ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/686/24 Справа № 180/385/22 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілого ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисниці ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора на вирок Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 19 жовтня 2022 року стосовно ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 19 жовтня 2022 року ОСОБА_8 визнано винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування покарання з випробуванням та встановлено іспитовий строк 2 (два) роки, із покладенням на нього обовязків, передбачених п.п.1,2 ст.76 КК України.

Частково задоволено позов ОСОБА_7 .

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_7 63865 (шістьдесят три тисячі вісімсот шістьдесят п`ять) гривень 32 копійки в рахунок відшкодування завданої кримінальним правопорушенням матеріальної шкоди, 50000 (п`ятьдесят тисяч) гривень в рахунок відшкодування завданої кримінальним правопорушенням моральної шкоди, 86000 (вісімдесят шість тисяч) гривень в рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу, разом 199865 (сто дев`яносто дев`ять тисяч вісімсот шістьдесят п`ять) гривень 32 копійки.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

ОСОБА_8 визнано винуватим у тому, що він 04 вересня 2017 року приблизно о 20 годині 10 хвилин, керуючи автомобілем ВАЗ 2101, державний номерний знак НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_10 , рухався по вулиці Київській в м.Марганець в напрямку від вулиці Лермонтова до вулиці Чарівної (колишня Лазо).

В цей час по вулиці Київській, у зустрічному напрямку, наближаючись до автомобіля ВАЗ 2101, державний номерний знак НОМЕР_1 , керуючи мотоциклом ЯВА 350638, державний номерний знак НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_11 , рухався ОСОБА_7 .

В цей момент, тобто 04 вересня 2017 року приблизно о 20 годині 10 хвилин, рухаючись по вулиці Київській в м.Марганець, ОСОБА_8 , в порушення п.10.1, п.16.13 Правил дорожнього руху України, змінив напрямок руху автомобіля ВАЗ 2101, державний номерний знак НОМЕР_1 , вліво, виконуючи поворот ліворуч в напрямку вулиці Чарівної (колишня Лазо), та виїхав на смугу зустрічного руху, по якій у зустрічному напрямку рухався мотоцикл ЯВА 350638, державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_7 .

Водій ОСОБА_7 з метою уникнення контакту мотоцикла ЯВА 350638, державний номерний знак НОМЕР_2 , з автомобілем ВАЗ НОМЕР_3 , державний номерний знак НОМЕР_1 , застосував гальмування мотоцикла, однак зупинити одразу мотоцикл не зміг, після чого відбувся контакт переднім габаритом мотоцикла ЯВА 350638, державний номерний знак НОМЕР_2 , та правим боковим габаритом автомобіля ВАЗ 2101, державний номерний знак НОМЕР_1 .

Під час контакту автомобіля ВАЗ 2101, державний номерний знак НОМЕР_1 , та мотоцикла НОМЕР_4 , державний номерний знак НОМЕР_2 , відбувся контакт правого габариту автомобіля ВАЗ 2101 з тілом, верхніми та ніжніми кінцівками ОСОБА_7 , у результаті якого ОСОБА_7 отримав тілесні ушкодження у вигляді сумісної тупої травми тіла з явищами зовнішньої та внутрішньої кровотечі, які потребували замісної гемотрансфузії, а саме: закритої травми правої верхньої кінцівки: закритого уламкового перелому голівки правої променевої кістки з задовільним стоянням уламків, закритого перелому нижньої третини правої променевої кістки зі зміщенням уламків з вивихом правого передпліччя у ліктьовому та променево-зап`ясткових суглобах, садна правого передпліччя з розвитком в посттравматичному періоді комбінованої контрактури ліктьового суглобу; рваної рани на передній поверхні правого стегна в проекції пахвинної складки; відкритого перелому правої стегнової кістки на межі середньої та нижньої третини зі зміщенням уламків, рваних ран по передній поверхні правого стегна в проекції перелому; відкритого перелому правого надколінника з задовільним стоянням уламків, забійно-рваних ран на передньо-зовнішній поверхні правого колінного суглобу по верхньому полюсу, на передньо-внутрішній поверхні правого колінного суглобу, на внутрішній поверхні правої гомілки у верхній третині, на передньо-внутрішній поверхні правої гомілки у верхній третині, з розвитком в посттравматичному періоді контрактури правого колінного суглобу. За своїм характером виявлені у ОСОБА_7 тілесні ушкодження у вигляді: сумісної тупої травми тіла відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя в момент заподіяння, згідно п.2.1.3-м «Правил судового-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом МОЗ України від 17.01.1995 № 6.

