Номер провадження: 11-кп/813/1693/24
Справа № 522/4737/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.08.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Приморського райсуду м. Одеси від 19.04.2024 у к/п №0000111 від 19.01.2024 стосовно:

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Новодружеськ Лисичанського р-ну Луганської обл., громадянина України, із середньою освітою, не працевлаштованого, не одруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останній раз:

- 13.08.2018 Лисичанським міським судом Луганської обл. за ч. 2 ст. 309 КК України до 3 років позбавлення волі, звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на 1 рік 6 місяців; 28.02.2019 Луганським апеляційним судом вирок змінено в частині призначення покарання до позбавлення волі строком на 3 роки; 12.03.2021 звільнений у зв`язку із відбуванням строку покарання;

- обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Оскаржуваним вироком суду 1-ої інстанції ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України та призначено йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 років.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 відраховано з 19.01.2024.

Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України, у строк відбування покарання зараховано строк попереднього ув`язнення ОСОБА_7 за період часу з 19.01.2024 по день набрання вироком законної сили включно.

Застосований стосовно ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою залишено без змін до набрання вироком законної сили.

Вирішено питання стосовно долі речових доказів.

Відповідно до вироку, ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він, достовірно знаючи про те, що Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 та Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №2102-ХІ від 24.02.2022 введено воєнний стан на всій території України, дію якого, згідно із Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» №3429-IX від 08.11.2023, продовжено з 16.11.2023 строком на 90 діб, а також достовірно знаючи про те, що до Кримінального кодексу України внесені зміни згідно із Законом України «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо посилення відповідальності за мародерство» №2117-ІХ від 03.03.2022, 19.01.2024 приблизно о 13:15 год., знаходячись біля будинку за адресою: АДРЕСА_2 , побачив раніше незнайомого йому ОСОБА_9 , який спав на тротуарі, біля вищевказаного будинку, у зв`язку з чим у ОСОБА_7 виник злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення майна, належного ОСОБА_9 , а предметом свого злочинного посягання обрав майно, яке б могло знаходитися у ОСОБА_10 .

Для реалізації свого злочинного плану, ОСОБА_7 , діючи умисно, із корисливих мотивів, з метою таємного викрадення чужого майна, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, впевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає та останні носять таємний характер, скориставшись тим, що потерпілий ОСОБА_9 спав, підійшов до останнього та почав обшукувати потерпілого, з метою знайдення майна, яке можна б було викрасти.

Проте дії ОСОБА_7 були помічені оточуючими людьми, після чого ОСОБА_7 , швидко зорієнтувавшись та розуміючи, що викритий та що його дії носять відкритий характер, продовжив діяти умисно із корисливих мотивів, з метою відкритого заволодіння чужим майном, дістав із кишені ОСОБА_9 належний останньому гаманець сірого кольору, який виготовлений із тканини, застібається на змійку та має надпис «Institut karate paris», вартістю 200 грн., в якому знаходилося майно, належне ОСОБА_9 , а саме: грошові кошти в розмірі 500 грн., картка платників податків № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_9 , довідка №18-07-03-01/31 про соціальну допомогу особам, які не мають право на пенсію, та особам з інвалідністю ІІІ групи загального захворювання, видана на ім`я ОСОБА_9 , довідка про медичний огляд, видана на ім`я ОСОБА_9 , 4 фотознімки на документи ОСОБА_9 , довідка про реєстрацію місця перебування фізичної особи на території Одеси, видана на ім`я ОСОБА_9 , ІD-паспорт громадянина України, виданий на ім`я ОСОБА_9 , блок для зарядки білого кольору, вартістю 150 грн.

Заволодівши вказаним чужим майном та завдавши потерпілому ОСОБА_9 матеріальну шкоду в розмірі 850 грн., ОСОБА_7 покинув місце вчинення кримінального правопорушення, проте в подальшому був затриманий очевидцями вчинення кримінального правопорушення.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 не погодився із оскаржуваним вироком суду, в частині призначеного покарання, вважаючи його надмірно суворим та несправедливим з огляду на залишення судом 1-ої інстанції поза увагою того, що він страждав туберкульозом легень, має психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання опіатів, має синдром залежності, є ВІЛ-інфікованим та потребує лікування, якого йому не може бути надано в умовах ізоляції; потерпілому ОСОБА_9 відшкодовані завдані збитки, з його сторони мала місце віктимна поведінка, він спровокував його на вчинення кримінального правопорушення, потерпілий не має жодних претензій.

Посилаючись на викладені обставини, обвинувачений ОСОБА_7 просить вирок суду змінити та призначити йому покарання, не пов`язане із позбавленням волі, звільнивши з-під варти.

Потерпілий ОСОБА_9 в судове засідання апеляційного суду не з`явився, не зважаючи на належне та своєчасне сповіщення про дату, час та місце апеляційного розгляду, про причини неприбуття не повідомив та жодних клопотань на адресу суду не подавав.

