Провадження №1-кп/761/1018/2024
В И Р О К

іменем України

15 липня 2024 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретарів с/з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва матеріали кримінального провадження № 0000804 від 21 лютого 2018 року, щодо:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Києва, громадянки України, із вищою освітою, має двох неповнолітніх дітей, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

обвинуваченої у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченої ОСОБА_4 ,

У С Т А Н О В И В:

Відповідно до висунутого обвинувачення, ОСОБА_4 органом досудового розслідування обвинувачується у використанні завідомо підробленого документа, з огляду на наступне.

Так, ОСОБА_4 наказом № 5-К від 19 травня 2016 року, призначено на посаду головного бухгалтера Громадської організації «Український інститут соціальних досліджень імені Олександра Яременка».

Згідно із посадовою інструкцією головного бухгалтера Громадської організації «Український інститут соціальних досліджень імені « ОСОБА_8 » на ОСОБА_4 серед інших обов`язків, покладено виконання функцій інспектора відділу кадрів.

21 січня 2017 року ОСОБА_4 звільнено з посади головного бухгалтера Наказом директора Інституту відповідно до ст. 40 та п. 4 КЗпП України, про розірвання Трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

В подальшому, 20 грудня 2017 року директором інституту виявлено відсутність Трудової книжки ОСОБА_4 в особовій справі останньої, крім того жодних записів та відміток про звільнення ОСОБА_4 з посади головного бухгалтера Інституту до її трудової книжки в установленому законом порядку посадовими особами Інституту не вносилося.

Так, невстановлена особа за невстановлених обставин, діючи в інтересах ОСОБА_4 внесла до трудової книжки на ім`я останньої неправдиві відомості, а саме, підробила запис про те, що ОСОБА_4 звільнено із займаної посади головного бухгалтера згідно Наказу № 76-к від 15 грудня 2017 року, на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України з 15 грудня 2017 року, та проставивши відтиск печатки Інституту, підробила підпис директора Інституту під зазначеним записом.

Крім того, встановлено, що відповідно до Постанови Кабінету міністрів України №301 від 27 квітня 1993 року, а саме:

п.3 - Трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку.

п.4 - Відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.

Так, у невстановлений час, у ОСОБА_4 виник умисел, направлений на використання завідомо підробленого документу, а саме Трудової книжки, виданої на її власне ім`я.

Після цього, ОСОБА_4 , реалізуючи свій злочинний умисел, усвідомлюючи суспільно небезпечний та протиправний характер своїх дій, розуміючи, що запис в Трудовій книжці є підробленим, діючи умисно, з метою реєстрації як безробітної, 19 грудня 2017 року звернулася до Шевченківської районної філії Київського міського центру зайнятості, Державної служби зайнятості, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Старокиївська, 10 будівля У, корпус 28 , та пред`явила працівникам вищевказаної філії Трудову книжку на власне ім`я із підробленим записом та підписом, на підставі чого в подальшому працівником державної служби зайнятості внесено відомості до Єдиного інформаційно-аналітичної системи державної служби відомості про останнє місце роботи - Громадська організація « Український інститут соціальних досліджень імені Олександра Яременка ».

Таким чином ОСОБА_4 обвинувачується у використанні завідомо підробленого документа, тобто у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України.

Надавши можливість обвинуваченій дати показання, дослідивши наявні матеріали кримінального провадження, провівши судові дебати, суд прийшов до переконання, що вина ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого їй кримінального проступку не знайшла свого підтвердження у судових засіданнях та не доведена стороною обвинувачення.

