ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 564/2250/23

18 липня 2024 року

Костопільський районний суд Рівненської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участю секретаря судових засідань ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду в м. Костопіль, об`єднанне кримінальне провадження за обвинувальними актами № 0000027 від 09.02.2023 року та № 0000142 від 27.10.2024 року по обвинуваченню ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, із середньою спеціальною освітою, неодруженого, військовослужбовця Збройних Сил України призваний під час мобілізації, курсант навчального взводу навчальної роти навчального батальйону військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «солдат», раніше неодноразово судимого, востаннє вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області за ч. 4 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років і на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням, встановивши йому 1 рік іспитового строку,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 407, ч.4 ст.408 КК України, -

за участю сторін та учасників кримінального провадження - прокурора ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_3 , захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_5 ,

ВСТАНОВИВ:

Солдат ОСОБА_3 , будучи військовослужбовцем Збройних Сил України, проходячи військову службу по мобілізації на посаді курсанта навчальної роти навчального батальйону військової частини НОМЕР_1 , у порушення вимог ст. ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. ст. 11, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 3, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, ч. 1 ст. 1, ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, із метою тимчасово ухилитися від військової служби, в умовах воєнного стану, 10 січня 2023 року о 11 год. 00 хв. самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 , яка знаходиться на Рівненському загальновійськовому полігоні, що за адресою: АДРЕСА_2 , та перебував поза межами вказаної військової частини, обов`язки військової служби не виконував та проводив час на власний розсуд до 16 год. 00 хв. 11 липня 2023 року, після чого самостійно прибув до розташування військової частини НОМЕР_1 , що за адресою: АДРЕСА_2 , припинивши вчинення продовжуваного злочину, виявив бажання проходити військову службу та приступив до виконання обов`язків військової служби.

Ці дії ОСОБА_3 , які виразилися у самовільному залишенні військової частини військовослужбовцем, вчинене в умовах воєнного стану, суд кваліфікує за ч.5 ст.407 КК України (у редакції Закону України № 2839-IX від 13.12.2022).

Також, солдат ОСОБА_3 , будучи військовослужбовцем Збройних Сил України за призовом під час мобілізації на особливий період, проходячи військову службу на посаді курсанта навчального взводу навчальної роти навчального батальйону військової частини НОМЕР_1 , у порушення вимог ст. ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. ст. 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 3, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», діючи із прямим умислом, тобто усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з метою ухилитися від військової служби, в умовах воєнного стану, 14 серпня 2023 року о 20 години 00 хвилин (точніше досудовим розслідуванням не встановлено, однак саме в цей час виявленого його відсутність на військовій службі) самовільно залишив розташування військової частини НОМЕР_1 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_2 , після чого почав службовий час проводити на власний розсуд, не пов`язаний із проходженням військової служби, припинивши тим самим виконувати свій конституційний обов`язок щодо захисту суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності України.

Зазначені дії ОСОБА_3 , які виразились у самовільному залишенні військової частини з метою ухилитися від військової служби, вчиненому в умовах воєнного стану, суд кваліфікує за ч.4 ст.408 КК України, тобто дезертирство.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 свою вину у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 407, ч. 4 ст. 408 КК України, визнав повністю, у вчиненому щиро розкаявся, надав показання на підтвердження обставин, викладених в обвинувальних актах.

Крім повного визнання своєї вини обвинуваченим ОСОБА_3 , вина останнього в інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях повністю підтверджується і письмовими матеріалами кримінальних проваджень, а саме:

- повідомленням ІНФОРМАЦІЯ_2 від 08.02.2023 за вих. № 810/475 (а.с.5-7);

- матеріалами перевірки за фактом самовільного залишення військової частини військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 солдатом ОСОБА_3 (а.с.8-35), зокрема: доповідю про самовільне залишення військової частини НОМЕР_1 військовослужбовця курсанта 1 навчальної роти навчального батальйону солдата ОСОБА_3 (без зброї); рапортами інспектора ВПОП дивізіону (підготовки підрозділів ППО СВ ЗСУ) військової частини НОМЕР_1 лейтенанта АДРЕСА_3 та командира дивізіону військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_6 від 10.01.2023; витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 279 від 24.10.2022; витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 №9 від 10.01.2023; витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 №20-РС від 20.01.2023; актом службового розслідування від 30.01.2023;

