Справа № 742/1066/24 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/549/24
Категорія - кримінальна Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 серпня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

захисника - ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

обвинуваченого - ОСОБА_9 ,

захисника - ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою прокурора Чернігівської обласної прокуратури ОСОБА_6 на ухвалу Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 08 травня 2024 року,

У С Т А Н О В И Л А:

Цією ухвалою суду, яку було винесено під час розгляду кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 та ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 114-1, ч. 3 ст. 332 КК України, продовжено обвинуваченим запобіжний захід у виді тримання під вартою до 06 липня 2024 року включно, з визначенням розміру застави у сумі 302 800 грн, з покладенням обов`язків відповідно до ст.194 КПК України.

Мотивуючи своє рішення, суд першої інстанції вказав, що враховуючи фактичні обставини, стадію судового розгляду та обсяг досліджених матеріалів кримінального провадження, те, що ризик, визначений п.3 ч.1 ст. 177 КПК України, перестав існувати, а саме, під час допиту свідок ОСОБА_11 повідомив, що ніхто йому не погрожував та не впливав на нього в судовому засіданні, з огляду на тяжкість злочину, вчинення його у період воєнного стану, та визнав за можливе продовжити обраний щодо обвинувачених запобіжний захід у виді тримання під вартою з альтернативою внесення застави.

Не погодившись з ухвалою суду, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати її та застосувати до ОСОБА_7 та ОСОБА_9 запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 60 днів без визначення розміру застави. Вважає ухвалу слідчого судді незаконною через недотримання вимог кримінального процесуального закону. На думку прокурора, застосування такого запобіжного заходу до особи, підозрюваної за ст. 114-1 КК України, суперечить положенням ч. 6 ст. 176 КПК України, яка є спеціальною нормою права, що регламентує застосування запобіжних заходів щодо певної категорії осіб та у певних умовах (воєнний стан). Вважає, що одночасно з продовженням запобіжного заходу у виді тримання під вартою визначення запобіжного заходу у виді застави суперечить одне одному, оскільки до однієї особи у одному кримінальному провадженні одночасно застосовано два види запобіжних заходів, що є незрозумілим, який з них повинен виконуватися.

Заслухавши доповідача, думку прокурора, який наголошував на задоволенні апеляційної скарги, позицію обвинувачених та їх захисників, які просили ухвалу суду залишити без змін, дослідивши матеріали провадження, колегія суддів дійшла висновку про те, що у задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити з огляду на таке.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 331 КПК України за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

Згідно із ст. 197 КПК України строк тримання під вартою може бути продовжений слідчим суддею, за умови доведення прокурором в клопотанні, поданому до суду в порядку ст.199 КПК України, обставин, які свідчать про те, що заявлені ризики не зменшилися, або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою, а також обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення строку дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Такий вид запобіжного заходу як тримання під вартою за положеннями ч. 1 ст.183 КПК України є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.

Як убачається з матеріалів судового провадження, у провадженні Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області знаходиться кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000084 від 01.04.2023, за обвинуваченням ОСОБА_7 та ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 114-1, ч. 3 ст. 332 КК України.

Ухвалою суду від 03.04.2024 задоволено клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою та продовжено вказаний запобіжний захід щодо обвинувачених на строк 60 діб, тобто до 01 червня 2024 року включно.

Відповідно до ст. 177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Згідно ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Положеннями ст. 199 КПК України регламентовано порядок продовження строку тримання під вартою.

Розглядаючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування цього запобіжного заходу та умови, за яких таке продовження можливе. Продовжуючи строк тримання під вартою, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинувачених, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою та продовження строку перебування під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Тримання під вартою та продовження строку такого тримання може бути виправдано за наявності того, що його вимагають справжні інтереси суспільства, які, не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.

Апеляційний суд вважає, що зазначені вимоги закону судом першої інстанції дотримані в повному обсязі.

Переглядаючи оскаржувану ухвалу суду в межах поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у виді тримання під вартою та навів мотиви прийнятого рішення, зазначивши, що обраний щодо обвинувачених запобіжний захід у виді тримання під вартою з визначенням розміру застави на цей час відповідає їх особі, характеру та тяжкості інкримінованих їм кримінальних правопорушень.

Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки у справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Так, у рішенні по справі «W. проти Швейцарії» від 26 січня 1993 року Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє «прогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства».