Так, обвинувачена ОСОБА_4 , будучи допитаною в судовому засіданні свою вину в інкримінованому їй кримінальному проступку, передбаченому ч. 4 ст. 358 КК України, не визнала та надала показання, згідно яких в травні 2016 року її було посаду головного бухгалтера в Громадську організацію «Український інститут соціальних досліджень імені ОСОБА_8 ». Зазначила, що виконувала лише обов`язки головного бухгалтера у вказаній Громадській організації, жодних обов`язків пов`язаних з кадровим обліком не виконувала, оскільки це не входило до її повноважень. В грудні 2017 року було проведено аудиторську перевірку ГО « Український інститут соціальних досліджень імені Олександра Яременка », за результатами якої керівництво повідомило, що його не влаштовує як вона виконує свої обов`язки на посаді головного бухгалтера, тому 15 грудня 2017 року вона написала заяву на звільнення за згодою сторін. Керівництво ГО «Український інститут соціальних досліджень імені ОСОБА_8 » погодило вказану заяву, був виданий наказ на звільнення, з яким вона ознайомилась. Однак, як зазначила, ОСОБА_4 їй не віддали оригінал її Трудової книжки, тільки ознайомили із записом про звільнення і зробили ксерокопію останньої сторінки. Зазначила, що їй не відомо хто саме в Трудовій книжці робив запис про її звільнення, однак там стояв підпис директора ГО « Український інститут соціальних досліджень імені Олександра Яременка ». 19 грудня 2017 року вона, ОСОБА_4 , звернулась до Шевченківської районної філії Київського міського центру зайнятості, Державної служби зайнятості для реєстрації її як безробітної та надала інспектору ксерокопію останньої сторінки Трудової книжки, пообіцявши принести оригінал пізніше, оскільки його не повернули з попереднього місця роботи. Того ж дня, 19 грудня 2017 року, її поставили на облік як безробітну. Через кілька місяців їй зателефонував інспектор Шевченківської районної філії Київського міського центру зайнятості, Державної служби зайнятості та повідомив, що за наявною інформацією її звільнили з ГО « Український інститут соціальних досліджень імені Олександра Яременка » не за згодою сторін, а за прогул, відповідно до наказу від 21 грудня 2017 року. Не погоджуючись із зазначеною підставою звільнення, ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, який ухвалою суду від 14 вересня 2018 року було повністю задоволено. Зазначила, що не згодна з пред`явленим обвинуваченням, просить її виправдати.

Відповідно до ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини тлумачаться на користь такої особи.

Відповідно до ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

При цьому, саме прокурор, слідчий, згідно з вимогами ст. 25 КПК України, зобов`язані в межах своєї компетенції, розпочавши досудове розслідування в кожному випадку безпосереднього виявлення ознак кримінального правопорушення або в разі надходження заяви про вчинення кримінального правопорушення, вжити всіх передбачених законом заходів для встановлення події кримінального правопорушення та особи, яка його вчинила, а також відповідно до ч. 2 ст. 9 КПК України всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Відповідно до ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини, вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання.

Відповідно до ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, передбачених ст. 91 КПК України покладається на прокурора.

Тобто обов`язок доказування обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, покладається на сторону обвинувачення безпосередньо у судовому засіданні.

Суд же, відповідно до ст. 26 КПК України, у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень.

Відповідно до ч.1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, крім випадків, передбачених цією статтею.

Відповідно до ч. 3 ст. 62 Конституції України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь підсудного.

Згідно ч. 3 ст. 373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Так, на обґрунтування винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, стороною обвинувачення надано наступні письмові докази:

- Витяг Єдиного реєстру досудових розслідувань кримінального провадження № 0000804, згідно до якого 21 лютого 2018 року до ЄРДР внесені відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, за заявою Директора ГО «Український інститут соціальних досліджень ім. Олександра Яременка» ОСОБА_9 , у якому повідомлено про підозру ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ;

