Провадження № 1-кп/201/993/2024
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2024 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі судді ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001087 від 03.07.2024 року, по обвинуваченню:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, громадянина України, не одруженого, утриманців не маючого, маючого середню освіту, військовослужбовця військової служби за призовом під час мобілізації старший стрілець 1 десантно-штурмового відділення 2 десантно-штурмового взводу 2 десантно-штурмової роти 1 десантно-штурмового батальйону в/ч НОМЕР_1 , військове звання солдат, зареєстрований та фактично проживає адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України,

В судовому засіданні приймали участь:

прокурор ОСОБА_4

обвинувачений ОСОБА_3

ВСТАНОВИВ:

1.Обставини, які встановлені судом

Згідно із витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 19 листопада 2022 року № 311 солдата старшого стрільця 1 десантно-штурмового відділення 2 десантно-штурмового взводу 2 десантно-штурмової роти 1 десантно-штурмового батальйону військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_3 посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків.

Являючись військовослужбовцем Збройних Сил України, ОСОБА_3 був обізнаний з діючим законодавством щодо заборони зберігання, носіння та придбання вогнепальної зброї та бойових припасів, без передбаченого законом дозволу.

Так, відповідно до положень додатку №1 затвердженого п.1 постанови Верховної Ради України від 07.06.1992 №2471-XII «Про право власності на окремі види майна», п.п. 1-4, 9, 15 «Положення по дозвільну систему», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.10.1992 №576, п.п. 2.8, 8.1, 8.2, 8.9 «Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної і холодної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та патронів до них, а також боєприпасів до зброї, основних частин зброї та вибухових матеріалів», затвердженої наказом МВС України від 21.08.1998 №622, зброя, боєприпаси (крім мисливської і пневматичної зброї і боєприпасів до неї, а також спортивної зброї і боєприпасів до неї, що придбаються громадськими об`єднаннями з дозволу органів внутрішніх справ), вибухові речовини й засоби вибуху не можуть перебувати у власності громадян, громадських об`єднань, міжнародних організацій та юридичних осіб інших держав на території України. Право носіння, зберігання, придбання, виготовлення, ремонт, передача, чи збут вогнепальної зброї, бойових припасів здійснюється на підставі передбачених законом дозволів.

Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 р. №3 «Про судову практику в справах про викрадення та інше незаконне поводження зі зброєю, бойовими припасами, вибуховими речовинами, вибуховими пристроями чи радіоактивними матеріалами», визначено, що під незаконним зберіганням вогнепальної зброї (крім гладко ствольної мисливської), бойових припасів, вибухових речовин чи вибухових пристроїв розуміються умисні дії, які полягають у володінні (незалежно від тривалості в часі) без відповідного дозволу або із простроченням його дії будь-яким із зазначених предметів, що знаходиться не при особі, а в обраному нею місці.

Натомість, ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення проти громадської безпеки за наступних обставин.

Солдат ОСОБА_3 , будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, у посаді старшого стрільця 1 десантно-штурмового відділення 2 десантно-штурмового взводу 2 десантно-штурмової роти 1 десантно-штурмового батальйону військової частини НОМЕР_1 , діючи умисно, в порушення ст.ст. 9, 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, у невстановлений час та місці, придбав модернізований уніфікований запал ручної гранати типу УЗРГМ, який відноситься до категорії вибухових пристроїв та тротилову шашку ТШ-75г., яка є конструктивно оформленим зарядом вибухової речовини, промислового виготовлення, після чого у ОСОБА_3 виник злочинний умисел, направлений на незаконне носіння та зберігання вибухового пристрою та вибухової речовини, без передбаченого законом дозволу, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх діянь, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, достовірно знаючи, що вищевказані предмети є вибуховим пристроєм та вибуховою речовиною, а також розуміючи, що він не має, передбаченого законом дозволу на поводження з вищевказаними предметами, ОСОБА_3 переніс та почав зберігати модернізований уніфікований запал ручної гранати типу УЗРГМ, який відноситься до категорії вибухових пристроїв та тротилову шашку ТШ-75г., яка є конструктивно оформленим зарядом вибухової речовини, промислового виготовлення, в своїй сумочці темно-зеленого кольору, при собі, вчинивши тим самим придбання, носіння та зберігання вибухового пристрою та вибухової речовини без передбаченого законом дозволу.

