Номер провадження: 11-кп/813/1637/24
Справа № 521/5190/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.08.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий - суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

захисників: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

обвинуваченого - ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції (дистанційне судове провадження) між Одеським апеляційним судом та ДУ «Ізмаїльський слідчий ізолятор» за участі обвинуваченого ОСОБА_9 , клопотання захисника ОСОБА_8 про зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_9 , в рамках апеляційного розгляду кримінального провадження №0000354 від 07.12.2022 рокуза апеляційними скаргами прокурора Херсонської окружної прокуратури Херсонської області ОСОБА_10 , захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 на вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 11.04.2024 року, щодо:

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в с. Великі Кринки Глобинського району Полтавської області, громадянина України, який має неповну середню освіту, працюючого майстром на будівельних майданчиках, спільно проживаючого з ОСОБА_12 , має дитину ІНФОРМАЦІЯ_2 , який до затримання проживав в АДРЕСА_1 , зареєстрованого в АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України

та

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який народився в м. Херсон, громадянина України, який має середню - спеціальну освіту, працював за наймом, здійснюючи ремонт квартир, спільно проживає з ОСОБА_13 , має дітей ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , який проживає в АДРЕСА_3 та зареєстрований за адресою АДРЕСА_4 , раніше не судимий,

обвинуваченого у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України,

встановив:

Оскарженим вироком суду першої інстанції ОСОБА_9 та ОСОБА_11 визнані винуватими у скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК України та їм призначено покарання:

- ОСОБА_9 у виді позбавлення волі на строк 8 (вісім) років із конфіскацією майна;

- ОСОБА_11 у виді позбавлення волі на строк 10 (десять) років із конфіскацією майна.

Початок строку відбуття покарання обвинуваченим ОСОБА_11 та ОСОБА_9 у виді позбавлення волі, обчислено з моменту набрання законної сили вироком суду.

З урахуванням вимог п. 1 ч. 4 ст. 374, ч. 1 ст. 534 КПК, запобіжний захід у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_11 продовжений до набрання вироком законної сили.

Зараховано обвинуваченому ОСОБА_11 у строк покарання строк попереднього ув`язнення, а саме знаходження під вартою під час досудового розслідування і судового розгляду, з 08.12.2022 по день набрання законної сили вироком суду.

До набрання вироком суду законної сили до обвинуваченого ОСОБА_9 , застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Зараховано обвинуваченому ОСОБА_9 у строк покарання строк попереднього ув`язнення, а саме знаходження під вартою під час досудового розслідування і судового розгляду, з 07.12.2022 по 02.02.2023 та з дня затримання за вказаним вироком у залі суду з 11.04.2024 по день набрання законної сили вироком суду.

Вироком суду вирішено долю речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Не погоджуючись з вироком суду прокурор ОСОБА_10 , захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 , кожен окремо, подали апеляційні скарги.

Іншими особами, які мають право на апеляційне оскарження, вирок суду першої інстанції в даному кримінальному провадженні не оскаржений.

Захисник ОСОБА_8 до початку апеляційного розгляду подав клопотання про зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_9 із тримання під вартою на домашній арешт за адресою тимчасового проживання: АДРЕСА_3 .

У клопотанні захисник посилається на те, що ОСОБА_9 до постановлення вироку перебував під домашнім арештом, умови запобіжного заходу не порушував, з`являвся у всі судові засідання суду першої інстанції. Звертає увагу, що ОСОБА_9 має міцні соціальні зв`язки, на його утриманні перебуває дружина, яка має онкологічне захворювання та потребує допомоги у побуті та догляду за двома малолітніми дітьми.

Розгляд клопотання захисника ОСОБА_8 , відповідно до положень ч.4 ст.405 КПК України, проведено за відсутності потерпілих: ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , які будучи повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання апеляційного суду не з`явилися, клопотань про відкладення судового засідання не подавали.

За таких обставин та враховуючи позицію присутніх у судовому засіданні учасників судового розгляду, які не заперечували проти розгляду клопотання захисника за відсутністю інших учасників судового провадження, колегія суддів вважає, що на даній стадії апеляційного розгляду, судом були створені всі умови для реалізації права учасників провадження на доступ до правосуддя, тому з урахуванням ініціювання питання щодо застосування заходу забезпечення кримінального провадження стосовно одного з обвинувачених, що не порушує права інших учасників процесу, розгляд клопотання можливо розглянути за даною явкою.

Вказане узгоджується з рішенням Європейського Суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції.

В своїх рішеннях Європейський Суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Заслухавши суддю-доповідача; обвинуваченого ОСОБА_9 , захисника ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_7 , які підтримали клопотання та просили його задовольнити; думку прокурора, яка заперечував проти задоволення клопотання; вивчивши матеріали кримінального провадження та доводи клопотання захисника; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України (далі - КПК), у разі визнання особи винуватою, у резолютивній частині вироку зазначається, окрім іншого, рішення щодо заходів забезпечення кримінального провадження, у тому числі, рішення про запобіжний захід до набрання вироком законної сили.

