи тимчасовому володінні особи, незалежно від його призначення і правового статусу, та пристосоване для постійного або тимчасового проживання в ньому фізичних осіб, а також всі складові частини такого приміщення. Не є житлом приміщення, спеціально призначені для утримання осіб, права яких обмежені за законом. Під іншим володінням особи розуміються транспортний засіб, земельна ділянка, гараж, інші будівлі чи приміщення побутового, службового, господарського, виробничого та іншого призначення тощо, які знаходяться у володінні особи.

Слідчий, дізнавач, прокурор має право до постановлення ухвали слідчого судді увійти до житла чи іншого володіння особи лише у невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні кримінального правопорушення. У такому разі прокурор, слідчий, дізнавач за погодженням із прокурором зобов`язаний невідкладно після здійснення таких дій звернутися до слідчого судді із клопотанням про проведення обшуку. Слідчий суддя розглядає таке клопотання згідно з вимогами статті 234 цього Кодексу, перевіряючи, крім іншого, чи дійсно були наявні підстави для проникнення до житла чи іншого володіння особи без ухвали слідчого судді. Якщо прокурор відмовиться погодити клопотання слідчого, дізнавача про обшук або слідчий суддя відмовить у задоволенні клопотання про обшук, встановлені внаслідок такого обшуку докази є недопустимими, а отримана інформація підлягає знищенню в порядку, передбаченому статтею 255 цього Кодексу.

З матеріалів провадження вбачається, що неправомірна вигода була вилучена у службовому кабінеті ОСОБА_9 , який не відповідає наведеним критеріям іншого володіння особи, оскільки надається для виконання службових обов`язків, а матеріали провадження не свідчать про те, що будь-які обставини давали підстави обвинуваченому розраховувати на можливість використовувати кабінет для свого приватного життя та/або на збереження конфіденційності в межах службового кабінету, або вирішувати, коли і яким чином надавати до нього доступ.

При цьому, відомості, відображені у протоколі огляду та на його відеозаписі, свідчать про те, що слідча дія головним чином зводилася до виявлення грошових коштів та огляду самого обвинуваченого, з метою виявлення речовини, нанесеної на купюри, що були передані перед цим останньому.

Наведене відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 17 січня 2023 року (справа №648/1543/15-к), який зауважив, що за умови, якщо огляд жодним чином не стосується будь-яких елементів кабінету, де могли зберігатися особисті речі чи документи засудженого, у разі чого могло б виникнути питання про порушення прав засудженого з погляду «розумного очікування конфіденційності», на службовий кабінет останнього не поширювалися гарантії, передбачені згаданими положеннями Конституції України, Конвенції та КПК, і проведення в ньому слідчої дії не вимагало дозволу суду, передбаченого статтею 235 КПК.

Отже, колегія суддів не вбачає підстав визнати недопустимими протокол огляду та похідні від нього докази з наведених судом мотивів.

При цьому, з огляду на положення ч. 2 ст. 87 КПК України, колегія суддів не вважає доказами: постанову про визнання та доручення до кримінального провадження документів від 21.04.2017 (т.1 а.п.51-52); постанову про визнання та доручення до кримінального провадження речових доказів від 21.04.2017 (т.1 а.п.82-84); постанову про визнання та долучення до кримінального провадження речових доказів від 20.06.2017 (т.1 а.п.85-87); постанову про визнання та долучення до кримінального провадження речових доказів від 25.04.2017 (т.1 а.п.88-89).

