Зіньківський районний суд Полтавській області
_________________________________________________________________________________
Справа № 530/20/24
Номер провадження 1-в/530/47/24

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.10.2024 р. Зіньківський районний суд Полтавської області у складі: головуючого судді ОСОБА_1 , секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , розглянувши подання фахівця Полтавського районного сектору №2 філії ДУ Центр пробації в Полтавській області ОСОБА_4 про передачу матеріалів до суду для вирішення питання про приведення вироку Зіньківського районного суду Полтавської області від 23.01.2024 року у відповідність до вимог Закону України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» від 18.07.2024 року відносно

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Зіньків, Зіньківського району, Полтавської області, проживаючого в АДРЕСА_1 , засудженого вироком Зіньківського районного суду Полтавської області від 23.01.2024 року за ч.4 ст.185 КК України до покарання у виді п`яти років позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік,-

В С Т А Н О В И В:

05.09.2024 року до Зіньківського районного суду Полтавської області надійшли матеріали подання фахівця Полтавського районного сектору №2 філії ДУ Центр пробації в Полтавській області ОСОБА_4 про передачу матеріалів до суду для вирішення питання про приведення вироку Зіньківського районного суду Полтавської області від 23.01.2024 року у відповідність до вимог Закону України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» від 18.07.2024 року відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування клопотання представник органу пробації посилався на те, що 09.08.2024 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» № 3886-IX від 18 липня 2024 року, відповідно до якого у новій редакції викладено статтю 51 КУпАП "Дрібне викрадення чужого майна".

Суд, заслухавши думку прокурора та дослідивши матеріали подання, приходить до висновку про повернення подання Полтавському районного сектору №2 філії Державної установи «Центр пробації» в Полтавській області.

Відповідно до ст. 537 КПК України, під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право вирішувати ряд питань, серед яких питання про звільнення від покарання і пом`якшення покарання у випадках, передбачених частинами 2 і 3 статті 74 Кримінального кодексу України (п.13 ч.1).

Відповідно до ч.2 ст. 74 КК України, особа, засуджена за діяння, караність якого законом усунена, підлягає негайному звільненню від призначеного судом покарання.

Частина 2 ст. 539 КПК визначає підсудність справ пов`язаних з виконанням вироку, в залежності від питання, що міститься у клопотанні суб`єктів уповноважених на звернення.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 539 КПК України клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого виконується вирок, - у разі необхідності вирішення питань, передбачених пунктами 10 (у частині клопотань про заміну покарання відповідно до частини третьої статті 57, частини першої статті 58, частини першої статті 62 Кримінального кодексу України), 11, 13, 13-2 частини першої статті 537 цього Кодексу.

Тобто, положення ст. 537 КПК України визначають перелік питань, що можуть міститься у клопотаннях уповноважених суб`єктів звернення, та залежно від сутності клопотання визначається підсудність справи з розгляду клопотання судом.

Відповідно до ч. 3 ст. 26 КПК України, слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що внесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

Суд бере до уваги, що зміни не були внесені до Кримінального кодексу, а лише до КУпАП.

В той же час, передаючи 29 серпня справу на Об`єднану палату колегія суддів ККС ВС вказала, що «сприйняття змін до ст. 51 КУпАП, як змін Кримінального кодексу (текст якого не змінювався Законом 3886-IX) є прямим запереченням правових позицій Конституційного Суду України, за якими подібні зміни не створюють підґрунтя до застосування ст. 5 КК та ст. 58 Конституції України». Тобто, через невнесення змін до Кримінального кодексу неможливо застосувати до осіб норми про зворотну дію закону про кримінальну відповідальність в часі.

Дана позиція вказана озвучена 22 серпня Верховним Судом у справі 567/507/23.

Верховний Суд зазначив, що положення ст. 58 Конституції України і ст. 5 КК про зворотну дію закону України про кримінальну відповідальність в часі, в контексті застосування бланкетних норм КК у разі, коли текст КК не змінюється, а зміни вносяться до іншого законодавства, вже були предметом дослідження Конституційного Суду України, висновки якого не містять підґрунть вважати зміни ст. 51 КУпАП змінами закону про кримінальну відповідальність, а отже, і підстав до застосування ст. 5 КК.

