Номер провадження: 11-кп/813/2051/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.08.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий - суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

захисника - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції між Одеським апеляційним судом, ДУ «Одеський слідчий ізолятор» за участю обвинуваченого ОСОБА_7 та з використанням системи «EasyCon» за участю захисника ОСОБА_6 виділені матеріали справи за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 19.07.2024 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою в кримінальному провадженні №0000437 від 21.08.2023 року щодо:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м.Лисичанськ Луганської області, громадянина України, із середньою освітою, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

- 25.10.2013 року Лисичанським міським судом Луганської області за ч.2 ст.121 КК України до 5 (п`яти) років 6 (шести) місяців позбавлення волі,

- 01.08.2018 року Шевченківським районним судом м. Києва за ч.2 ст.186 КК України до 4 (чотирьох) років позбавлення волі,

- 27.05.2020 року Шевченківським районним судом м. Києва за ч.1 ст.309 КК України, на підставі ст.71 КК України із частковим приєднанням невідбутого покарання за вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 01.08.2018 року, та остаточно було призначено покарання у виді 4 (чотирьох) років 1 (одного) місяця позбавлення волі,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК України,

встановив:

На розгляді Приморського районного суду м. Одеси перебуває кримінальне провадження №0000437 від 21.08.2023 року за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК України.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси, в порядку ст.331 КПК України, задоволено клопотання прокурора та продовжено строк дії запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_7 у виді тримання під вартою, строком на 60 днів, до 17.09.2024 року, без визначення застави.

Цією ж ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_7 про зміну обвинуваченому запобіжного заходу.

Мотивуючи прийняте рішення, суд першої інстанції послався на тяжкість інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, а також продовження існування ризиків, які передбачені ст.177 КПК України.

Не погоджуючись з ухвалою суду, захисник ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду та постановити нову, якою застосувати до обвинуваченого ОСОБА_7 більш м`який запобіжний захід у виді домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_3 , або інший альтернативний запобіжний захід, не пов`язаний із утриманням під вартою.

Захисник вказує про незаконність оскарженої ухвали, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального законодавства, зокрема зазначає таке:

-розгляд провадження місцевим судом здійснюється упереджено та не об`єктивно;

-стороною обвинувачення порушено процесуальні строки подачі клопотання про продовження запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_7 ;

-судом допущено порушення права на захист обвинуваченого;

-судом не враховано недоведеність прокурором ризиків у кримінальному провадженні.

Крім того, захисник вказала, що місцевим судом не взято до уваги, що обвинувачений ОСОБА_7 має стійкі соціальні зв`язки, має цивільну дружину, яка у разі звільнення обвинуваченого з-під варти зможе його матеріально забезпечувати. Місцевим судом також не враховано, що матір цивільної дружини надала свою згоду на проживання обвинуваченого за відповідною адресою. Також судом не враховано, що обвинувачений позитивно характеризується за місцем проживання, а також посередньо характеризується в ДУ «Одеський слідчий ізолятор». Крім того, захисник стверджує, що обвинувачений бажає захищати країну від зовнішнього агресора.

Іншими учасниками кримінального провадження ухвала суду оскаржена не була.

Відповідно до вимог ст.422-1 КПК України розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

Апеляційної розгляд проведено за відсутності прокурора, який будучи повідомленим про дату, час та місце розгляду, у судове засідання не з`явився, клопотань про відкладення судового засідання не подавав. Сторона захисту не наполягала на участі прокурора.

Заслухавши суддю-доповідача; захисника та обвинуваченого, які підтримали апеляційну скаргу; обговоривши доводи апеляційної скарги; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Частина перша ст. 404 КПК України (далі - КПК) передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За змістом ч.1 ст. 331 КПК під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону, з огляду на таке.

З матеріалів судової справи вбачається, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК України.

Апеляційний суд вважає, що розглядаючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 , суд першої інстанції виконав вимоги ст.ст. 199, 331 КПК, які регламентують продовження строку дії запобіжного заходу.