Заяву директора Директора ГО «Український інститут соціальних досліджень ім. Олександра Яременка» ОСОБА_9 про вчинення злочину в порядку ст. 214 КПК України, в якій той просив притягнути ОСОБА_4 до кримінальної відповідальності за ст.ст. 190, 357, 358 КК України, з додатками до неї, якими є: ксерокопія наказу про прийняття на роботу ОСОБА_4 за сумісництвом від 20 травня 2016 року № 47-к; ксерокопія особової справи ОСОБА_4 ; ксерокопія наказу про прийняття на роботу ОСОБА_4 від 19 травня 2016 року № 5-к; ксерокопія диплому ОСОБА_4 ; ксерокопія Акту про відсутність працівника на роботі від 18 грудня 2017 року; ксерокопія Акту про відсутність працівника на роботі від 19 грудня 2017 року; ксерокопія Акту про відсутність працівника на роботі від 20 грудня 2017 року; ксерокопія Акту про виявлення відсутності трудової книжки головного бухгалтера ОСОБА_4 від 20 грудня 2017 року; ксерокопія наказу про звільнення ОСОБА_4 від 21 грудня 2017 року №59-к; ксерокопія табелю обліку затраченого робочого часу посадових осіб та робітників ГО « Український інститут соціальних досліджень ім. Олександра Яременка» за грудень 2017 року; ксерокопія докладної записки головного бухгалтера ОСОБА_10 ; ксерокопія використання робочого часу ГО « Український інститут соціальних досліджень ім. Олександра Яременка» за грудень 2017 року; ксерокопія Акту про відсутність працівника на роботі від 18 грудня 2017 року; ксерокопія Акту про відсутність працівника на роботі від 19 грудня 2017 року; ксерокопія Акту про відсутність працівника на роботі від 20 грудня 2017 року;

Ксерокопію Акту № 766 розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» ;

Ксерокопію звіту аудиторської фірми «Кронос» ГО « Український інститут соціальних досліджень ім. Олександра Яременка» з додатками до нього;

Ксерокопію повідомлення Вих. № 24/04-01 від 24.04.2018 року до Київського міського центру зайнятості за підписом голови правління ГО «Український інститут соціальних досліджень ім. Олександра Яременка» ОСОБА_11 та директора ГО «Український інститут соціальних досліджень ім. Олександра Яременка» ОСОБА_9 , відповідно до якого повідомляється, що ОСОБА_4 було звільнено з посади головного бухгалтера ГО «Український інститут соціальних досліджень ім. Олександра Яременка» з 21 грудня 2017 року у зв`язку із прогулом. Крім того, 20 грудня 2017 року виявили відсутність в особовій справі ОСОБА_4 її трудової книжки. Також повідомили, щодо запису про звільнення у трудовій книжці, яку ОСОБА_4 надала до Шевченківської філії Київського міського центру зайнятості, а саме, що розпорядження на винесення такого запису не надавали, запису не бачили, підпис та печатку не ставили;

Ксерокопію трудової книжки ОСОБА_4 ;

Ксерокопію заяви ОСОБА_4 від 22 березня 2018 року про зміну формулювання причин звільнення та видачу копії наказу про звільнення;

Ксерокопію відповіді директора ГО « Український інститут соціальних досліджень ім. Олександра Яременка» ОСОБА_9 від 17 квітня 2018 року на заяву ОСОБА_4 від 22 березня 2018 року;

Ксерокопію наказу від 21 грудня 2017 року № 59-к про звільнення ОСОБА_4 з посади головного бухгалтера ГО « Український інститут соціальних досліджень ім. Олександра Яременка» з 21 грудня 2017 року у зв`язку із прогулом;

Ксерокопію запиту Головного управління Держпраці у Київській області щодо надання інформації про звільнення ОСОБА_4 ;

Ксерокопію роздруківки текстової переписки в месенджері між користувачем « ОСОБА_12 …» та користувачем « ОСОБА_12 , Бухгалтер»;

Ксерокопію переписки на поштовому сервісі Gmail між користувачами ОСОБА_9 ОСОБА_4;

Ксерокопію заяви ОСОБА_4 про видачу дублікату трудової книжки від 21 березня 2018 року;

Ксерокопію наказу від 31.01.2008 року № 2-К про призначення ОСОБА_9 на посаду директора ГО «Український інститут соціальних досліджень ім. Олександра Яременка»;