Так, як вказав ВС, КСУ здійснив офіційне тлумачення положень статті 58 Конституції України та норм Кримінального кодексу (справа про зворотну дію кримінального закону в часі), які усувають караність діяння або пом`якшують покарання в Рішенні № 6-рп/2000 від 19 квітня 2000 року.

Серед інших, предметом розгляду КСУ були такі питання:

- положення статті 58 Конституції України охоплюють лише норми Кримінального кодексу чи також будь-які закони та нормативно-правові акти, якщо вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи?

- у статті КК йдеться лише про норми цього Кодексу чи під словосполученнями «кримінальний закон» і «закон, що усуває караність діяння або пом`якшує покарання» треба розуміти як будь-який закон чи й інші нормативно-правові акти, що в будь-який спосіб впливають на визначення караності діяння або суворості покарання, а не тільки шляхом текстуальної зміни диспозиції чи санкції статті Особливої частини КК?

Розв`язуючи їх, КСУ виходив із того, що відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Закріплений в Конституції України принцип неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів узгоджується з міжнародно-правовими актами, зокрема Міжнародним пактом про громадянські та політичні права, Конвенцією про захист прав і основних свобод людини. В Україні визнається і діє принцип верховенства права, Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

КСУ зазначив, що зіставлення положень статей 8, 58, 92, 152, пункту 1 розділу ХV «Перехідні положення» Конституції України та відповідних положень КК про зворотну дію закону в часі надало КСУ підстави до висновку, що виключно кримінальними законами України визначаються діяння, які є кримінальними правопорушеннями, та встановлюється відповідальність за їх вчинення. Відповідно і зворотна дія в часі реалізується через кримінальні закони у випадках, коли вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи.

КСУ означив, що бланкетна диспозиція кримінально-правової норми називає або описує кримінальне правопорушення, а для повного визначення його ознак відсилає до інших галузей права. Основна особливість такої диспозиції полягає в тому, що визначена в ній норма має загальний і конкретизований зміст.

Загальний зміст бланкетної диспозиції передається словесно-документною формою відповідної статті Особливої частини Кримінального кодексу України і включає положення інших нормативно-правових актів у тому вигляді, в якому вони сформульовані безпосередньо в тексті статті. Саме із загальним змістом бланкетної диспозиції пов`язане визначення кримінальним законом діяння як правопорушення та встановлення за нього кримінальної відповідальності.

Натомість конкретизований зміст бланкетної диспозиції передбачає певну деталізацію відповідних положень інших нормативно-правових актів, що наповнює кримінально-правову норму більш конкретним змістом.

Зміни, що вносяться до нормативно-правових актів інших галузей права, посилання на які містить бланкетна диспозиція, не змінюють словесно-документну форму кримінального закону. Кримінально-правова норма залишається незмінною. Отже, кримінальний закон у такому разі не можна вважати новим зміненим законом і застосовувати до нього положення частини 1 статті 58 Конституції України та КК, які визначають зворотну дію закону в часі.

Відповідно до ч. 1 ст. 92 Закону України «Про Конституційний Суд України» юридичну позицію Конституційний Суд викладає, зокрема, у мотивувальній та/або резолютивній частині рішення.

Вказана вище позиція КСУ є незмінною, суттєвих змін нормативного регулювання в питанні визначення поняття та підстав до застосування зворотної дії закону України про кримінальну відповідальність не відбулося, об`єктивних підстав до її зміни немає.

Отож, висновки Конституційного Суду України не надають жодних підстав сприймати Закон 3886-IX новим законом України про кримінальну відповідальність, відповідно, до нього не застосовуються ч. 1 ст. 58 Конституції України та ч. 1 ст. 5 КК.

За приписами ст. 2 КУпАП зміни до ст. 51 цього Кодексу є змінами законодавства про адміністративні правопорушення, яке складається з вказаного Кодексу та інших законів України. Закони про адміністративні правопорушення до включення їх у встановленому порядку до цього Кодексу застосовуються безпосередньо.