Прийняте рішення суд мотивував тяжкістю покарання, яке загрожує ОСОБА_7 у разі визнання його винуватим, суспільну небезпечність, а також продовження існування ризиків, які дають підстави вважати, що обвинувачений, перебуваючи на свободі, може здійснити спроби переховування від суду, а також вчинити інше кримінальне правопорушення.

Апеляційний суд вважає, що тяжкість пред`явленого обвинувачення ОСОБА_7 , а також існування ризиків переховування обвинуваченого від суду, вчинення іншого кримінального правопорушення, виправдовують продовження застосування найсуворішого запобіжного заходу відносно обвинуваченого та дають можливість дійти висновку про обґрунтованість ухвали суду першої інстанції.

Враховуючи той факт, що ОСОБА_7 обвинувачується у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК України, місцевий суд одночасно із продовженням строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою дійшов обґрунтованого висновку не визначати розмір застави, що відповідає вимогам ч.4 ст.183 КПК.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про неможливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 більш м`яких запобіжних заходів ніж тримання під вартою, з огляду на те, що раніше існуючі та доведені ризики не знизились і не відпали, оскільки обвинувачений не може не розуміти тяжкість можливого суворого покарання, у разі доведеності його вини за результатами розгляду кримінального провадження.

На думку апеляційного суду, наведені обставини в достатній мірі підтверджують існування ризику можливих спроб переховування обвинуваченого ОСОБА_7 від суду, в тому числі і з урахуванням позиції ЄСПЛ у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року, в якій Суд зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилятись від слідства.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Клоот проти Бельгії», Суд зазначив: «Серйозність обвинувачення може служити для суду підставою для постановлення рішення про поміщення та утримання обвинуваченого під вартою з метою запобігання спробі вчинення подальших правопорушень. Однак, необхідно, щоб небезпека була явною, а запобіжний захід - необхідним в світлі обставин справи і, зокрема, біографії та характеристики особи, про яку йдеться».

Також, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Обставини даного кримінального провадження, обвинувачення у скоєнні особливо тяжкого злочину, його суспільна небезпечність, тяжкість можливого покарання, на думку колегії суддів, дають достатні підстави припускати, що ОСОБА_7 може здійснити спроби переховування від суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК, не можна визнавати недоведеним.

Оцінюючи ризик можливого вчинення обвинуваченим ОСОБА_7 іншого кримінального правопорушення, колегія суддів враховує, що відповідно до матеріалів судового провадження обвинувачений є раніше неодноразово судимим, а також станом на даний час притягується до кримінальної відповідальності за скоєння нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаним із насильством, небезпечним для здоров?я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчинений в умовах воєнного стану.

Враховуючи обставини інкримінованого обвинуваченому ОСОБА_7 кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, який є раніше судимим, наразі притягується до кримінальної відповідності за кримінальним провадженням за скоєння особливо тяжкого злочину, колегія суддів погоджується з доводами сторони обвинувачення стосовно існування ризику того, що обвинувачений може продовжити вчинення протиправних незаконних дій, зокрема вчинити інші кримінальні правопорушення.

За наведених обставин, апеляційний суд вважає, що в даному кримінальному провадженні існує ризик, передбачений п.5 ч.1 ст.177 КПК.

При цьому, колегія суддів звертає увагу захисника, що ризик незаконного впливу обвинуваченого на потерпілого, свідків та інших осіб, не враховувався місцевим судом, тому доводи про не доведеність цього ризику не є актуальними.

Апеляційний суд звертає увагу, що КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченого кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження.

Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Стосовно загрози втечі особи, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий обвинувачений, можна законно розглядати, як таку, що може спонукати його до втечі. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно враховувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 , виходячи з вимог ст.ст. 176, 177, 178, 183, 199 КПК, в тому числі і з огляду на правову кваліфікацію інкримінованого останньому кримінального правопорушення, а тому вважає, що зміна запобіжного заходу обвинуваченому на більш м`який, з великою вірогідністю, не зможе запобігти ризикам можливого переховування обвинуваченого від суду, що унеможливить завершення судового розгляду кримінального провадження, та в свою чергу не буде слугувати виконанню завдань кримінального судочинства, передбачених ст. 2 КПК.