Ксерокопії паспорту ОСОБА_9 ;

Ксерокопію протоколу № 1 загальних зборів засновників (членів) ГО « Український інститут соціальних досліджень ім. Олександра Яременка » від 18 листопада 2005 року;

Ксерокопію протоколу № 3 загальних зборів засновників громадської організації «Центр «Соціальний моніторинг» від 25 серпня 2005 року;

Ксерокопію наказу №19-к про припинення трудового договору ( контракту) громадської організації «Центр «Соціальний моніторинг» з ОСОБА_4 ;

Відповідь Київського міського центру зайнятості від 15 червня 2018 року, з якої вбачається, що при реєстрації в Шевченківській районній філії ОСОБА_4 пред`явила трудову книжку, з якої фахівцем філії були внесені відомості до Єдиної інформаційно - аналітичної системи державної служби зайнятості відомості про останнє місце роботи - ГО «Український інститут соціальних досліджень ім. Олександра Яременка» та підстава для припинення трудових відносин - п.1 ст.36 КЗпП України.

Інших доказів стороною обвинувачення не надано.

Таким чином, суд, проаналізувавши та оцінивши кожен доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, перевіривши та оцінивши усі доводи учасників судового провадження, дійшов до наступного висновку.

Згідно до вимог ст.370 КПК України, обґрунтованим є рішення ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу.

При цьому, згідно з ч. 2 ст. 94 КПК України, кожен доказ не має наперед встановленої сили. При постановленні вироку суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин кримінального провадження в їх сукупності, керуючи законом, повинен оцінити кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення та для вирішення питань, зазначених у ст.374 КПК України.

Статтею 84 КПК України визначено, що доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Згідно положень ч. 1 ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Відповідно до п.2 ч.3 ст.87 КПК України, недопустимими є докази, що були отримані після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень.

При цьому, згідно з ч.2 ст.86 КПК України, недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Відповідно до Рішення Конституційного суду України у справі №12-р/п 2011 від 20 жовтня 2011 року, визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог Кримінально-процесуального кодексу. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення у справах «Шейк проти Швейцарії» від 12 липня 1988 року, «Тейксейра де Кастро проти Португалії» від 09 червня 1998 року, «Яллог проти Німеччини» від 11 липня 2005 року, «Шабельник проти Росії» від 19 лютого 2009 року, зазначив, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані їм докази, а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією, а саме: на свободу, особисту недоторканість, на повагу до приватного і сімейного життя, на недоторканість житла тощо.

Так, прокурором у якості письмових доказів, якими сторона обвинувачення підтверджує винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, надано ксерокопії наступних документів, а саме: Акту № 766 розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття»; звіту аудиторської фірми «Кронос» ГО «Український інститут соціальних досліджень ім. Олександра Яременка» з додатками до нього; повідомлення Вих. № 24/04-01 від 24.04.2018 року до Київського міського центру зайнятості за підписом голови правління ГО «Український інститут соціальних досліджень ім. Олександра Яременка» ОСОБА_11 та директора ГО «Український інститут соціальних досліджень ім. Олександра Яременка» ОСОБА_9 ; трудової книжки ОСОБА_4 ; заяви ОСОБА_4 від 22 березня 2018 року про зміну формулювання причин звільнення та видачу копії наказу про звільнення; відповіді директора ГО «Український інститут соціальних досліджень ім. Олександра Яременка» ОСОБА_9 від 17 квітня 2018 року на заяву ОСОБА_4 від 22 березня 2018 року; наказу від 21 грудня 2017 року № 59-к про звільнення ОСОБА_4 з посади головного бухгалтера ГО «Український інститут соціальних досліджень ім. Олександра Яременка» з 21 грудня 2017 року у зв`язку із прогулом; запиту Головного управління Держпраці у Київській області щодо надання інформації про звільнення ОСОБА_4 ; роздруківки текстової переписки в месенджері між користувачем « ОСОБА_12 …» та користувачем « ОСОБА_12 , Бухгалтер»; переписки на поштовому сервісі Gmail між користувачами ОСОБА_9 ОСОБА_4 ; заяви ОСОБА_4 про видачу дублікату трудової книжки від 21 березня 2018 року; наказу від 31.01.2008 року № 2-К про призначення ОСОБА_9 на посаду директора ГО «Український інститут соціальних досліджень ім. Олександра Яременка»; паспорту ОСОБА_9 ; протоколу № 1 загальних зборів засновників (членів) ГО « Український інститут соціальних досліджень ім. Олександра Яременка » від 18 листопада 2005 року; протоколу № 3 загальних зборів засновників громадської організації «Центр «Соціальний моніторинг» від 25 серпня 2005 року; наказу №19-к про припинення трудового договору (контракту) громадської організації «Центр «Соціальний моніторинг» з ОСОБА_4 .