Враховуючи неявку потерпілого в судове засідання, колегія суддів, керуючись вимогами ч. 4 ст. 405 КПК України та з`ясувавши думку інших учасників провадження, вважає за можливе апеляційний розгляд провести без участі потерпілого.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , які вимоги апеляційної скарги підтримали та просили її задовольнити, думку прокурора ОСОБА_6 , яка заперечувала проти її задоволення, перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд доходить наступних висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Системний аналіз вироку суду 1-ої інстанції показав, що оскаржуване судове рішення приписам наведеної норми кримінального процесуального закону загалом відповідає з наступних підстав.

Мотивуючи доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, суд 1-ої інстанції, враховуючи позицію обвинуваченого, який провину визнав повністю та не оспорював фактичних обставин, викладених в обвинувальному акті, на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України, з`ясувавши, що всі учасники провадження правильно розуміють обставини справи, впевнившись у добровільності їх позицій, а також роз`яснивши обмеження щодо апеляційного оскарження, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, проти чого не заперечували учасники провадження, та обмежився лише допитом обвинуваченого.

Відтак суд, враховуючи вищевикладене, правильно кваліфікував дії ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 186 КК України за кваліфікуючими ознаками: відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене в умовах воєнного стану.

Враховуючи те, що зазначені висновки суду 1-ої інстанції в частині встановлення винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину та кваліфікації його дій ніким із учасників провадження в апеляційному порядку не оскаржуються, колегія суддів, не встановивши при цьому жодних істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду дійти правильного висновку в цій частині, не вбачає підстав для їх перегляду.

Що стосується доводів обвинуваченого ОСОБА_7 стосовно надмірної суворості призначеного йому судом покарання, колегія суддів вважає такі доводи безпідставними з огляду на наступне.

Частина 2 ст. 50 КК України передбачає, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до приписів ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Згідно з абз. 2 п. 1 постанови Пленуму ВСУ №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 (далі - постанова Пленуму ВСУ), призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Санкція злочину, інкримінованого ОСОБА_7 та передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі строком від 7-ми до 10-ти років.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд 1-ої інстанції, на виконання приписів зазначених вище норм кримінального закону та положень судової практики, врахував: ступінь тяжкості вчиненого ним злочину; характеристику особи обвинуваченого, який є гр. України, із середньою освітою, офіційно не працевлаштований, не одружений, утриманців не має, проживає в м. Одесі, на обліку у лікарів нарколога та психолога не перебуває, раніше не судимий; наявність обставин, що пом`якшують покарання та відсутність обставин, які його обтяжують.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 суд 1-ої інстанції визнав щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, добровільне відшкодування завданого збитку.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , судом 1-ої інстанції встановлено не було.

Суд апеляційної інстанції вважає, що, врахувавши сукупність зазначених обставин та характеристику особи обвинуваченого, суд 1-ої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст. 69 КК України, тобто нижче від найнижчої межі, визначеної санкцією ч. 4 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 років.

Надаючи оцінку вимогам обвинуваченого ОСОБА_7 щодо призначення йому покарання, не пов`язаного із позбавленням волі, колегія суддів вважає їх безпідставними.

Призначення особі, визнаній винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, відповідного покарання, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, відноситься до дискреційних повноважень суду.

Судова дискреція (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Окрім того, відповідно до правового висновку, викладеного у постанові ККС у складі ВС від 15.08.2023 у справі №295/424/21 (провадження №51-619км22), процес призначення покарання, а саме врахування усіх факторів, які мають бути взяті до уваги для обрання виду та розміру покарання, слід розцінювати як сукупність етапів, послідовність яких має значення для прийняття обґрунтованого судового рішення в цій частині. При цьому первинним етапом має бути оцінка ступеня тяжкості кримінального правопорушення, який має значною мірою звузити межі для прийняття конкретного рішення щодо виду та розміру покарання. Наступним етапом вже є врахування обставин, які позитивно або негативно характеризують особу винного, та обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання.

Так, суд апеляційної інстанції критично оцінює посилання обвинуваченого ОСОБА_7 як на одну із підстав для призначення йому покарання, не пов`язаного із позбавленням волі, на те, що в умовах ізоляції від суспільства йому не може бути надано кваліфікованої медичної допомоги.

В умовах ізоляції від суспільства особам, засудженим до позбавлення волі надається вся необхідна медична допомога відповідно до Порядку організації надання медичної допомоги засудженим до позбавлення волі, затвердженого Наказом МЮУ, МОЗ України №1348/5/572 від 15.08.2014 (далі - Порядок).