Відповідно доводи сторони захисту про можливість застосування щодо обвинуваченого запобіжного заходу у виді домашнього арешту чи іншого більш м`якого запобіжного заходу не пов`язаного із утриманням під вартою, колегія суддів визнає неспроможними.

Доводи захисника про те, що розгляд провадження місцевим судом здійснюється упереджено та не об`єктивно, колегія суддів визнає необґрунтованими.

Колегією суддів встановлено, що ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 19.07.2024 року відмовлено в задоволенні заяви обвинуваченого ОСОБА_7 про відвід судді Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 від розгляду кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 (справа №522/20301/23, провадження №1-кс/522/4070/24).

Згідно вказаної ухвали, під час розгляду заяви обвинуваченого ОСОБА_7 про відвід судді ОСОБА_1 , судом не встановлено існування будь-яких сумнівів в об`єктивності судді та її неупередженості, що було б підставою для її відводу на підставі положень кримінального процесуального закону, які регламентують підстави для відводу судді. Таких доказів обвинуваченим та захисниками суду не надано. Отже, місцевий суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що побоювання заявника в неупередженості судді ОСОБА_1 та її необ`єктивності, є об`єктивно виправданими.

Навпаки, за результатами судового розгляду заяви про відвід судді, місцевим судом було встановлено, що побоювання обвинуваченого у недостатній неупередженості та об`єктивності судді ОСОБА_1 зводяться до незгоди обвинуваченого з процесуальними рішеннями, прийнятими головуючим та з невірним, за думку сторони захисту, вчиненням процесуальних дій головуючим суддею під час здійснення судового провадження.

Під час розгляду заяви про відвід, місцевий суд зазначив, що кримінальне процесуальне законодавство не наділяє суд першої інстанції повноваженнями під час розгляду заяви про відвід здійснювати перевірку та оцінку процесуального порядку розгляду кримінальних проваджень, а інші обставини, які б викликали обґрунтований сумнів в упередженості судді ОСОБА_1 , заявником не наведені.

Також при розгляді заяви про відвід, місцевий суд звернув увагу сторони захисту, що саме головуючий у судовому засіданні керує ходом судового засідання, послідовністю вчинення процесуальних дій (ст.321 КПК), а в разі незгоди з процесуальними рішеннями суду, який розглядає справу, сторона захисту вправі оскаржити такі рішення в порядку, встановленому кримінальним процесуальним законом, а не заявляти про недовіру суду, оскільки такі підстави для відводу можуть виглядати як зловживання правом на відвід з метою затягування розумних строків кримінального провадження.

Приймаючи до уваги відсутність підстав, визначених ст.ст.75, 76 КПК для задоволення відводу судді ОСОБА_1 , місцевий суд визнав доводи заявника, викладені у заяві про відвід необґрунтованими та безпідставними.

Тобто, питання щодо упередженого та не об`єктивного розгляду кримінального провадження головуючим суддею, було детально перевірено під час розгляду заяви обвинуваченого про відвід судді та таких обставин не встановлено, тому доводи захисника в цій частині колегія суддів визнає неспроможними.

Перевіряючи доводи захисника стосовно розгляду кримінального провадження в позаробочий час та порушення права обвинуваченого на захист, колегією суддів детально досліджено хід проведення судового засідання місцевим судом 19.07.2024 року.

Так, з журналу судового засідання від 19.07.2024 року вбачається, що судове засідання було розпочато місцевим судом о 14:16 год. Після перевірки явки учасників судового провадження, оголошення складу суду, повідомлення про здійснення повної фіксації судового процесу, о 14:19 год. прокурором заявлено клопотання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою.

О 14:25 год., за клопотанням захисників ОСОБА_8 та ОСОБА_6 , судом оголошено перерву до 15:00 год. для надання можливості ознайомлення із клопотанням прокурора.

О 15:19 год. судове засідання було відновлено, та за клопотанням захисника ОСОБА_6 у судовому засіданні знову було оголошено перерву для надання можливості захиснику поспілкуватися із обвинуваченим.