Таким чином, слід констатувати, що положеннями ст.374 КПК закріплено обов`язок суду під час постановлення вироку вирішити питання щодо запобіжного заходу, який буде забезпечувати виконання ухваленого вироку. У випадку, коли таку особу засуджено до позбавлення волі, за відсутності встановлених виняткових випадків, відносно неї застосовується запобіжний захід у виді тримання під вартою.

У даному кримінальному провадженні, вироком Малиновського районного суду м. Одеси від 11.04.2024 ОСОБА_9 визнаний винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК України, та йому призначене покарання у виді 8 (восьми) років позбавленні волі.

До набрання вироком суду законної сили до обвинуваченого ОСОБА_9 застосовано захід у виді тримання під вартою та взято під варту в залі суду.

Зараховано обвинуваченому ОСОБА_9 у строк покарання строк попереднього ув`язнення, а саме знаходження під вартою під час досудового розслідування і судового розгляду, з 07.12.2022 по 02.02.2023 та з дня затримання за вказаним вироком у залі суду з 11.04.2024 по день набрання законної сили вироком суду.

Розглядаючи клопотання захисника, колегія суддів керується наступними положеннями кримінального процесуального закону.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК,у разі визнання особи винуватою, у резолютивній частині вироку зазначається, окрім іншого, рішення щодо заходів забезпечення кримінального провадження, у тому числі, рішення про запобіжний захід до набрання вироком законної сили.

Із вироку місцевого суду вбачається, що в даній справі суд виконав приписи абз.12 п.2 ч.4 ст.374 КПК, а саме вирішив питання щодо заходу забезпечення кримінального провадження, зокрема прийняв рішення про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_9 до набрання вироком законної сили з урахуванням того, що вироком суду останньому призначено покарання у виді 8 (восьми) років позбавлення волі.

Колегія суддів звертає увагу, що виходячи з наведеної правової конструкції ст. 374 КПК, у вироку суду щодо ОСОБА_9 вказаний конкретний, обумовлений часовими рамками строк тримання його під вартою, а саме: до набрання вироком законної сили, що узгоджується з принципом правової визначеності, який є загальною ідеєю Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та верховенством права з огляду на ч.1 ст.115 КПК, якою передбачено обчислення строків, встановлених цим Кодексом не тільки годинами, днями і місяцями, але й вказівкою на подію (в даному випадку дату набрання вироком законної сили), що не суперечить принципу законності.

Колегія суддів наголошує, що після проголошення вироку запобіжний захід відіграє роль заходу забезпечення виконання покарання, покликаного запобігти спробам втечі обвинуваченого та ухилення від відбування призначеного покарання, вчинення нових злочинів, а також як захід забезпечення належної процесуальної поведінки під час гіпотетично можливого провадження з перегляду судового рішення в апеляційному порядку.

Одночасно з цим, Кримінальний процесуальний кодекс України не встановлює особливостей процедури обрання чи зміни запобіжного заходу на різних стадіях кримінального провадження (досудового розслідування, судового розгляду, апеляційного перегляду тощо), у зв`язку з чим суд першої інстанції, обґрунтовано застосував до обвинуваченого ОСОБА_9 запобіжний захід у виді тримання під вартою до набрання вироком законної сили, з урахуванням рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руслан Яковенко проти України» від 04.06.2015 року.

Європейський суд з прав людини в рішенні «Руслан Яковенко проти України» (пункт 46), зазначив, що підсудний вважається таким, що перебуває під вартою «після засудження компетентним судом» у розумінні підпункту «а» пункту 1 статті 5 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», з моменту оголошення вироку судом першої інстанції, навіть якщо він ще не набрав законної сили і його можна оскаржити. Особа засуджена судом першої інстанції, яка перебуває під вартою до закінчення строку оскарження вироку, не може вважатися такою, що перебуває під вартою з метою допровадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення за підпунктом «с» пункту 1 ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод».

При цьому, у вказаному рішенні Європейський суд наголосив, що навіть, якщо національне законодавство передбачає, що вирок набирає законної сили лише після завершення розгляду справи судами усіх інстанцій, попереднє ув`язнення у розумінні положень Конвенції закінчується зі встановленням вини та призначенням покарання судом першої інстанції.

У такому випадку судовий контроль за позбавленням свободи, що вимагається згідно із ст.5 Конвенції, вважається вже інкорпорованим у постановлений вирок та призначене покарання, а питання щодо законності такого тримання під вартою можуть бути переглянуті коли виникають нові обставини.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, починаючи з дати постановлення вироку, навіть якщо лише судом першої інстанції, підсудний перебуває під вартою «після засудження компетентним судом» у розумінні підпункту «а» пункту 1 статті 5 Конвенції.