Відповідно до загальних засад кримінального провадження щодо безпосередності дослідження показань, речей і документів, суд досліджує докази, в даному випадку документи, безпосередньо, що встановлено у ст.23 КПК України.

За результатами судового розгляду даного кримінального провадження, суд приходить до висновку про визнання вищевказаних ксерокопій документів, наданих стороною обвинувачення, які були безпосередньо досліджені судом під час судового розгляду, недопустимими доказами.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 99 КПК України документом є спеціально створений з метою збереження інформації матеріальний об`єкт, який містить зафіксовані за допомогою письмових знаків, звуку, зображення тощо відомостей, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Частина 3 ст. 99 КПК України передбачає, що сторона кримінального провадження, потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється кримінальне провадження, зобов`язані надати суду оригінал документа. Оригіналом документа є сам документ, а оригіналом електронного документа-його відображення, якому надається таке ж значення, як документу.

Прокурором в судовому засіданні долучено до матеріалів судового провадження ксерокопії вищевказаних документів, які не є оригіналами, а тому вони не можуть бути допустимими доказами факту чи обставин, що встановлюються під час цього кримінального провадження. Оригіналів вищевказаних документів під час судового розгляду прокурором в суді не представлено.

Частина 5 ст. 99 КПК України передбачає, що для підтвердження змісту документа можуть бути визнані допустимими й інші відомості, якщо: 1) оригінал документа втрачений або знищений, крім випадків, якщо він втрачений або знищений з вини потерпілого або сторони, яка його надає; 2) оригінал документа не може бути отриманий за допомогою доступних правових процедур; 3) оригінал документа знаходиться у володінні однієї зі сторін кримінального провадження, а вона не надає його на запит іншої сторони.

Проте, існування жодного із передбачених ч. 5 ст. 99 КПК України випадків, згідно яких для підтвердження змісту документа можуть бути визнані допустимими й інші відомості, прокурором під час судового розгляду не доведено.

Слід зазначити, що вимоги до засвідчення копій документів встановлено: п.5.27 Національного стандарту України «Вимоги до оформлення документів ДСТУ 4163-2003», затвердженого наказом Держспоживстандарту України №55 від 07 квітня 2013 року, а також розділом 11 Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування та підприємствах, установах і організаціях, затверджених наказом Міністерства юстиції України №10000/5 від 18 червня 2015 року, згідно яких копія набуває юридичної сили лише після її засвідчення в установленому порядку. Напис про засвідчення копії складається зі слів «Згідно з оригіналом», назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчила копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії.

Суд при цьому враховує, що усі надані стороною обвинувачення ксерокопії документів належним чином не завірені, що свідчить про недопустимість вищевказаних долучених прокурором письмових доказів.