Згідно з висновків експертів від 22.12.2017 № 6/10.1/1287, від 02.02.2018 № 5/10.1/68, від 22.06.2018 № 5/10.1/426, від 03.10.2018 № 19/12-1/194-СЕ/18, від 07.06.2019 № 2185-19, в даній дорожній обстановці дії водія автомобіля ВАЗ 2101, державний номерний знак НОМЕР_1 , не відповідали вимогам п.10.1, п.16.13 Правил дорожнього руху України, та знаходились у причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної події.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковані судом першої інстанції за ч.2 ст.286 КК України порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжке тілесне ушкодження.

Не погоджуючись з вироком суду першої інстанції, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати вирок Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 19 жовтня 2022 року в частині призначення покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ч.2 ст.286 КК України у вигляді позбавлення волі строком на 4 роки, із позбавленням права керувати транспортними засобами на 2 роки.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Апеляційну скаргу обгрунтовує тим, що судом першої інстанції не враховано, що після скоєння злочину ОСОБА_8 не вживав жодних заходів щодо примирення із потерпілим, компенсації витрат потерпілого ОСОБА_7 на лікування.

Прокурор вказав, що під час досудового розслідування та судового розгляду обвинувачений не визнавав свою вину у повному обсязі та намагався уникнути справедливого покарання, даючи недостовірні показання, викривляючи факти вчиненого ним злочину.

Прокурор вважає, що призначення судом першої нстанції ОСОБА_8 покарання із застосуванням ст.75 КК України нівелює мету покарання, є м`яким та таким, що не відповідає характеристиці особи обвинуваченого та тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 19 квітня 2023 року апеляційну скаргу прокурора - залишено без задоволення, вирок суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 15 грудня 2023 року було скасовано ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 19 квітня 2023 року у зв`язку з тим, що не призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами та звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням на підставі приписів ст. 75 КК України, слід вважати неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Заслухавши суддю-доповідача, думку учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів погоджується з доводами прокурора щодо необхідності призначення ОСОБА_8 реальної міри покарання, з огляду на таке.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу засудженого та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 "Про практику призначення судами кримінального покарання" призначене покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів і повинно відповідати принципам законності, справедливості, обґрунтованості і гуманізму.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не дотримався вказаних вимог закону в повній мірі та призначив ОСОБА_8 надто мяке покарання, а саме призначив покарання без ізоляції від суспільства.

Відповідно до висновку Верховного Суду, який викладено у постанові від 02 березня 2021 року у справі №721/115/19, для досягнення пропорційності між злочином та покаранням, основним чинником, який має братися до уваги під час визначення виду та міри покарання за злочин, є ступінь його тяжкості та небезпечності. При призначенні покарання судам слід прагнути до справедливості та пропорційності, а будь-які винятки з цієї мети мають бути належним чином обґрунтовані.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було формально враховано тяжкість злочину та особу обвинуваченого, не надано оцінки низці обставин, які мають значення для призначення законного та справедливого покарання, яке відповідало вимогам ст. 65 КК України.

Колегія суддів зазначає, що формальне визнання вини ОСОБА_8 не містить ознак щирого каяття і не може бути складовою підстави до застосування приписів ст. 75 КК України.

Верховний Суд у своїх рішеннях (справи 199/6365/19, 643/13256/17, 166/1065/18) неодноразово зазначав про те, що щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення кримінального правопорушення, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Щире каяття - це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні кримінального правопорушення повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.

Таким чином, можна зробити висновок, що щире каяття - це певний психічний стан особи винного, коли він засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти кримінальних правопорушень, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх обставин справи, вчиненням дій, спрямованих на сприяння розкриттю кримінального правопорушення або відшкодуванню заданих збитків чи усуненню заподіяної шкоди.

Отже, той факт, що обвинувачений визнав свою вину у суді апеляційної інстанції, не може безумовно свідчити про щире каяття з приводу вчиненого. Адже щире каяття передбачає, окрім визнання особою факту вчинення кримінальних протиправних діянь, ще й щирий жаль із цього приводу та осуд своєї поведінки.