КСУ визначив, що приписи закону, яким до іншого закону внесено зміни, із набранням чинності є нормами закону, до якого внесено зміни.

Отже, Закон 3886-IX є складовою законодавства про адміністративні правопорушення, з огляду на що зміни ст. 51 КУпАП не можна вважати новим зміненим законом України про кримінальну відповідальність, відповідно і застосовувати положення ч. 1 ст. 58 Конституції України та ст. 5 КК, які визначають зворотну дію закону в часі.

Вказаний вище висновок спирається на норми КК, які повністю відповідають Конституції України.

Поняття «закон України про кримінальну відповідальність» визначається виключно приписами КК, який задля виконання завдання, визначеного в ч. 1 ст. 1 цього Кодексу визначає, які суспільно небезпечні діяння є кримінальними правопорушеннями та які покарання застосовуються до осіб, які їх вчинили.

У ч. 1 ст. 3 КК визначено, що законодавство України про кримінальну відповідальність становить Кримінальний кодекс України, який ґрунтується на Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права, а в ч. 3 цієї статті, що кримінальна протиправність діяння, а також його караність та інші кримінально-правові наслідки визначаються тільки цим Кодексом.

В ч. 2 ст. 4 КК визначено, що кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, а за ч. 3 цієї статті - часом вчинення кримінального правопорушення визнається час вчинення особою передбаченої законом про кримінальну відповідальність дії або бездіяльності.

За ч. 2 ст. 3 КК закони України про кримінальну відповідальність, прийняті після набрання чинності цим Кодексом, включаються до нього після набрання ними чинності.

Отже, в контексті приписів ст. 58 Конституції України та КК безпідставним є застосування положень ст. 5 КК до ст. 51 КУпАП, які є законодавством України про адміністративні правопорушення і з набранням чинності не включені до КК, вже за відсутності підстав для того.

Єдиною підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого КК (ч. 1 ст. 2 КК). Відповідно, склад кримінального правопорушення не визначається нормами КУпАП чи інших законів.

За приписами ч. 6 ст. 3 КК зміни до законодавства України про кримінальну відповідальність можуть вноситися виключно законами про внесення змін до КК та/або до кримінального процесуального законодавства України, та/або до законодавства України про адміністративні правопорушення.

При цьому, приписи ч. 6 ст. 3 КК спрямовані на вирішення завдань і досягнення мети, притаманних оприлюдненню законів (їх опублікуванню), проте аж ніяк не встановлені задля нівелювання норм КК, передбачених статтями 1, 2, 3, 4 цього Кодексу, і підлягають застосуванню у взаємозв`язку із ними.

Сприйняття змін до ст. 51 КУпАП, як змін КК (текст якого не змінювався Законом № 3886-IX) є прямим запереченням правових позицій Конституційного Суду України, за якими подібні зміни не створюють підґрунтя до застосування ст. 5 КК та ст. 58 Конституції України.

Верховний Суд забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом, висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами під час застосування таких норм права.

Наразі на розгляд суду надійшло клопотання про приведення у відповідність до вимог закону вироку Зіньківського районного суду Полтавської області від 23.01.2024 року відносно ОСОБА_5 засудженого за ч. 4 ст. 185 КК України.

Нормами діючого КПК України не передбачено такої процесуальної дії як «приведення судового рішення у відповідність до закону» норми, на які посилається представник органу пробації передбачають лише можливість вирішення питання про звільнення засудженого від покарання та його відбування. Положення ст. 537 КПК України містять перелік питань, які можуть бути вирішені судом під час виконання вироку суду, тому вважаю за необхідне подання фахівця Полтавського районного сектору №2 філії ДУ Центр пробації в Полтавській області ОСОБА_4 повернути суб`єкту подання, для приведення подання у відповідність до вимог КПК України.

Керуючись ст. 372 КПК України,-

У Х В А Л И В:

Подання фахівця Полтавського районного сектору №2 філії ДУ Центр пробації в Полтавській області ОСОБА_4 про приведення у відповідність до вимог закону вироку Зіньківського районного суду Полтавської області від 23.01.2024 року відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - повернути суб`єкту подання.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Зіньківського

районного суду Полтавської області ОСОБА_1