Щодо витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань кримінального провадження № 0000804, судом враховується, що ЄРДР є лише електронною базою даних, відповідно до якої здійснюється збирання, зберігання, захист, облік, пошук, узагальнення даних, зазначених у пункті 1 Глави 2 Розділу І Положення про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, затвердженого наказом Генерального прокурора України № 69 від 17липня 2012 року, які використовуються для формування звітності, а також надання інформації про відомості, внесені до реєстру та, згідно з частиною 2 статті 84 КПК України, витяг з ЄРДР не є процесуальним джерелом доказів.

Такі правові висновки висловлені Верховним Судом у постанові від 09 вересня 2020 року у справі № 761/28347/15-к.

Також, відповідно до правової позиції, викладеної в Постанові Верховного Суду від 30 травня 2023 року (справа № 761/13685/14-к), заява про вчинення злочину за своєю правовою природою не є доказом у розумінні положень ст. 84 КПК, а виступає підставою для відповідного реагування органів досудового розслідування, внесення ними відомостей до ЄРДР по фактах, висвітлених у такій заяві, та здійснення їх кримінально-правової перевірки.

Крім того, слід зазначити, що безпосереднім об`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України є законний порядок користування документами. Предмет кримінального правопорушення документ.

З об`єктивної сторони використання полягає у наданні підробленого документа підприємствам, установам або організаціям незалежно від форми власності (документ передається уповноваженим особам) або пред`явленні їх (для ознайомлення з його змістом, але сам підроблений документ залишається у володінні винного. Під ознаки цієї статті підпадає також використання справжнього, але чужого документа .

Підроблення посвідчення або іншого офіційного документа - це: а) повне виготовлення фальшивого документа, схожого на справжній (відтворення як матеріальної форми, так і змісту носія інформації); б) внесення у справжній з точки зору форми документ неправдивих відомостей; в) зміна змісту або характеру документа шляхом механічних маніпуляцій (дописування, підтирання, підчистка, витравлення тексту тощо); г) підроблення відбитків штампа, печатки як необхідного реквізиту документа.

Відповідно до примітки ст. 358 КК України під офіційним документом у цій статті слід розуміти документи, що містять зафіксовану на будь-яких матеріальних носіях інформацію, яка підтверджує чи посвідчує певні події, явища або факти, які спричинили чи здатні спричинити наслідки правового характеру, чи може бути використана як документи - докази у правозастосовчій діяльності, що складаються, видаються чи посвідчуються повноважними (компетентними) особами органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, юридичних осіб незалежно від форми власності та організаційно-правової форми, а також окремими громадянами, у тому числі самозайнятими особами, яким законом надано право у зв`язку з їх професійною чи службовою діяльністю складати, видавати чи посвідчувати певні види документів, що складені з дотриманням визначених законом форм та містять передбачені законом реквізити.

Стороною обвинувачення не надано відповідно документ - трудову книжку ОСОБА_4 , на яку зроблено посилання в обвинувальному акті як на підроблений документ, не зазначено її реквізити.

Крім того, стороною обвинувачення не надано доказів факту підроблення офіційного документа - трудової книжки, не надано доказів того, що було внесено завідомо недостовірні відомості до трудової книжки на ім`я ОСОБА_4 є підробленою.

Таким чином, в судовому засіданні достовірно та поза розумним сумнівом не встановлено, що трудова книжка на ім`я ОСОБА_4 є підробленою.

Згідно ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

При цьому, досліджуваний предмет може мати силу речового доказу тільки в тому випадку, коли його вилучення та процесуальне закріплення здійснені в визначеному законом порядку.

Крім того, згідно ч. 2 ст. 100 КПК України, речовий доказ або документ, наданий добровільно або на підставі судового рішення, зберігається у сторони кримінального провадження, якій він наданий. Сторона кримінального провадження, якій наданий речовий доказ або документ, зобов`язана зберігати їх у стані, придатному для використання у кримінальному провадженні. Речові докази, які отримані або вилучені слідчим, прокурором, оглядаються, фотографуються та докладно описуються в протоколі огляду.