Після чого, ОСОБА_3 , реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на зберігання вибухового пристрою та вибухової речовини без передбаченого законом дозволу, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх діянь, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, достовірно знаючи, що вище вказані предмети являється вибуховою речовиною і вибуховим пристроєм, а також розуміючи, що у нього не має передбаченого законом дозволу на зберігання, вище вказаних вибухових речовин, вибухових пристроїв, з метою подальшого зберігання, їх за місцем свого проживання, невстановленим способом перемістив модернізований уніфікований запал ручної гранати типу УЗРГМ, який відноситься до категорії вибухових пристроїв та тротилову шашку ТШ-75г., яка є конструктивно оформленим зарядом вибухової речовини, промислового виготовлення за місцем свого мешкання за адресою: АДРЕСА_1 , де почав зберігати без передбаченого законом дозволу.

Так, 12.08.2024 в ході проведення працівниками поліції ВП №5 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області, санкціонованого обшуку Жовтневим районним судом м.Дніпропетровська за місцем мешкання ОСОБА_3 , за адресою: АДРЕСА_1 , на ліжку в сумочці зеленого кольору виявлено та вилучено: модернізований уніфікований запал ручної гранати типу УЗРГМ, який відноситься до категорії вибухових пристроїв та тротилову шашку ТШ-75г., яка є конструктивно оформленим зарядом вибухової речовини, промислового виготовлення, котрі придатні для здійснення вибуху, які ОСОБА_3 , незаконно придбав, носив та у подальшому зберігав, без передбаченого законом дозволу до моменту вилучення 12 серпня 2024 року, вчинивши тим самим придбання, носіння та зберігання вибухового пристрою та вибухової речовини, без передбаченого законом дозволу.

Дії ОСОБА_3 кваліфіковано за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, тобто придбання, носіння та зберігання вибухового пристрою та вибухової речовини без передбаченого законом дозволу.

2.Позиція обвинуваченого

ОСОБА_3 визнав свою вину у вчиненні злочину повністю та підтвердив його вчинення при викладених вище обставинах, щиро розкаявся у вчиненому, просив суд суворо не карати.

3. Докази, які досліджені судом

Прокурор надав усне клопотання про розгляд справи у скороченому провадженні, на підставі частини 3 ст. 349 КПК України, проти якого обвинувачений не заперечував.

На підставі ч. 3 ст. 349 КПК України, враховуючи повне визнання обвинуваченим своєї вини, а також те, що обвинувачений не оспорює всі обставини справи, за згодою учасників судового провадження, судом визнано недоцільним дослідження доказів, стосовно тих обставин провадження, які ніким не оспорюються.

Судом з`ясовано, що обвинувачений правильно розуміє зміст цих обставин, сумніву в добровільності та істинності його позицій немає.

Сторонам судового провадження роз`яснено, що в такому випадку вони будуть позбавленні права оскаржувати ці обставини в апеляційному порядку.

При цьому, суд обмежився допитом обвинуваченого і дослідив документи, які характеризують її особу.

Прийняття судом рішення про проведення скороченого судового розгляду свідчить про те, що обставини, які сторони не оспорюють, будуть вважатися встановленими в судовому засіданні і суд буде це враховувати при постановленні вироку.

Крім того, дане рішення повністю узгоджується з вимогами пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу III Рекомендації № 6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи "Відносно спрощеного кримінального правосуддя" та практики Європейського суду з прав людини щодо їх застосування, згідно з якими, суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.

4.Висновок суду про винуватість обвинуваченого

Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що винуватість ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, повністю та об`єктивно доведена.

Суд вважає, що умисні дії ОСОБА_3 , які полягають у придбанні, носінні та зберіганні вибухового пристрою та вибухової речовини без передбаченого законом дозволу, кваліфіковані за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, вірно.

5.Мотиви призначення покарання та ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку і положення закону, якими керувався суд

Під час вчинення кримінального правопорушення, за даним кримінальним провадженням, обвинувачений був осудним у розумінні ст. 19 КК України.

При призначенні покарання, згідно з вимогами ст.ст.65-67 КК України та роз`ясненнями, що містяться в п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» (з наступними змінами), суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання, а також вимоги ч.2 ст. 50 КК України, якою передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження нових злочинів.

Зазначене узгоджується із положеннями ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, якою встановлено, що кожен (…) при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено згідно із законом.

При цьому, суд враховує позицію ЄСПЛ, що кримінальне покарання переслідує, як прийнято вважати, подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів.