Словосполучення «після засудження» не може тлумачитися як таке, що обмежується вироком, який набрав законної сили, оскільки це виключатиме випадки затримання під час судового засідання осіб, яких за результатами судового розгляду було засуджено і які на такий судовий розгляд з`явилися, ще будучи вільними, незалежно від доступних їм засобів юридичного захисту (рішення у справі «Вемгофф проти Німеччини» (Wemhoffv. Germany) від 27 червня 1968 року, С. 23, п. 9, Series А № 7).

Отже, у такому випадку судовий контроль за позбавленням свободи, що вимагається згідно з пунктом 4 статті 5 Конвенції, вважається вже інкорпорованим у постановлений вирок та призначене покарання (справа «Руслан Яковенко проти України», п. 32).

На стадії винесення вироку, після здійснення судового розгляду кримінального провадження по суті, дослідження усіх доказів та обставин у справі, коли у розпорядженні суду наявні усі матеріали кримінального провадження, Суд повною мірою володіє усією інформацією, яка дозволяє йому прийняти обґрунтоване рішення щодо визначення обвинуваченій особі запобіжного заходу.

Особа, засуджена судом першої інстанції, яка перебуває під вартою до закінчення строку оскарження вироку, не може вважатися такою, що перебуває під вартою з метою допровадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення за підпунктом «c» пункту 1 статті 5 Конвенції .

Пунктом 3 статті 5 Конвенції зазначено, що гарантія, передбачена підпунктом «с» пункту 1 ст. 5 Конвенції, надає право особі негайно постати перед суддею чи іншою посадовою особою, якій закон надає право здійснювати судову владу, і такій особі має бути забезпечено розгляд справи судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження, у тому числі - у зв`язку із застосуванням відносно особи запобіжного заходу у вигляді застави. У той же час, відносно осіб, які затримані відповідно до підпункту «а» пункту 1 статті 5 Конвенції положення пункту 3 статті 5 Конвенції не застосовні.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне оцінювати доводи клопотання захисника ОСОБА_8 через призму приписів ст.ст. 200 та 201 КПК, відповідно до яких зміна чи скасування запобіжного заходу обумовлюється тим, що в ході кримінального провадження змінюються підстави застосування чи обставини, що враховувалися при обранні запобіжного заходу, внаслідок чого запобіжний захід може бути скасований або замінений на інший - більш або менш суворий. Водночас підставами звернення з клопотанням про зміну/скасування запобіжного заходу є обставини, які або існували під час прийняття попереднього рішення про застосування запобіжного заходу, але про які не було відомо сторонам, або які виникли після прийняття попереднього рішення про застосування запобіжного заходу. Існування таких обставин повинно бути обґрунтовано належними доказами.

Разом з тим, із клопотання захисника ОСОБА_8 вбачається, що у якості підстав для зміни запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_9 , захисник посилається на те, що до постановлення вироку обвинувачений не перебував під вартою та з`являвся у судові засідання, а отже запобіжний захід у виді домашнього арешту, на його думку зможе забезпечити належну поведінку обвинуваченого. Проте вказані доводи є необґрунтованими, оскільки питання щодо запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому в подальшому було вирішено оскарженим вироком місцевого суду з огляду на призначене судом покарання у виді реального позбавлення волі.

При цьому, колегія суддів вважає, що оскаржений вирок суду в частині рішення щодо запобіжного заходу є достатньо мотивованим та не суперечить положенням ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, зважаючи на існування у цьому провадженні реальних ознак справжнього суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати суду докази обставин, на які вони посилаються (ч.5 ст.132 КПК).

Відтак, для зміни запобіжного заходу за клопотанням сторони захисту, остання повинна довести, що обставини, наведені у ст. 194 КПК, які враховувались судом при застосуванні запобіжного заходу, перестали існувати або ж їх вага суттєво зменшилась.

Натомість, клопотання захисника про зміну запобіжного заходу обвинуваченому не містить жодних доводів на підтвердження зміни обставин, які слугували підставами для застосування запобіжного заходу за вироком суду, оцінивши які колегія суддів могла б дійти висновку про відсутність підстав подальшого тримання обвинуваченого під вартою або наявність підстав для зміни запобіжного заходу на інший, менш обтяжливий.

За наведених обставин, посилання захисника ОСОБА_8 на те, що обвинуваченому ОСОБА_9 на даний час можливо змінити запобіжний захід на такий, що не пов`язаний з триманням під вартою, з огляду на кримінальне правопорушення у якому він обвинувачується, вид та строк призначеного вироком суду покарання, є необґрунтованими.

З урахуванням викладеного, колегією суддів не встановлено підстав для задоволення клопотання захисника ОСОБА_8 .

Керуючись ст.ст. 376, 418, 419, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Відмовити в задоволенні клопотання захисника ОСОБА_8 про зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4