УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2024 року

м. Київ

справа № 743/374/24

провадження № 51-4234ск24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 25 квітня 2024 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 15 липня 2024 року,

встановив:

За вироком Чернігівського районного суду Чернігівської області від 25 квітня 2024 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 Кримінального кодексу України (далі - КК) та призначено йому покарання за ч. 2 ст. 307 КК із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК у виді позбавлення волі на строк три роки з конфіскацією всього належного йому на праві приватної власності майна.

Крім того, вказаним вироком вирішено долю речових доказів, питання про скасування арешту, накладеного відповідно до ухвали Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 17 січня 2024 року.

Чернігівський апеляційний суд ухвалою від 15 липня 2024 року вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 25 квітня 2024 року щодо ОСОБА_5 залишив без змін.

Фактичні обставини, встановлені судами

Вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні незаконного збуту особливо небезпечної психотропної речовини. Суд встановив, що ОСОБА_5 діючи умисно, у не встановлені досудовим розслідуванням час та місці та у не встановлений досудовим розслідуванням спосіб, придбав з метою збуту особливо небезпечну психотропну речовину, - РVР, яку зберігав з метою збуту. 30 грудня 2023 року о 17:49, перебуваючи у відділенні № 1 Нової пошти за адресою: вул. Попудренко, №1 смт. Ріпки Ріпкинської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області , з особистих мотивів із метою повернення боргу, відправив вказану особливо небезпечну психотропну речовину до м. Запоріжжя, де у відділенні № 19 Нової пошти за адресою: вул. Чумаченка, № 25, м. Запоріжжя , її отримала особа, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження. 04 січня 2024 року співробітники поліції в період часу з 12:14 по 13:26 на ділянці місцевості, що біля відділення № 19 Нової пошти за зазначеною вище адресою у особи, відносно якої здійснюється досудове розслідування в окремому кримінальному провадженні, виявлено та вилучено посилку, у якій знаходився зіппакет із речовиною, яка відповідно висновку експерта від 09 січня 2024 року № СЕ-19/108-24/409-НЗПРАП містить у своєму складі особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонено, - РVР масою 1,1809 г.

Доводи касаційної скарги та її вимоги

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 посилається на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість. Захисник погоджується з видом та розміром призначеного покарання, однак ухвалені стосовно ОСОБА_5 судові рішення просить змінити та застосувати приписи ст. 75 КК.

Захисник уважає, що існує об`єктивна можливість виправлення ОСОБА_5 без відбування реального покарання, оскільки останній раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, є особою молодого віку, яка вчинила злочин уперше. Обґрунтовуючи свою позицію захисник звертає увагу на факт повного визнання ОСОБА_5 винуватості, а також на щире каяття особи та активне сприяння розкриттю злочину, що є обставинами, які пом`якшують покарання, відсутність обставин, які його обтяжують. Крім того, стверджує про неврахування судом апеляційної інстанції постанови Деснянського районного суду м. Чернігова від 01 лютого 2024, якою закрите провадження у справі про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 44 КУпАП, що додатково свідчить про можливість виправлення ОСОБА_5 без відбування реального покарання.

При цьому захисник акцентує, що суспільно небезпечні наслідки для інших осіб не настали, а також на розмірі психотропної речовини.

На думку захисника, призначаючи ОСОБА_5 покарання із застосуванням положень ст. 69 КК та не звільнивши його від відбування покарання з випробуванням, як це передбачено ст. 75 КК, без наведення переконливих підстав таких рішень, не зазначивши, що за таких умов буде досягнута найвища мета покарання, суди порушили загальні засади призначення покарання.

Мотиви Суду

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, та зміст доданих до касаційної скарги копій судових рішень, колегія суддів не знайшла підстав для відкриття касаційного провадження.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій, при цьому переглядає судові рішення у межах касаційної скарги.

Висновки суду щодо фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікація дій засудженого ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 307 КК у касаційній скарзі захисником не оспорюються та не заперечуються, також не оскаржуються вид та розмір покарання призначеного, на підставі приписів ст. 69 КК.

Доводи касаційної скарги щодо неправильного застосування судами закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування судом положень ст. 75 КК, є необґрунтованими.

У касаційній скарзі фактично порушене питання про недотримання судами визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання та подальшого звільнення від його відбування з випробуванням, які пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний урахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Загальні засади призначення покарання, визначені в ст. 65 КК, наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої й приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК.

За правилами ст. 75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 КК, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене ч. 3 ст. 127 КК, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Отже, підставою для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є обґрунтоване переконання суду, викладене в мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання. Висновок суду ґрунтується на тих відомостях, які він оцінює на час ухвалення рішення, зокрема на відомостях про вчинений особою злочин, характер суспільно небезпечного діяння, його наслідки, зміст протиправної поведінки. Крім того, важливе значення для вирішення питання про звільнення від відбування покарання з випробуванням мають відомості, що характеризують особистісні прояви винуватої особи в головних сферах життєдіяльності, спосіб життя, соціальні зв`язки, посткримінальну поведінку, наскільки її ціннісні орієнтири збігаються із загальнопоширеними в суспільстві нормами моралі, соціально-психологічну характеристику тощо.

Вказаних вимог судами першої та апеляційної інстанцій дотримано.