З урахуванням наведених обставин, частково погодившись з мотивами суду та доводами прокурора, колегія суддів приходить до висновку про необхідність надання оцінки:

- протоколу освідування ОСОБА_13 від 20.04.2017 (т.1 а.п.29-30);

- протоколу огляду та вручення грошових коштів від 20.04.2021 (т.1 а.п.31-32);

- протоколу огляду місця події від 20.04.2017 (т.1 а.п.37-38);

- протоколу освідування ОСОБА_9 від 20.04.2017 (т. а.п.42-43);

- протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 20.04.2017 (т.1 а.п.44-48);

- протоколу огляду від 21.04.2017 флеш носія з відеокамери марки «Sony Handycam» модель DCR-SX20E, серійний номер НОМЕР_1 , на який здійснювався відеозапис огляду місця події від 20.04.2017 (т.1 а.п.49-50);

- протоколу огляду від 21.04.2017 грошових купюр по 500 грн. у кількості 4 шт. з фото таблицею (т.1 а.п.66-69);

- протоколу огляду від 21.04.2017 грошових купюр по 500 грн. у кількості 2 шт. та купюр по 10 грн. у кількості 3 шт. з фото таблицею (т.1 а.п.70-73);

- протоколу огляду від 21.04.2017 грошових купюр по 200 грн. у кількості 1 шт. та купюр по 100 грн. у кількості 1 шт. з фото таблицею (т.1 а.п.74-77);

- протоколу огляду від 21.04.2017 грошових купюр по 100 доларів США у кількості 3 шт. з фото таблицею (т.1 а.п.78-81);

- протоколу про результати контролю за вчиненням злочину від 21.04.2017 (т. 2 а.п. 2);

- протоколу про результати проведення аудіо-відео контролю особи від 21.04.2017 (т. 2 а.п. 4);

- висновку експерта № 3/11-7 від 12.05.2017 (т. 2 а.п.16-23);

- висновку експерта 19/113/6-4/99с від 24.07.2017 (т. 2 а.п.28-34);

- протоколу огляду медичної картки ОСОБА_12 (т. 2 а.п. 41-85);

- протоколу тимчасового доступу до речей і документів від 28.04.2017 (т. 2 а.п. 93-96);

- протоколу тимчасового доступу до речей і документів від 27.09.2017 (т. 2 а.п. 138-156);

- витягу з посадової інструкції голови Лисичанської МСЕК ОСОБА_9 (т. 3 а.п. 101);

- виписки з наказу про призначення ОСОБА_9 в.о. голови Лисичанської МСЕК (т. 3, а.п. 102);

- положенню про Лисичанську МСЕК (т. 3, а.п. 103-118).

При цьому, з огляду на положення ст. 84 КПК України суд не враховує як докази:

- постанову про визнання документом медичної картки ОСОБА_12 (т. 2 а.п. 86);

- постанову про визнання та долучення документів до кримінального провадження від 30.09.2017 (т. 2, а.п 157-158);

- постанову про визнання документом медичної картки ОСОБА_12 (т. 2 а.п. 86);

- постанову про визначення підслідності кримінального провадження від 01.06.2017 ( т. 3 а.п. 1-2);

- постанову про проведення НСРД від 19.04.2017 (т. 3, а.с. 139-140).

Так, вирішуючи питання допустимості наведених доказів, а також їх достатності для визнання винуватості ОСОБА_9 доведеною та закриття кримінального провадження з нереабілітуючих підстав, у зв`язку зі смертю останнього, колегія суддів зазначає наступне.

За змістом п. 1 ч. 2 ст. 87 КПК України недопустимим є доказ, отриманий при здійсненні процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов.

Згідно зі ст. 246 КПК України, обов`язковим елементом отримання доказів у результаті негласних слідчих (розшукових) дій є попередній дозвіл уповноважених суб`єктів (слідчого судді, прокурора, слідчого) на їх проведення, який є правовою підставою для цього.

Відповідно до ч. 2 ст. 290 КПК України, прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний надати доступ до матеріалів досудового розслідування, які є в його розпорядженні, у тому числі будь-які докази, які самі по собі або в сукупності з іншими доказами можуть бути використані для доведення невинуватості або меншого ступеня винуватості обвинуваченого, або сприяти пом`якшенню покарання.