Колегія суддів погоджується з доводами сторони обвинувачення щодо неможливості виправлення обвинуваченого без реального відбування покарання з огляду на його намагання під час судового розгляду перекласти вину на потерпілого, його легковажне та самонадійне ставлення до вимог ПДР України, відсутність обставин, які би пом`якшували покарання, відсутність відчуття провини та не усвідомлення протиправності своєї поведінки та тяжкості заподіяних наслідків, зухвале ставлення до потерпілого.

Колегія суддів зазначає, що положення ст. 75 КК України підлягають застосуванню у взаємозв`язку із приписами статей 50, 65 вказаного Кодексу, за яким визначаються загальні ознаки, мета і засади призначення покарання, згідно з якими особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, що є необхідним і достатнім для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів, відповідно до положень Загальної частини КК і враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Для застосування положень ст. 75 КК України суд має належним чином дослідити й оцінити всі обставини, що мають значення для кримінального провадження, та врахувати, що звільнення від відбування покарання з випробуванням застосовується в тому разі, коли є умови і підстави, визначені ст. 75 КК України. Рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням за приписами ст. 75 КК України приймається з урахуванням можливості досягнення мети покарання в контексті положень статей 50, 65 КК України.

Підставою для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є переконання суду, викладене в мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання. Висновок суду ґрунтується на тих відомостях, які він оцінює на час ухвалення вироку, зокрема, відомостях про вчинений особою злочин, зміст протиправної поведінки. Крім того, важливе значення для вирішення питання про звільнення від відбування покарання з випробуванням мають відомості, що характеризують: особистісні прояви винуватого в головних сферах життєдіяльності; його соціально-демографічні властивості; спосіб життя; соціальні зв`язки; наявність джерел правомірного отримання доходів для забезпечення власних потреб та осіб, які перебувають на його утриманні; наскільки його ціннісні орієнтири збігаються із загальнопоширеними в суспільстві нормами моралі; соціально-психологічну характеристику винуватого тощо.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму ВСУ від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.

Однак, вказаних вимог закону України про кримінальну відповідальність суд першої інстанції при звільнені ОСОБА_8 не дотримався.

Колегія суддів зазначає, що переважну більшість з обставин, що мають правове значення при виборі покарання та порядку його відбування, а саме особу обвинуваченого, його позитивну характеристику вже враховано судом першої інстанції, при визначенні виду та міри покарання, і ці обставини стали підставою для призначення ОСОБА_8 покарання на строк, наближений до мінімальної межі санкції статті КК України, за яку його обвинувачено.

При цьому, суд першої інстанції не навів переконливого обґрунтування того, яким саме чином звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням за ст. 75 КК забезпечує досягнення мети превенції та виправлення, що свідчить про неналежну вмотивованість рішення суду щодо можливості звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином не оцінив всі обставини провадження, зазначені вище дані про особу обвинуваченого, а тому висновок суду першої інстанції про можливість звільнення ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання з випробуванням є необгрунтованим та таким, що не сприятиме попередженню вчинення ним кримінальних правопорушень у подальшому.

Колегія суддів враховує, що за час розгляду справи у апеляційному суді, після скасування постановою Верховного суду від 15 грудня 2023 року ухвали Дніпровського апеляційного суду від 19 квітня 2023 року обвинувачений ОСОБА_8 відшкодував потерпілому повністю заявлені ним витрати щодо відшкодування матеріальної та моральної шкоди, що підтвердив і сам потерпілий у судовому засіданні суду апеляційної інстанції.

Враховуючи викладені обставини справи, суспільну небезпечність вчиненого злочину, а також особу обвинуваченого, колегія суддів вважає за необхідне призначити ОСОБА_12 покарання за ч.2 ст. 286 КК України у вигляді трьох років позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на два роки.

Колегія суддів вважає, що таке покарання буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, вирок щодо обвинуваченого ОСОБА_8 є таким, що підлягає скасуванню в частині призначеного покарання з ухваленням нового вироку в цій частині.

Керуючись ст.ст.407, 409, 420, 421 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора на вирок Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 19 жовтня 2022 року стосовно ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України задовольнити частково.

Вирок Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 19 жовтня 2022 року стосовно ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України скасувати в частині призначеного покарання.

Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ч.2 ст. 286 КК України у вигляді трьох років позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на два роки.

Строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_8 рахувати з моменту фактичного затримання.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3