Як убачається зі змісту доданого до касаційної скарги вироку Чернігівського районного суду Чернігівської області від 25 квітня 2024 року призначаючи ОСОБА_5 покарання суд першої інстанції врахував обставини вчиненого кримінального правопорушення, а саме вид та загальну кількість забороненої речовини, один епізод злочинної діяльності, дані про особу обвинуваченого, який є особою молодого віку, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, за місцем проживання характеризується задовільно, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, не працює, зважив на обставини, що пом`якшують покарання, зокрема щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, відсутність обставин, які обтяжують покарання, та дійшов висновку, що наведені обставини є достатніми для застосування положень ч. 1 ст. 69 КК і призначення ОСОБА_5 покарання, нижчого від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 2 ст. 307 КК. Таке покарання місцевий суд уважав справедливим, необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження вчинення нових злочинів.

При цьому суд не вважав за можливе застосувати положення ст. 75 КК з огляду на встановлені обставин справи та неодноразове притягнення ОСОБА_5 до адміністративної відповідальності. На переконання суду звільнення особи від відбування покарання перешкоджатиме досягненню мети виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень.

Не погодившись із вироком суду в частині незастосування інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням стосовно ОСОБА_5 , захисник ОСОБА_4 звернувся із апеляційною скаргою, за результатами розгляду якої суд апеляційної інстанції залишив вирок місцевого суду без змін.

Звільнення від відбування покарання з випробуванням є складовою однієї із альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності, обрання якої в кожному конкретному випадку пов`язане із з`ясуванням ступеня суспільної небезпечності і характеру кримінального правопорушення, обставин конкретного провадження, даних про особу винуватого, а також обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання, впливають на висновок суду про можливість виправлення особи та досягнення інших цілей покарання без його реального відбування засудженим.

Разом із тим, реалізація апеляційним судом дискреційних повноважень щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування з випробуванням мають межі, визначені статтями 409, 413 КПК, які передбачають повноваження суду апеляційної інстанції скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, у разі неправильного застосування судом положень ст. 75 КК.

З метою реалізації зазначених вище повноважень, суд апеляційної інстанції керується межами, визначеними положеннями ст. 404 КПК, у їх взаємозв`язку із приписами п. 4 ч. 1 ст. 91, ч. 2 ст. 92, ст. 22 цього Кодексу в частині врахування обставин, які можуть свідчити про наявність або відсутність підстав до звільнення особи від відбування покарання з випробуванням.

Під час перегляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд перевірив твердження та доводи, викладені захисником в апеляційній скарзі, які є аналогічними доводам його касаційної скарги, та вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши відповідні аргументи та підстави для прийняття такого рішення.

Суд апеляційної інстанції перевірив правильність оцінки взятих місцевим судом до уваги даних зокрема те, що ОСОБА_5 вчинив один епізод тяжкого кримінальне правопорушення, пов`язаного з незаконним обігом психотропних речовин, зважив на розмір забороненої речовини, а також на повне визнання вини, щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, відомості про особу винуватого, зокрема відсутність попередніх судимостей, задовільну характеристику за місцем проживання, відсутність на обліках у лікарів нарколога та психіатра, відсутність офіційного працевлаштування, та погодився з висновком суду першої інстанції про наявність підстав до призначення покарання із застосуванням положень ст. 69 КК, а саме у виді позбавлення волі на строк нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції інкримінованої йому статті.

При цьому суд апеляційної інстанції не вбачав обставин, які би свідчили про можливість виправлення засудженого без реального відбування покарання. Та виходив з того, що обставини, на які посилається сторона захисту вже були враховані судом і були підставою для застосування положень ст. 69 КК. Повторному врахуванню ці обставини не підлягають, а стороною захисту нових обставин, які би суттєво знижували ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення та давали можливість вирішити питання про звільнення ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК, не наведено.

З такими мотивами погоджується і суд касаційної інстанції. Наведені в рішенні мотиви вважає обґрунтованими та заснованими на приписах кримінального закону.

За наслідками апеляційного розгляду суд проаналізував доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_4 , які є аналогічними доводам його касаційної скарги, належним чином їх перевірив, надав змістовні відповіді на них, з наведенням мотивів постановленого рішення.

Апеляційний розгляд проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону. Судові рішення відповідають вимогам статей 370, 374, 419 КПК.

Доводи касаційної скарги захисника ґрунтуються на сукупності тих самих обставин, що були встановлені і досліджені судом першої інстанції та оцінені судом апеляційної інстанції під час апеляційної перевірки вироку місцевого суду. Зазначені обставини стали підставою для призначення ОСОБА_5 покарання за ч. 2 ст. 307 КК із застосуванням ст. 69 цього Кодексу, проте не свідчать про можливість звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням, відповідно до положень ст. 75 КК. Оскаржені судові рішення містять переконливе обґрунтування того, що встановлені обставини у своїй сукупності не дають підстав для висновку про можливість звільнення особи від призначеного покарання з випробуванням ураховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину.

З огляду на ступінь тяжкості вчиненого злочину колегія суддів не вбачає підстав для спростування висновків судів попередніх інстанцій за доводами захисника, які спираються на висновки, відображені у постанові Деснянського районного суду м. Чернігова від 01 лютого 2024 року, якою закрите провадження у справі про адміністративне правопорушення.

Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність оскаржених судових рішень, умотивованість їх висновків з питань правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме положень ст. 75 КК, захисником у касаційній скарзі не наведено.

У касаційній скарзі не відображено прийнятних і достатніх доводів про те, що судами допущено таких порушень закону, які тягнуть за собою безумовну зміну оскаржених судових рішень з підстав, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 438 КПК, з огляду на що колегія суддів не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги та вважає, що у відкритті провадження необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 25 квітня 2024 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 15 липня 2024 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3