Відповідно до положень ч. 12 ст. 290 КПК України, якщо сторона кримінального провадження не здійснить відкриття матеріалів, суд не має права допустити ці матеріали як докази у справі.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року № 13-37кс18 (справа № 751/7557/15-к), для доведення допустимості результатів НСРД мають бути відкриті не тільки результати цих дій, а й документи, які стали правовою підставою для їх проведення (клопотання слідчого, прокурора, їх постанови, доручення, ухвала слідчого судді), оскільки за змістом цих документів сторони можуть перевірити дотримання вимог кримінального процесуального закону стосовно НСРД.

Ці документи (процесуальні рішення) виступають правовою підставою для проведення НСРД з огляду на їх функціональне призначення щодо підтвердження допустимості доказової інформації, отриманої за результатами проведення таких дій, і повинні перевірятися та враховуватися судом під час оцінки доказів.

Враховуючи, що НСРД проводяться під час досудового розслідування за ініціативою сторони обвинувачення, ця сторона має їх у своєму розпорядженні, зокрема прокурор - процесуальний керівник цього розслідування. Згідно з ч. 2 ст. 36 КПК України прокурор має повний доступ до матеріалів, документів та інших відомостей, що стосуються досудового розслідування.

Що стосується процесуальних документів, які мають гриф секретності, то за змістом статей 85, 92, 290 КПК України прокурор - процесуальний керівник зобов`язаний під час досудового розслідування заздалегідь ініціювати процедуру їх розсекречення одночасно з результатами НСРД і забезпечити відкриття цих документів на етапі закінчення досудового розслідування.

Окрім того, згідно з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 16 жовтня 2019 року (справа 640/6847/15-к), якщо сторона обвинувачення під час досудового розслідування своєчасно вжила всі необхідні та залежні від неї заходи, спрямовані на розсекречення процесуальних документів, які стали підставою для проведення НСРД, однак такі документи не були розсекречені з причин, що не залежали від волі і процесуальної поведінки прокурора, то суд не може автоматично визнавати протоколи НСРД недопустимими доказами з мотивів невідкриття процесуальних документів, якими санкціоноване їх проведення.

Процесуальні документи, які стали підставою для проведення НСРД (ухвали, постанови, клопотання) та які на стадії досудового розслідування не було відкрито стороні захисту в порядку, передбаченому статтею 290 КПК України з тієї причини, що їх не було у розпорядженні сторони обвинувачення (процесуальні документи не були розсекречені на момент відкриття стороною обвинувачення матеріалів кримінального провадження), можуть бути відкриті іншій стороні під час розгляду справи у суді за умови своєчасного вжиття прокурором всіх необхідних заходів для їх отримання.

Якщо сторона обвинувачення не вжила необхідних та своєчасних заходів, що спрямовані на розсекречення процесуальних документів, які стали процесуальною підставою для проведення НСРД і яких немає в її розпорядженні, то в такому випадку має місце порушення норм статті 290 КПК України.

Якщо у ході розгляду кримінального провадження у суді було задоволене повторне клопотання прокурора про розсекречення процесуальних документів, які стали підставою для проведення НСРД, і розсекречено їх, то відповідні процесуальні документи як такі, що отримані стороною обвинувачення після передачі справи в суд, повинні бути відкриті згідно з частиною одинадцятою статті 290 КПК України.

Якщо процесуальні документи, які стали підставою для проведення НСРД, розсекречені під час судового розгляду, і сторона захисту у змагальному процесі могла довести перед судом свої аргументи щодо допустимості доказів, отриманих у результаті НСРД, в сукупності з оцінкою правової підстави для їх проведення, то суд повинен оцінити отримані докази та вирішити питання про їх допустимість.

У випадку розкриття процесуальних документів, які стали підставою для проведення НСРД після передачі кримінального провадження до суду, суд зобов`язаний забезпечити стороні захисту достатній час та реальну можливість для доведення перед судом своєї позиції щодо належності та допустимості доказів, отриманих в результаті НСРД в комплексі із процесуальною підставою для проведення НСРД з метою реалізації принципу змагальності.

З матеріалів провадження вбачається, що наведена процедура розсекречення документів, які дали підстави для проведення НСРД була дотримана лише частково.