У рішенні по справі «Харченко проти України» від 10.02.2011 року Європейський суд з прав людини вказав, що розумність строку тримання під вартою не може оцінюватись абстрактно, вона має оцінюватись у кожному конкретному випадку залежно від особливостей конкретної справи.

Отже, Європейський суд з прав людини підкреслює, що наявність підстав для тримання особи під вартою та продовження строку тримання під вартою має оцінюватися у кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що його вимагають справжні інтереси суспільства, які не зважаючи на презумпцію невинуватості,

Вирішуючи питання про доцільність продовження тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_9 місцевим судом установлено зменшення ризиків, крім того, вони тривалий час знаходяться під слідством без прийняття остаточного процесуального рішення, що слугувало підставою для пом`якшення виду запобіжного заходу, та правильно дійшов висновку про необхідність продовження строку тримання під вартою обвинувачених.

Водночас, на переконання колегії суддів, місцевий суд, у відповідності до вимог ч.ч. 4, 5 ст.182, ч. 3 ст. 183 КПК України, взявши до уваги відсутність існування ризику, визначеного п.3 ч.1 ст. 177 КПК України, дані, які характеризують особу ОСОБА_7 , його міцні соціальні зв?язки, вік, стан здоров?я дружини, матері та доньки, наявність родини та утриманців, обставини інкримінованого кримінального правопорушення, стадію судового розгляду та обсяг досліджених матеріалів кримінального провадження, вчинення злочину у період воєнного стану, а також те, що він не ухилявся від суду після внесення застави, та дійшов обґрунтованого висновку про обрання щодо нього запобіжного заходу у виді тримання під вартою з альтернативою внесення застави у розмірі більш ніж максимальному, що буде достатнім для забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків та забезпечить виконання завдань кримінального провадження.

Також місцевий суд, у відповідності до вимог ч.ч. 4, 5 ст.182, ч. 3 ст. 183 КПК України, взяв до уваги тяжкість злочину, вчиненого ОСОБА_9 , вчинення злочину у період воєнного стану, тривалий час перебування його під вартою, зменшення ризиків і встановлені обставини справи, те, що по справі допитаний єдиний свідок, та обґрунтовано визнав за можливе обрати стосовно нього запобіжний захід у виді тримання під вартою з альтернативою внесення застави, у розмірі більш ніж максимальному з покладенням обов`язків відповідно до ст.194 КПК України.

Попри те, прокурор не навів переконливих доводів та не надав жодних доказів на підтвердження того, що існують виключні обставини, за яких у цьому випадку обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_9 не може бути визначена застава, у зв`язку з чим колегія суддів вважає апеляційні вимоги прокурора непереконливими.

Також не заслуговують на увагу посилання прокурора про те, що до обвинувачених одночасно застосовано два види запобіжних заходів, оскільки згідно з положеннями ст.183 КПК України при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

При цьому частиною 4 ст.183 КПК України встановлено, що визначення розміру застави особі, обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.114-1 КК України, є дискреційним повноваженням суду. А тому доводи прокурора про те, що у цьому випадку при застосуванні обвинуваченим запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд не мав права визначати розмір застави, є неспроможними.

Відтак, доводи прокурора про незаконність ухвали суду не заслуговують на увагу і спростовуються вищенаведеним, у зв`язку з чим колегія суддів не вбачає підстав для задоволення його апеляційної скарги.

Крім того, ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 04 липня 2024 року продовжено строк дії обов`язків, покладених ухвалою Прилуцького міськрайоонного суду Чернігівської області від 08.05.2024 на ОСОБА_7 на строк 60 днів, а саме до 01 вересня 2024 року включно, з покладенням обовязків.

Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 31 липня 2024 року запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_9 у виді тримання під вартою залишено незмінним та продовжено його дію на строк 60 днів, а саме до 28 вересня 2024 року включно, з можливістю внесення застави, визначеної ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області віл 08.05.2024. Продовжено строк дії обовязків, покладених ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області віл 08.05.2024 на ОСОБА_7 на строк 60 днів, а саме до 28 вересня 2024 з покладенням обовязків, яка ніким не оскаржувалась.

На підставі викладеного, керуючись ст. 404, 405, 407, 409, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Залишити без задоволення апеляційну скаргу прокурора Чернігівської обласної прокуратури ОСОБА_6 , а ухвалу Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 08 травня 2024 року, якою продовжено обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_9 запобіжний захід у виді тримання під вартою до 06 липня 2024 року включно, з визначенням розміру застави - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4