- повідомленням з Департаменту охорони здоров`я Тернопільської обласної військової адміністрації від 03.03.2023 (а.с.61);

- повідомленням Департаменту цивільного захисту та охорони здоров`я населення Рівненської обласної державної адміністрації від 16.02.2023 року (а.с.63);

- повідомленням з КП «Рівненський обласний центр психічного здоров`я населення» Рівненської обласної ради № 477 від 14.02.2023 року (а.с.67);

- повідомленням з КНП «Тернопільський обласний медичний центр соціально-небезпечних захворювань» від 27.02.2023 року (а.с.69);

- повідомленням з КНП «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради від 14.02.2023 (а.с.71);

- повідомленням з КНП Харківської обласної ради «Обласна клінічна психіатрична лікарня №3» (а.с.73);

- повідомленням КНП «Заліщицький обласний госпіталь інвалідів війни та реабілітованих» Тернопільської обласної ради № 255 від 06.06.2023 року;

- доповіддю про повернення із самовільного залишення військової частини НОМЕР_1 військовослужбовця курсанта 1 навчальної роти навчального батальйону солдата ОСОБА_3 (а.с.232);

- витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 11.07.2023 року (а.с.233);

- повідомленням ІНФОРМАЦІЯ_2 від 05 жовтня 2023 року (а.с.6-7);

- доповіддю про самовільне залишення військової частини НОМЕР_1 військовослужбовця курсанта 1 навчальної роти навчального батальйону солдата ОСОБА_3 (без зброї) (а.с.9);

- актом службового розслідування (а.с.12-16);

- витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 279 від 24 жовтня 2022 року (а.с.19);

- витяг із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 227 від 14 серпня 2023 року (а.с. 20);

- повідомленням командира військової частини НОМЕР_1 від 29.01.2024 року (а.с.46);

- повідомленням КП «Рівненський обласний центр психічного здоров`я населення» Рівненської обласної ради (а.с.61);

- повідомленням КНП «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради від 14.11.2023 року (а.с.63);

- повідомленням КНП «Тернопільський обласний центр соціально небезпечних захворювань» від 15.11.2023 року (а.с.65);

- повідомленням КНП «Тернопільська обласна клінічна лікарня» від 16.11.2023 року (а.с.74-78).

Таким чином, оцінивши досліджені докази в їх сукупності, суд вважає встановленим, що солдат ОСОБА_3 , в період з 10.01.2023 року по 11.07.2023 року, зазначеними вище діями вчинив самовільне залишення військової частини військовослужовцем, в умовах воєнного стану, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 407 КК України (у редакції Закону України № 2839-IX від 13.12.2022), а також 14.08.2023 року, в умовах воєнного стану, самовільно залишив військову частину з метою ухилитися від військової служби, чим вчинив кримінальне правопорушення передбачене ч. 4 ст. 408 КК України, тобто дезертирство.

Відповідно до ст.50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Відповідно до вимог ст.65 КК України та п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року №7 "Про практику призначення судами кримінального покарання", суд, призначає покарання, яке є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення та попередження скоєння нових злочинів, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Обставини, які помякшують покарання обвинуваченого ОСОБА_3 , відповідно до ст. 66 КК України, є щире каяття.

Обставини, які обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_3 , відповідно до ст. 67 КК України не встановлені.

При вирішенні питання призначення ОСОБА_3 виду та міри покарання, суд враховує тяжкість скоєних кримінальних правопорушень, обставину, що пом`якшує покарання та відсутність обставин, що його обтяжує, особу обвинуваченого, який у лікаря психіатра та нарколога на обліку не перебуває, раніше притягувався до кримінальної відповідальності, його відношення до скоєного, та те, що він щиро кається у вчиненому, та вважає, що з метою виправлення обвинуваченого, попередження з його боку вчинення нових кримінальних правопорушень, слід обрати обвинуваченому покарання: за ч. 5 ст. 407 КК України - у виді позбавлення волі в межах санкції статті та за ч. 4 ст. 408 КК України - у виді позбавлення волі в межах санкції статті.