Колегією суддів встановлено, що прокурором долучено до матеріалів провадження розсекречені: клопотання про надання дозволу на проведення НСРД № 140т від 14.04.2017 та № 143т від 14.04.2017, постанову про проведення НСРД-контролю за вчиненням злочину №146т від 14.04.2017, доручення про проведення слідчих (розшукових) дій № 144т від 14.04.2017, постанову про розсекречення матеріальних носіїв інформації № 178т від 23.05.2017, клопотання про скасування грифу секретності матеріальних носіїв інформації № 179т від 23.05.2017, постанову про розсекречення матеріальних носіїв інформації № 163т від 10.05.2017, клопотання про скасування грифу секретності матеріальних носіїв інформації № 164т від14.04.2017 (т. 3 а.п. 135-149). Ці матеріали були відкриті стороні захисту в порядку ст. 290 КПК України на стадії досудового розслідування.

Разом із цим, ухвала слідчого судді про надання дозволу на проведення НСРД аудіо-, відеоконтролю у цьому кримінальному провадженні розсекречена не була.

При цьому, стороною обвинувачення не було вжито й заходів, спрямованих на її розсекречення ані під час досудового розслідування, ані на стадії судового розгляду.

З урахуванням наведених обставин, колегія суддів вважає недостатніми наведені документи для підтвердження факту законності проведення аудіо-, відеоконтролю ОСОБА_13 та ОСОБА_9 , а тому вважає недопустимим доказом протокол про результати проведення аудіо-відео контролю особи від 21.04.2017 та відеозапис до нього.

Вирішуючи питання про можливість врахування за цих умов в якості доказу протоколу про результати проведення контролю за вчиненням злочину, колегія суддів звертає увагу на те, що рішення прокурора про проведення НСРД-контролю за вчиненням злочину та ухвала слідчого судді про проведення НСРД- аудіо-, відеоконтролю за вчиненням злочину були реалізовані одночасно та фактично утворили єдину доказову базу.

З матеріалів провадження вбачається, що у протоколі про результати проведення аудіо-, відеоконтролю особи зафіксовано розмову обвинуваченого з ОСОБА_13 , що передувала врученню неправомірної вимоги, а також дії останнього у вигляді її вручення ОСОБА_9 .

Зазначені обставини відображені й у протоколі результати проведення контролю за вчиненням злочину. При цьому, вказаний протокол містить посилання на застосування спеціальних технічних засобів для спостереження.

Отже, протокол про результати проведення контролю за вчиненням злочину хоча по суті і є окремим доказом, проте складений з урахуванням даних, отриманих за наслідками проведення аудіо-, відеоконтролю особи та окрім відомостей про надання ОСОБА_13 заздалегідь помічених грошових коштів містить також й посилання на обставини надання неправомірної вигоди, які встановлені виключно на підставі даних протоколу аудіо-відео контролю особи.

За цих умов, на переконання колегії суддів, зазначені у протоколі про результати проведення контролю за вчиненням злочину відомості, здобуті під час проведення аудіо-, відеоконтролю особи, не можуть бути використані як доказ.

Про необхідність надання переваги відомостям, отриманим в ході проведення аудіо-відео контролю особи вказав й Верховний Суд у постановах від 14 грудня 2022 року (справа № 754/10882/17) та від 22 лютого 2024 року (справа №688/3517/16-к).

Суд зауважив, що відсутність окремого протоколу про перебіг та результати контролю за вчиненням злочину з огляду на одночасну наявність у матеріалах справи протоколів про результати проведення такої НСРД, як аудіо- і відеоконтроль особи, а також протоколу огляду та вручення грошових коштів і протоколу проведення обшуку сама собою не свідчить про порушення вимог кримінального процесуального законодавства. У вказаних документах і на доданих до них носіях відео- та аудіозаписів у їх сукупності відображено всю необхідну інформацію, яка стосується результатів контролю за вчиненням злочину. Їх перегляд надає можливість зрозуміти перебіг проведення такої дії, встановити, чи були перевірені під час її проведення справжні наміри обвинуваченої особи та чи відбулося спостереження за її поведінкою і прийняттям нею рішення щодо вчинення злочину.