О 15:38 год. судове засідання відновлене та захисником ОСОБА_6 заявлено клопотання про повернення клопотання прокурора, з посиланням на порушення процесуальних строків, ст.219 КПК.

Крім того, о 15:45 год. обвинуваченим ОСОБА_7 в судовому засіданні заявлено відвід головуючому судді, у зв`язку із чим, головуючим суддею знову оголошено перерву для розгляду заявленого відводу судді.

О 17:23 год., після розгляду заяви про відвід, судове засідання було продовжене, відхилено вищевказане клопотання захисника ОСОБА_6 , у зв`язку із не встановленням судом порушення прокурором ст.219 КПК та розглянуто клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою із постановленням відповідної ухвали. Судове засідання закрито о 17:54 год.

Таким чином, враховуючи, що судове засідання було розпочато о 14:16 год., в подальшому неодноразово за клопотанням сторони захисту оголошувались перерви в судовому засіданні, потім обвинуваченим був заявлений відвід головуючому судді, після розгляду якого місцевий суд мав завершити розгляд заявлених сторонами кримінального провадження клопотань, що було і здійснено місцевим судом, апеляційний суд не вбачає підстав для висновку про існування порушень, на які посилається сторона захисту.

Доводи захисника про те, що суддя місцевого суду спонукала прокурора до подачі останнім клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу, чим вийшла за межі судової функції та безсторонності, колегія суддів визнає необґрунтованими, оскільки у відповідності до положень ч.3 ст.331 КПК, за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. Вказані положення закону не позбавляють суд права з`ясувати у сторони обвинувачення чи має вона клопотання щодо застосування/продовження запобіжного заходу строк якого спливає.

Щодо тверджень захисника стосовно того, що клопотання прокурором було вручено захисникам безпосередньо в судовому засіданні, що побавило їх можливості ознайомитись завчасно з його змістом, колегія суддів зазначає, що із журналу судового засідання від 19.07.2024 року вбачається, що за клопотанням захисників, судом забезпечено можливість ознайомлення захисників із клопотанням прокурора, шляхом оголошення перерви в судовому засіданні та наданні часу захисникам на ознайомлення.

Стосовно доводів захисника, що затримка судового засідання призвела до повернення обвинуваченого ОСОБА_7 до ДУ «Одеський слідчий ізолятор» після надання вечері ув`язненим, що у захисника ставить під сумніви можливості обвинуваченого отримати вечерю, колегія суддів звертає увагу, що з журналу судового засідання вбачається, що головуючим суддею була врахована вказана обставина та прийнято рішення про направлення начальнику слідчого ізолятора повідомлення про необхідність забезпечення обвинуваченого вечерею.

При цьому, вказана обставина не свідчить про порушення місцевим судом положень ст.3 Конвенції, відповідно до якої нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покарання, як вказує захисник.

Щодо доводів захисника про порушення права на захист з посиланням на те, що її не було повідомлено у визначений спосіб КПК про здійснення подальшого розгляду кримінального провадження після розгляду заяви про відвід судді, про порушення ст.135 КПК, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до журналу судового засідання від 19.07.2024 року, після заявленого обвинуваченим відводу головуючому судді, місцевим судом було оголошено перерву для забезпечення його розгляду.

В подальшому, після розгляду іншим суддею відводу та постановленням ним ухвали про відмову у відводі, судом продовжено розгляд кримінального провадження.

Колегія суддів звертає увагу, що захисник ОСОБА_6 була присутня в судовому засіданні під час оголошення перерви для розгляду заяви обвинуваченого про відвід судді, відповідно їй було достеменно відомо, що після розгляду відводу розгляд кримінального провадження та заявлених сторонами клопотань судом буде продовжено.

Однак захисник ОСОБА_6 , на відміну від інших учасників судового процесу, а саме захисника ОСОБА_8 та прокурора ОСОБА_9 , не з`явилась в судове засідання після перерви, що не може свідчити про порушення судом ст.135 КПК. Крім того, захист обвинуваченого був забезпечений іншим адвокатом ОСОБА_8 .