Відповідно до вимог п. 3 Розділу І зазначеного Порядку, медичне обслуговування (амбулаторне, стаціонарне лікування, реабілітація), контроль та аналіз стану здоров`я засуджених організовуються і проводяться медичними працівниками відповідно до законодавства про охорону здоров`я, системи стандартів у сфері охорони здоров`я, клінічних протоколів в порядку, передбаченому законодавством.

Окрім того, засуджений, згідно з положеннями п. 10 Розділу І Порядку, має право на вільний вибір лікаря, закладу охорони здоров`я та вибір методів лікування відповідно до його рекомендацій.

Водночас, приймаючи до уваги те, що обвинувачений ОСОБА_7 є ВІЛ-інфікованим, колегія суддів зауважує на тому, що, відповідно до п. 11 Глави 2 Розділу ІІ Порядку, медична допомога ВІЛ-інфікованим надається відповідно до Порядку організації медичної допомоги хворим на ВІЛ-інфекцію/СНІД, затвердженого наказом МОЗ України №585 від 10.07.2013.

За встановлених обставин, враховуючи те, що ОСОБА_7 в умовах відбування покарання у виді позбавлення волі не позбавлений права на отримання кваліфікованої медичної допомоги, зазначена обвинуваченим обставина стосовно потреби в лікуванні не може слугувати достатньою підставою для призначення йому більш м`якого, ніж позбавлення волі, покарання.

Надаючи оцінку твердженням обвинуваченого з приводу того, що з боку потерпілого ОСОБА_9 мала місце віктимна поведінка, апеляційний суд наголошує на безпідставності таких тверджень та зауважує на наступному.

Віктимна поведінка - це вчинки або дії у конкретних ситуаціях, що впливають на мотивацію та рішення злочинців, а також об`єктивно створюють небезпеку заподіяння шкоди діючому суб`єкту.

Тобто віктимна поведінка потерпілої особи - це ситуація, за якої особа фактично провокує вчинення стосовно неї певного кримінального правопорушення.

В цьому контексті колегія суддів наголошує на тому, що відповідно до формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, з яким повністю погодився обвинувачений ОСОБА_7 під час судового розгляду кримінального провадження, визнавши провину в повному обсязі, потерпілий ОСОБА_9 в момент вчинення ОСОБА_7 інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК У країни перебував у несвідомому стані, тобто спав, внаслідок чого жодним чином не міг спровокувати ОСОБА_7 на вчинення стосовно нього кримінального правопорушення, натомість, ОСОБА_7 , скориставшись сприятливою для нього ситуацією, умисно, тобто усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, здійснив відкрите викрадення майна, належного потерпілому.

З урахуванням викладених обставин, на переконання суду апеляційної інстанції, з боку потерпілого ОСОБА_9 , всупереч твердженням обвинуваченого, не було жодної віктимної поведінки.

Окрім цього, віктимна поведінка жертви кримінального правопорушення в жодному разі не може виступати виправданням дій особи щодо вчинення злочину, а також не може бути врахованою в якості підстави для можливості призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом про кримінальну відповідальність.

Факт добровільного відшкодування обвинуваченим потерпілому ОСОБА_9 майнових збитків вже був врахований судом в якості обставини, яка відповідно до вимог ст. 66 КК України пом`якшує покарання ОСОБА_7 при призначенні йому покарання.

Відтак, з огляду на вищезгадані обставини, колегія суддів не знаходить підстав для призначення обвинуваченому ОСОБА_7 більш м`якого, ніж позбавлення волі, покарання за вчинення інкримінованого йому злочину.

Підсумовуючи викладене, апеляційний суд погоджується із висновком суду 1-ої інстанції та вважає, що призначене обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за вчинення злочину, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, із застосуванням вимог ст. 69 КК України ,у виді позбавлення волі строком на 5 років є необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, тому підстави для призначення йому більш м`якого покарання відсутні.

Водночас, відповідно до ч. 2 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.

Так, колегія суддів окремо зауважує на тому факті, що, обчислюючи обвинуваченому ОСОБА_7 строк відбування покарання, суд 1-ої інстанції допустив помилку.

Відповідно до резолютивної частини оскаржуваного вироку, суд зазначив, що строк відбування покарання у виді позбавлення волі ОСОБА_7 підлягає обчисленню з 19.01.2024 (а.с. 71, зворотна сторона), тобто, вочевидь, з моменту затримання.

При цьому, відповідно до чинної на теперішній час редакції ч. 5 ст. 72 КК України, попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у ч. 1 цієї статті.

Згідно із ч. 1 ст. 1 Закону України «Про попереднє ув`язнення» (далі - Закон), попереднє ув`язнення є запобіжним заходом, який у випадках, передбачених КПК України, застосовується щодо підозрюваного, обвинуваченого (підсудного) та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили.