Як передбачено ч. 1 ст. 70 КК України при сукупності кримінальних правопорушень суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.

Відповідно до ч.1 ст.70 КК України суд, призначивши покарання обвинуваченому ОСОБА_3 за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим.

Також, судом встановлено, що вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області № 607/21643/23 від 30 травня 2024 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років і застосувавши ст. 75 КК України звільнено останнього від відбування покарання з випробуванням, встановивши йому 1 рік іспитового строку.

Кримінальні правопорушення, у вчиненні яких визнано винним ОСОБА_3 у даному кримінальному провадженні було вчинено у січні-липні 2023 року та у серпні 2023, тобто до ухвалення стосовно останнього вироку Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 травня 2024 року за ч.4 ст. 185 КК України.

У пункті 23 Постанови Верховного суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2003 передбачено, що коли особа, щодо якої було застосоване звільнення від відбування покарання з випробуванням, вчинила до постановлення вироку в першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, що належить відбувати реально, застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань не допускається. За таких обставин кожен вирок виконується самостійно.

З урахуванням зазначеного вище, приймаючи до уваги, те що обвинувачений ОСОБА_3 в даному кримінальному провадженні засуджений до покарання, яке слід відбувати реально, застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань не допускається.

За таких умов вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області № 607/21643/23 від 30 травня 2024 року, яким обвинуваченому ОСОБА_3 призначене покарання зі звільненням від його відбування з випробуванням на підставі положень ст.75 КК України, та вирок Костопільського районного суду Рівненської області № 564/2250/23 від 18.07.2024 року щодо нього, яким призначене покарання, яке належить відбувати реально, мають виконуватись самостійно.

Зазначене не суперечить і правовому висновку Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеному у постанові від 15.02.2021 р. у справі (№ 760/26543/17), де зазначено, що у випадку, коли попередній вирок залишився незмінним і прийняте в ньому рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням зберігає свою законну силу, а новим вироком особі призначається покарання, яке вона має відбувати реально, положення ч.4 ст.70 КК України щодо призначення остаточного покарання особі з урахуванням попереднього вироку не застосовуються, а кожний вирок - попередній, за яким особа звільнена від відбування покарання з випробуванням, та новий, за яким їй призначено покарання, що належить відбувати реально - виконуються самостійно.

Відповідно до ухвали Костопільського районного суду Рівненської області від 18 червня 2024 року ОСОБА_3 продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 16 серпня 2024 року, без визначення розміру застави.

Речові докази відсутні.

Цивільний позов - відсутній.

Судові витрати - відсутні.

Відповідно до ч. 15 ст. 615 КПК України в умовах дії воєнного стану після складання та підписання повного тексту вироку суд має право обмежитися проголошенням його резолютивної частини з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення.

На підставі викладеного та керуючись ст.374,376,395, 615 КПК України, 75-76 КК України суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 визнати винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 407, ч. 4 ст. 408 КК України та призначити йому покарання:

- за ч. 5 ст. 407 КК України - у виді позбавлення волі строком на 5 (пять) років;

- за ч. 4 ст. 408 КК України - у виді позбавлення волі строком на 5 (пять) років 1 (один) місяць.

У відповідності до ч.1 ст.70 КК України, призначити ОСОБА_3 остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим у виді позбавлення волі строком на 5 (пять) років 1 (один) місяць.

Вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області № 607/21643/23 від 30 травня 2024 року відносно ОСОБА_3 за ч. 4 ст. 185 КК України виконувати самостійно.

Строк відбуття покарання ОСОБА_3 рахувати з 16 листопада 2023 року.

До набрання вироком законної сили, залишити засудженому ОСОБА_3 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, але не довше 60 (шістдесяти) днів з дня проголошення цього вироку.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду якщо його не буде скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення апеляційною інстанцією.

Апеляційна скарга на вирок суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Рівненського апеляційного суду через Костопільський районний суд Рівненської області.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку чи ухвали суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому, представнику юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, та прокурору.

СуддяОСОБА_1