Трудова книжка на ім`я ОСОБА_4 не визнана речовим доказом у вказаному кримінальному провадженні.

Інші докази, надані стороною обвинувачення, не доводять вини ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України.

Крім того, на обґрунтування винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, за клопотанням сторони обвинувачення, судом були допитані наступні свідки.

Так, будучи допитаним в судовому засіданні 06 березня 2023 року свідок ОСОБА_13 надав показання, відповідно до яких, він станом на грудень 2017 рік займав посаду завідуючого сектором технічного обслуговування ГО « Український інститут соціальних досліджень імені Олександра Яременка » та входив до складу комісії, предметом розгляду якої був той факт, що ОСОБА_4 не вийшла на роботу, не відповідала на телефонні дзвінки та листи. У зв`язку з чим, комісією було прийнято рішення про звільнення ОСОБА_4 з посади головного бухгалтера ГО « Український інститут соціальних досліджень імені Олександра Яременка » за прогули. Також ОСОБА_13 зазначив, що посада головного бухгалтера для ОСОБА_4 була основною, однак на неї розпорядженням директора чи голови правління ГО (точно не пам`ятає), були покладені функції, пов`язані з кадровим обліком, в тому числі робота з трудовим книжками працівників ГО, підготовка наказів на прийняття працівників на роботу, звільнення, преміювання. Також повідомив, що йому нічого не відомо про існування наказу № 76-к від 15 грудня 2017 року, яким нібито ОСОБА_4 звільнено за згодою сторін, тільки відомо про наказ №59-к від 21 грудня 2017 року, яким ОСОБА_4 звільнено за прогул.

Свідок ОСОБА_9 , яка була допитана в судовому засіданні 01 червня 2023 року, надала пояснення в яких зазначила, що в грудні 2017 року ОСОБА_4 , яка працювала головним бухгалтером в ГО « Український інститут соціальних досліджень імені Олександра Яременка », не вийшла на роботу, не відповідала на телефонні дзвінки та не пояснила причин своєї відсутності на робочому місці, у зв`язку з чим було прийнято рішення про її звільнення за прогул. Також зазначила, що в ГО помітили втрату трудової книжки ОСОБА_4 лише тоді коли прийшов лист-запит з Центру зайнятості, в якому було зазначено, що для постановки на облік як безробітної ОСОБА_4 пред`явила трудову книжку, в якій було посилання на наказ про її звільнення за згодою сторін, якого не існувало. Також свідок ОСОБА_9 вказала, що ключ від сейфу був в єдиному екземплярі та знаходився у ОСОБА_4 . Крім того, пояснила, що до печатки підприємства ОСОБА_4 не мала прямого доступу, однак за бажанням могла нею скористатись, коли залишалась сама в кабінеті. Щодо покладення на ОСОБА_4 обов`язків ведення кадрового обліку це була усна домовленість при прийомі на роботу останньої.

Свідок ОСОБА_14 , будучи допитаною в судовому засіданні 11 липня 2023 року, пояснила, що станом на 2017 рік вона працювала в Шевченківському районному центрі зайнятості та до її обов`язків входило надання консультацій та працевлаштування безробітних. Зазначила, що не пам`ятає подій 19 грудня 2017 року щодо реєстрації ОСОБА_4 як безробітної, однак пояснила, що для вказаної реєстрації кожна особа має пред`явити паспорт, трудову книжку та документи про освіту.

Надані свідками сторони обвинувачення показання не містять будь-яких об`єктивних та належних даних про обставини події, які є предметом судового розгляду та які б прямо, або опосередковано вказували на наявність вини або невинуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого їй кримінального проступку, передбаченого саме ч. 4 ст. 358 КК України, а саме у використанні завідомо підробленого документа, оскільки не підтверджують того факту, що трудова книжка на ім`я ОСОБА_4 є підробленою, відтак суд не покладає їх в основу вироку.

За змістом ч. 3 ст. 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.