Що стосується засвідченого протоколом про результати проведення контролю за вчиненням злочину факту вручення ОСОБА_13 заздалегідь помічених грошових коштів, що відповідає протоколу їх огляду та освідування останнього, то ці обставини хоча і мають місце, проте за умови недопустимості протоколу про результати проведення аудіо-, відеоконтролю особи винуватості ОСОБА_9 не доводять, як і задокументований факт виявлення у службовому кабінеті обвинуваченого грошових коштів, залишених ОСОБА_13 .

Верховний Суд неодноразово висловлювався щодо необхідності дотримання в кожному кримінальному провадженні стандарту «доведення поза розумним сумнівом», який означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Цей стандарт має застосовуватись у будь-якому випадку: і в разі, коли версію обвинувачення доведено, і в разі, коли таку версію спростовано, - це питання має бути вирішено на підставі повного і всебічного дослідження судом усіх обставин справи та безстороннього й неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.

У даному кримінальному провадженні органом досудового розслідування дії ОСОБА_9 кваліфіковані за ч. 3 ст. 368 КК України, як одержання службовою особою неправомірної вигоди за невчинення такою службовою особою в інтересах третьої особи дій з використанням наданого їй службового становища, поєднане з вимаганням неправомірної вигоди.

Таким чином, предметом доказування у даному кримінальному провадженні, з урахуванням формулювання диспозиції ч. 3 ст. 368 КК України та змісту обвинувачення, викладеного в обвинувальному акті, є не тільки факт передання грошових коштів, але й мета, умови та підстави їх отримання обвинуваченим та наявність в його діях ознак вимагання.

З досліджених судом доказів об`єктивно вбачається, що відомості, які б свідчили про наявність попередньої домовленості ОСОБА_9 з ОСОБА_13 щодо надання неправомірної вимоги, підстави та умови її надання, а так само й вимагання відсутні.

З урахуванням наведених обставин, сам по собі факт виявлення у службовому кабінеті обвинуваченого грошових коштів, залишених ОСОБА_13 не може слугувати доказом отримання ОСОБА_9 саме неправомірної вигоди за невчинення ним дій з використанням наданого службового становища, поєднаного з вимаганням неправомірної вигоди, оскільки підстави та умови вимагання та надання в такому разі залишились непідтвердженими.

Суд зауважує, що матеріали провадження не містять жодних даних, окрім заяви ОСОБА_13 про вимагання ОСОБА_9 неправомірної вигоди, а так само й доказів отримання ним грошових коштів за невчинення певних дій, що не може бути достатнім підтвердженням вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення.

З урахуванням наведених обставин колегія суддів приходить до висновку про неналежність як доказів:

- протоколу освідування ОСОБА_13 від 20.04.2017 (т.1 а.п.29-30);

- протоколу огляду та вручення грошових коштів від 20.04.2021 (т.1 а.п.31-32);

- протоколу огляду місця події від 20.04.2017 (т.1 а.п.37-38);

- протоколу освідування ОСОБА_9 від 20.04.2017 (т. а.п.42-43);

- протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 20.04.2017 (т.1 а.п.44-48);

- протоколу огляду від 21.04.2017 флеш носія з відеокамери марки «Sony Handycam» модель DCR-SX20E, серійний номер НОМЕР_1 , на який здійснювався відеозапис огляду місця події від 20.04.2017 (т.1 а.п.49-50);

- протоколу огляду від 21.04.2017 грошових купюр по 500 грн. у кількості 4 шт. з фото таблицею (т.1 а.п.66-69);

- протоколу огляду від 21.04.2017 грошових купюр по 500 грн. у кількості 2 шт. та купюр по 10 грн. у кількості 3 шт. з фото таблицею (т.1 а.п.70-73);

- протоколу огляду від 21.04.2017 грошових купюр по 200 грн. у кількості 1 шт. та купюр по 100 грн. у кількості 1 шт. з фото таблицею (т.1 а.п.74-77);

- протоколу огляду від 21.04.2017 грошових купюр по 100 доларів США у кількості 3 шт. з фото таблицею (т.1 а.п.78-81);

- висновку експерта № 3/11-7 від 12.05.2017 (т. 2 а.п.16-23);

- висновку експерта 19/113/6-4/99с від 24.07.2017 (т. 2 а.п.28-34).