Щодо доводів захисника про те, що обвинувачений ОСОБА_7 має цивільну дружину, мати якої надала свою згоду на надання місця проживання обвинуваченому, (із долученям їх заяв), позитивну характеристику обвинуваченого за місцем проживання та його посередню характеристику в ДУ «Одеський слідчий ізолятор», колегія суддів вважає, що вказані обставини з великою вірогідністю не зможуть беззаперечно гарантувати запобіганню існуючим ризикам без застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Обставин, передбачених ч.2 ст.183 КПК України, які є перешкодою для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , як судом першої інстанції, так і колегією суддів апеляційного суду, встановлено не було.

Зокрема, матеріали судової справи не містять інших даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою за станом здоров`я. Стороною захисту апеляційному суду також не надано будь-яких документів, які б свідчили про неможливість перебування обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу, що доцільність необхідності подальшого утримання обвинуваченого під вартою буде перевірена через нетривалий час в порядку ст.331 КПК, а сторона захисту не позбавлена можливості надати суду документи на підтвердження доводів щодо неможливості подальшого утримання обвинуваченого під вартою, або зміни обставин, які свідчать про нівелювання врахованих раніше ризиків.

Апеляційним судом не встановлено істотних порушень положень КПК України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинувачених, які б були підставою для скасування оскарженої ухвали та зміни запобіжного заходу на більш м`який.

З урахуванням вищенаведеного, апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги захисника та скасування ухвали суду першої інстанції.

Враховуючи доводи захисника про намір обвинуваченого ОСОБА_7 вступити до лав Збройних сил України, апеляційний суд вважає за необхідне роз`яснити обвинуваченому, що він не позбавлений права звернутися з відповідним клопотанням про скасування/зміну запобіжного заходу для призову на військову службу під час мобілізації, в порядку ст.616 КПК України.

Разом з тим, враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_7 досить тривалий час перебуває під вартою, а судовий розгляд кримінального провадження ще не завершений, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу суду першої інстанції на положення ст.8 Конституції України та ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Аналіз практики Європейського суду щодо тлумачення положення «розумний строк» свідчить: в рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» Суд роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б не природно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

Відповідно до п. 70 рішення ЄСПЛ «Меріт проти України» (Заява № 66561/01). Суд нагадує, що у кримінальних справах перебіг «розумного строку», про який ідеться в п. 1 ст. 6 Конвенції, починається з моменту, коли особу «обвинувачено»; це може трапитися до того, як справа надійшла до суду першої інстанції (див., наприклад, згадуване рішення у справі «Девеєр проти Бельгії», с. 22, п. 42), тобто з дня арешту, дати, коли особу, про яку йдеться, було офіційно повідомлено, що його буде обвинувачено, чи з дати, коли розпочалося досудове слідство (див. рішення у справі «Вемгофф проти Німеччини» (Wemhoff v. Germany) від 27 червня 1968 року, серія A, № 7, с. 26-27, п. 19; рішення у справі «Ноймайстер проти Австрії» (Neumeister v. Austria) , ухвалене того самого дня, серія A, № 8, с.41, п. 18, та рішення у справі «Рінґайзен проти Австрії» (Ringeisen v. Austria), від 16 липня 1971 року, серія A, № 13, с. 45, п. 110).

У розумінні Європейського суду для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює собою все провадження.

З огляду на положення ч.4 ст.28, ч.1 ст.318 КПК, апеляційний суд вважає існуючу тривалість розгляду даного кримінального провадження такою, що у разі невжиття місцевим судом заходів для забезпечення розумного строку розгляду кримінального провадження, може потягти за собою порушення принципу розумності строку розгляду справи.

Керуючись ст.ст. 176, 177, 178, 183, 199, 376, 404, 405, 407, 419, 422-1, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 19.07.2024 року про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 , в кримінальному провадженні №0000437 від 21.08.2023 року - залишити без змін.

Звернути увагу суду першої інстанції на необхідність дотримання вимог ч.4 ст.28, ч.1 ст.318 КПК України, щодо забезпечення розумного строку розгляду кримінального провадження.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4