Відповідно до цієї ж норми Основного Закону, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину, доки її вину не буде доведено в законному порядку та обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно ст. 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим кодексом. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Згідно зі ст.9 Конституції України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію (Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод) та практику Суду (Європейського суду з прав людини) як джерело права. Вказана позиція викладена також і у п. 146 справи «Барбера, Мессегує и Джабардо проти Іспанії» від 06.12.1998 року, де Європейський суд з прав людини зазначив, що принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, що виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться в вину обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного.

Трактування поняття презумпції невинуватості міститься зокрема в Рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Грабчук проти України», «Презумпція невинуватості порушена, якщо твердження посадової особи щодо особи, обвинуваченої у вчиненні злочину, відображає думку, що особа винна, коли цього не було встановлено відповідно до закону (п. 42). Як зазначено у рішенні Європейського Суду з прав людини у справі № 4291498 «Капо проти Бельгії» від 13.01.2005 року, тягар доказування винуватості лежить на стороні обвинувачення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, яка є частиною національного законодавства України, критерієм доведення винуватості особи у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення є те, що саме прокурор має довести вину обвинуваченого поза межами розумного сумніву. Ухвалюючи обвинувальний вирок, суд має бути переконаний поза межами розумного сумніву, що кожен із суттєвих елементів інкримінованого особі кримінального правопорушення є доведеним (справа Дж. Мюррей проти Сполученого Королівства).

В контексті проголошених статтями 3, 8 Конституції України принципів гуманізму та верховенства права за наявності будь-яких сумнівів щодо тлумачення та застосування норм права, ці сумніви мають вирішуватися на користь людини.

Відповідно до ч. 3 ст. 373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення. Таким чином, суд може ухвалити обвинувальний вирок лише тоді, коли надані докази спростовують усі розумні сумніви щодо вини особи.

Відповідно до вимог ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу у відповідності приписів ч. 1 ст. 92 КПК України покладається на слідчого, прокурора та в установлених цим Кодексом випадках, на потерпілого.

Стаття 374 КПК України вимагає від суду викласти в мотивувальній частині вироку формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, встановити форми вини і мотиви злочину, докази, на яких ґрунтується висновок суду, з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає інші докази.

Згідно з п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 29.06.1990 року «Про виконання судами України законодавства і постановлення вироку», при вирішенні питання про винність чи невинність підсудного, обвинувальний ухил є неприпустимим, усі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитися на користь підсудного. Коли зібрані в справі докази не підтверджують обвинувачення і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.

Відповідно до п. 3 ч.1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Таким чином, суд, виходячи із загальних засад кримінального судочинства, наведених вимог Основного Закону, а також законності, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, створивши необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, дослідивши та оцінивши докази, надані стороною обвинувачення та стороною захисту в їх сукупності, приходить до висновку про те, що під час судового розгляду стороною обвинувачення не надано достатніх та безсумнівних доказів використання завідомо підробленого документу ОСОБА_4 , тобто за пред`явленим обвинуваченням - ч. 4 ст. 358 КК України і суд дійшов висновку про необхідність виправдання ОСОБА_4 у вчинені кримінального проступку, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, у зв`язку із тим, що не доведено, що в діянні обвинуваченої є склад даного кримінального правопорушення на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України.

Арешт майна у даному кримінальному провадженні не накладався.

Речові докази у вказаному кримінальному провадженні відсутні.

Керуючись ст.ст. 368-371, 373-374 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України та виправдати у зв`язку з недоведеністю, що ОСОБА_4 вчинила кримінальний проступок, передбачений ч. 4 ст. 358 КК України.

На вирок можуть бути подані учасниками судового провадження апеляційні скарги до Київського апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з моменту його проголошення, а особою, яка перебуває під вартою, - в той же строк із моменту отримання його копії. Якщо вирок ухвалено без виклику особи, яка його оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченій та прокурору.

Суддя Шевченківського

районного суду м. Києва ОСОБА_1