Що стосується показань допитаного під час апеляційного розгляду свідка ОСОБА_20 - понятого, залученого до проведення огляду службового кабінету ОСОБА_9 , який засвідчив факт вилучення грошових коштів, а також наявність на руках обвинуваченого спеціальної речовини, що випромінювалась при підсвічуванні лампою, то вони також винуватості ОСОБА_9 не підтверджують, як і показання допитаних апеляційним судом свідків ОСОБА_21 та ОСОБА_22 , які лише підтвердили показання свідка ОСОБА_20 .

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що прокурором не було забезпечено явки решти свідків, заявлених у клопотанні про повторне дослідження доказів.

Відповідно до ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне отстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та надання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Суд зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків. Суд відповідно до норм КПК України не вправі витребувати, вимагати від сторони обвинувачення будь-які інші докази, ніж ті, які надані, на підтвердження винуватості особи у вчинені злочину. Суду також не дозволяється збирання, витребування доказів у кримінальному провадженні з власної ініціативи.

Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини викладеної у справі «Капо проти Бельгії» від 13.01.05 р., у кримінальних справах питання доказів належить досліджувати загалом у світлі п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, і вимагає воно, крім іншого, щоб тягар доказування лежав на стороні обвинувачення.

Як вбачається з матеріалів провадження, інших доказів на підтвердження факту вчинення ОСОБА_9 злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, матеріали кримінального провадження не містять та стороною обвинувачення не надані.

Таким чином, проаналізувавши усі докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, колегія суддів приходить до висновку, що під час досудового розслідування та судового розгляду не встановлено достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_9 та вичерпано можливість їх отримання судом, що є підставою для виправдання, передбаченою п. 1 ч. 1 ст. 373 КПК України.

У постанові від 04 вересня 2023 року (справа № 710/466/16-к) Верховний Суд вказав на необхідність постановлення ухвали, передбаченої одним із пунктів 1, 2, 5 або 6 ст. 407 КПК України з урахуванням вимог статей 284, 417 КПК України.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 373 КПК виправдувальний вирок ухвалюється за наявності однієї з таких підстав: не доведено, що вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої статті 284 цього Кодексу.

Виправдування за будь-якою з наведених підстав означає повну реабілітацію обвинуваченого та підтверджує його непричетність до кримінального правопорушення.

В цьому провадженні судом обвинуваченого виправдано з підстав, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, тобто реабілітовано останнього.

Встановивши за наслідками апеляційного розгляду обставини, які унеможливлюють подальше кримінальне переслідування обвинуваченого, зокрема факт його смерті та відсутність достатніх доказів для доведення винуватості останнього, колегія суддів вважає, що в даному випадку, найбільш прийнятним є рішення про залишення виправдувального вироку без змін.

На переконання колегії суддів, вказане рішення не погіршуватиме становище обвинуваченого та відповідатиме висновкам Верховного Суду.

Відповідно до ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом. Тобто, дотримуючись засади змагальності, та виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

На переконання колегії суддів, висновки суду про необхідність виправдання ОСОБА_9 є законними, а тому колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора з викладених у ній мотивів та вважає за необхідне вирок залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора Луганської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил - ОСОБА_11 залишити без задоволення.

Вирок Лисичанського міського суду Луганської області від 17 грудня 2021 року щодо ОСОБА_9 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.368 ч.3 КК України, залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4