Як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і у справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистого надмірного тягаря для особи».

Призначаючи покарання суд виходить із наступного.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 КК України за ступенем тяжкості вчиненого злочину, останній віднесено до категорії тяжкого злочину.

Обставинами, які, відповідно до ст. 66 КК України, пом`якшують покарання обвинуваченому, суд визнає щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину.

При цьому, суд вважає, що щире каяття обвинуваченого, в даній ситуації, ґрунтується на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки і характеризується щирим осудом цієї поведінки, визнанням своєї провини, бажанням виправити ситуацію, а також готовністю нести кримінальну відповідальність.

Обставин, які, відповідно до ст. 67 КК України, обтяжують покарання, не встановлено.

При визначенні виду та міри покарання, яке слід застосувати відносно обвинуваченого, суд враховує характер та ступінь тяжкості скоєного ним злочину, його соціальне та матеріальне становище, стан здоров`я, стать та вік, неперебування на обліку у лікарів нарколога і психіатра, рівень культури та освіти, соціально-психологічні риси, вчинення злочину вперше.

У відповідності з ч. 1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, виходячи з загальних засад призначення покарання, з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, конкретних обставин його вчинення, наслідків вчиненого (тяжкі наслідки не настали), даних про особу обвинуваченого, який має середню освіту, є військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації, за місцем служби характеризується позитивно, свою вину визнав повністю, на теперішній час продовжує захищати Україну від російської агресії, критично ставиться до скоєного і бажає продовжувати проходження військової служби та здійснювати захист Вітчизни, вчинив злочин вперше, разом з обставинами, які пом`якшують покарання, дає суду підстави при призначенні покарання застосувати ст. 69 КК України та перейти до іншого більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції ч.1 ст. 263 КК України та призначити покарання у виді арешту з відбуванням покарання, відповідно до вимог ч. 2 ст. 60 КК України, на гауптвахті.

Призначаючи обвинуваченому зазначене вище покарання, суд виходить із того, що воно є достатнім для його виправлення і перевиховання, запобігання вчиненню нових злочинів, що відповідає його особі та є достатнім для досягнення цілей покарання, передбачених ч. 2 ст. 50 КК України.

Такий висновок узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним («Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року).

Суд переконаний, що за викладених вище обставин кримінального провадження та особи обвинуваченого, призначене судом покарання буде цілком справедливим та пропорційним, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, відповідатиме меті покарання, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між захищуваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності.

6.Вирішення питання про долю речових доказів

Доля речових доказів підлягає вирішенню в порядку, передбаченому статтею 100 КПК України.

7.Інші рішення щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку

Запобіжний захід обвинуваченому не застосовувався. Клопотань про застосування запобіжного заходу не надходило, а тому враховуючи вимоги ст. ст. 131, 132, 177, 178 КПК України і призначене судом покарання, суд не вбачає підстав для його застосування.

Під час досудового розслідування проведені:

- судова вибухово-технічна експертиза, висновок експерта № СЕ-19/104-24/32704-ВТХ від 21.08.2024 року, розмір витрат складає 1514,56 грн;

- судова вибухово-технічна експертиза, висновок експерта № КСЕ-19/104-24/327702-ВТХ від 21.08.2024 року, розмір витрат складає 3029,12 грн;

- судова трасологічна експертиза, висновок експерта № СЕ-19/104-24/36963-Д від 12.09.2024 року, розмір витрат складає 1893,20 грн.

Загальні витрати на проведення експертних досліджень склали 6436,88 грн, які підлягають стягненню з засудженого.

Керуючись ст. ст. 369-376 КПК України, суд -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 263 КК України та призначити йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді арешту з відбуванням покарання на гауптвахті ІНФОРМАЦІЯ_2 строком 3 (три) місяці.

Строк відбуття покарання обчислювати з моменту приведення вироку до виконання.

Запобіжний захід не застосовувався.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави (КБК 24060300) витрати за проведення судових експертиз в сумі 6436,88 грн.

Цивільний позов не заявлений.

Речові докази відсутні.

Роз`яснити учасникам судового провадження право подати клопотання про помилування, право ознайомитися із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана сторонами кримінального провадження до Дніпровського апеляційного суду через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом тридцяти діб з дня проголошення вироку суду з урахуванням особливостей, передбачених ч. 2 ст. 349 КПК України.

Суддя ОСОБА_1