Підставою для попереднього ув`язнення, відповідно до ст. 3 Закону, є вмотивоване рішення суду про обрання як запобіжного заходу тримання під вартою або про застосування тимчасового чи екстрадиційного арешту, винесене відповідно до Кримінального і Кримінального процесуального кодексів України та/або рішення компетентного органу іноземної держави у випадках, передбачених законом.

На підставі аналізу матеріалів провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_7 був затриманий 19.01.2024 та перебуває у режимі попереднього ув`язнення з моменту застосування стосовно нього ухвалою слідчого судді Приморського райсуду м. Одеси від 20.01.2024 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ще на стадії досудового розслідування вказаного к/п (а.с. 52-54 та 55 відповідно), тобто з 19.01.2024 по теперішній час.

При цьому суд в оскаржуваному вироку, на переконання колегії суддів, безпідставно зазначив щодо початку відліку строку відбування покарання обвинуваченого ОСОБА_7 з моменту його затримання, натомість, такий строк, відповідно до вимог вищевикладеної ч. 5 ст. 72 КК України, визнається строком попереднього ув`язнення та підлягає відповідному зарахуванню у строк відбування покарання у відповідному розрахунку.

Разом із тим, обґрунтовано зараховуючи строк попереднього ув`язнення обвинуваченого ОСОБА_7 у строк відбування покарання з моменту затримання, тобто з 19.01.2024, по день набрання вироком законної сили, суд 1-ої інстанції не зазначив, із якого розрахунку він виходив при такому зарахуванні.

Водночас, згідно з вимогами п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України, у резолютивній частині вироку у разі визнання особи винуватою зазначається, серед іншого, початок строку відбування покарання.

Разом із тим, чинний кримінальний процесуальний закон не передбачає чіткого нормативного врегулювання початку строку відбування покарання у виді позбавлення волі.

Натомість, ч.ч. 1 та 2 ст. 532 КПК України передбачено, що вирок або ухвала суду 1-ої інстанції, ухвала слідчого судді, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

В свою чергу, положення ч. 1 ст. 87 КВК України встановлюють, що особи, засуджені до позбавлення волі, направляються для відбування покарання не раніше спливу триденного та не пізніше десятиденного строку з дня набрання вироком законної сили або з дня надходження із суду розпорядження про виконання вироку, що набрав законної сили.

Системний аналіз вищевикладених вимог закону дає підстави дійти висновку про те, що початок строку відбування покарання у виді позбавлення волі відраховується з дня набрання вироком суду 1-ої інстанції законної сили, при цьому, до такого строку зараховується строк попереднього ув`язнення до моменту набрання таким вироком законної сили.

З урахуванням викладеного апеляційний суд констатує, що суд в резолютивній частині оскаржуваного вироку помилково зазначив, що строк відбування покарання ОСОБА_7 відраховується з моменту затримання, а не набрання вироком законної сили, а також безпідставно, зараховуючи обвинуваченому відповідно до вимог ч. 5 ст. 72 КК України у строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення в період часу з 19.01.2024 по день набрання вироком законної сили, не зазначив із якого саме розрахунку він виходив при такому зарахуванні.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку про необхідність внесення до резолютивної частини вироку відповідних змін, із зазначенням про обчислення строку відбування покарання ОСОБА_7 із моменту набрання вироком законної сили, а також зарахування обвинуваченому ОСОБА_7 у строк відбування покарання строку його попереднього ув`язнення в період часу з 19.01.2024 по день набрання вироком законної сили, тобто по 07.08.2024, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі на підставі ч. 5 ст. 72 КК України.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду 1-ої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити вирок або ухвалу.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 409 КПК України передбачено, що підставою для скасування або зміни судового рішення є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно із вимогами п. 2 ч. 1 ст. 413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність є застосування закону, який не підлягає застосуванню.

З огляду на викладене вище, суд апеляційної інстанції доходить висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги сторони захисту, а також відповідної зміни вироку суду 1-ої інстанції, із внесенням до резолютивної частини відповідних змін стосовно початку обчислення строку відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_7 та зарахування останньому у строк відбування покарання строку його попереднього ув`язнення з мотивів, викладених апеляційним судом вище.

Керуючись ст.ст. 24, 370, 404, 405, 407, 409, 413, 419, 532, 615 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 - задовольнити частково.

Вирок Приморського районного суду м. Одеси від 19.04.2024, яким ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України- змінити.

Абзаци третій та четвертий резолютивної частини вироку викласти в наступній редакції:

«Строк відбування покарання ОСОБА_7 обчислювати з моменту набрання вироком законної сили.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України, зарахувати ОСОБА_7 у строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення в період часу з 19.01.2024 по день набрання вироком законної сили із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.»

В іншій частині вирок суду 1-ої інстанції залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили, а засудженим, який утримується під вартою - в цей же строк з дня отримання копії ухвали.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4