Справа № 202/6595/24
Провадження № 1-кс/202/6183/2024
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2024 року м. Дніпро

Слідчий суддя Індустріального районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_1 ,

секретар ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі клопотання прокурора відділу Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000630 від 24.11.2023 за ознаками злочину, передбаченого ч.4 ст.190, ч.1 ст.255-3 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Після виконання вимог ухвали про повернення клопотання про арешт майна, прокурор звернувся до слідчого судді із клопотанням про арешт майна, яке мотивував тим, що у провадженні СУ ГУНП в Дніпропетровській області, перебуває кримінальне провадженні, зареєстроване в ЄРДР за №0000630 від 24.11.2023 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 255-3 КК України.

03.09.2024 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повідомлено про підозру за ч. 1 ст. 255-3 КК України.

03.09.2024 на підставі ухвали слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська слідчим проведено обшук автомобіля марки BMW X5, державний номерний знак НОМЕР_1 . У ході вказаного обшуку вилучено: автомобіль BMW X5, державний номерний знак НОМЕР_1 ; ключі від вказаного автомобіля; сімхолдери: НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , НОМЕР_5 .

Постановою слідчого від 03.09.2024 виявлені та вилучені речі та документи визнано речовими доказами на підставі ст. 98 КПК України.

Враховуючи викладене просив слідчого суддю накласти арешт на вказане майно з метою збереження речових доказів, конфіскації та спеціальної конфіскації.

Повідомлений належним чином про час та місце розгляду клопотання прокурор до суду не з`явився, що не є перешкодою для розгляду клопотання по суті.

Власник майна про час та місце судового розгляду клопотання був повідомлений належним чином до суду не з`явився, що не є перешкодою для розгляду клопотання по суті.

Слідчий суддя перевіривши надані матеріали клопотання, включаючи витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального провадження, у рамках якого було подане клопотання, об`єктивно, повно та всебічно дослідивши докази по даних матеріалах, дійшов таких висновків.

Клопотання про арешт майна відповідає вимогам ст.171 КПК України.

Відповідно до ч.1 ст.170 КПК України арештом майна є арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Так, слідчим суддею встановлено, що 03.09.2024 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повідомлено про підозру за ч. 1 ст. 255-3 КК України.

03.09.2024 на підставі ухвали слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська слідчим проведено обшук автомобіля марки BMW X5, державний номерний знак НОМЕР_1 . У ході вказаного обшуку вилучено: автомобіль BMW X5, державний номерний знак НОМЕР_1 ; ключі від вказаного автомобіля; сімхолдери: НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , НОМЕР_5 .

Постановою слідчого від 03.09.2024 виявлені та вилучені речі та документи визнано речовими доказами на підставі ст. 98 КПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України метою арешту майна є збереження речових доказів, забезпечення цивільного позову у кримінальному провадженні, забезпечення конфіскації або спеціальної конфіскації. Арештованим може бути майно, яким володіє, користується чи розпоряджається підозрюваний, обвинувачений, засуджений, треті особи, юридична особа, до якої може бути застосовано заходи кримінально-правового характеру за рішенням, ухвалою суду, слідчого судді.

Приписами ч.10 ст. 170 КПК України передбачено, що арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Відповідно до вимог ч.2 ст.173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні; можливість спеціальної конфіскації майна; розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Відповідно до ст.98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберігали на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінального протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом.

Частиною 1 ст. 255-3 КК України передбачена кримінальна відповідальність за звернення до особи, яка завідомо для винного може здійснювати злочинний вплив, зокрема до особи, яка перебуває у статусі суб`єкта підвищеного злочинного впливу, у тому числі у статусі "вора в законі", з метою застосування нею такого впливу.

Статтею 131 КПК України арешт майна віднесений до заходів забезпечення кримінального провадження, які відповідно до ч. 3 ст. 132 КПК застосовуються у разу доведення стороною обвинувачення трьох складових - обґрунтованої підозри вчинення кримінального правопорушення певного степеню тяжкості; підтвердження того, що потреби досудового розслідування виправдовують саме такий ступень втручання у права та свободи особи; існування даних, що застосування ініційованого заходу забезпечить виконання постановленого завдання.

Таким чином, частиною 3 ст.132 КПК встановлено три групи обставин, недоведеність яких усуває застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Слідчий суддя звертає увагу на те, що тягар доказування перед слідчим суддею, судом наявності підстав застосування заходів забезпечення кримінального провадження покладено на слідчого та прокурора, як на суб`єктів, які здійснюють кримінальне провадження.

З матеріалів, доданих слідчим до клопотання, навіть на рівні припущення неможливо встановити, яке доказове значення для кримінального провадження, мають вилучені під час обшуку у ОСОБА_4 речі.

Щодо арешту майна на автомобіль з метою конфіскації за вироком суду або спеціальної конфіскації слідчий суддя зазначає, що автомобіль є власністю підозрюваного, але кримінальне провадження знаходиться на початковій стадії, а відтак накладення арешту на транспортний засіб з метою його можливої конфіскації за вироком суду є передчасним та призведе до непропорційного втручання у право власності. При цьому слідчим суддею враховано, що санкція інкримінованої ОСОБА_4 статті не передбачає обов`язкової конфіскації майна.

Також слідчий суддя зазначає, що відповідно до ч.1 ст.96-1 КК України спеціальна конфіскація полягає у примусовому безоплатному вилученні за рішенням суду у власність держави грошей, цінностей та іншого майна у випадках, визначених цим Кодексом, за умови вчинення умисного кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, за які передбачено основне покарання у виді позбавлення волі або штрафу понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а так само передбаченого частиною першою статті 150, статтею 154, частинами другою і третьою статті 159-1, частиною першою статті 190, статтею 192, частиною першою статей 204, 209-1, 210, частинами першою і другою статей 212, 212-1, частиною першою статей 222, 229, 239-1, 239-2, частиною другою статті 244, частиною першою статей 248, 249, частинами першою і другою статті 300, частиною першою статей 301, 302, 310, 311, 313, 318, 319, 362, статтею 363, частиною першою статей 363-1, 364-1, 365-2 цього Кодексу.

Відповідно до ч.4 ст.96-2 КК України гроші, цінності, в тому числі кошти, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, інше майно, зазначені в цій статті, підлягають спеціальній конфіскації у третьої особи, якщо вона набула таке майно від підозрюваного, обвинуваченого, особи, яка переслідується за вчинення суспільно небезпечного діяння у віці, з якого не настає кримінальна відповідальність, або в стані неосудності, чи іншої особи безоплатно, за ринкову ціну або за ціну вищу чи нижчу ринкової вартості, і знала або повинна була і могла знати, що таке майно відповідає будь-якій із ознак, зазначених у пунктах 1-4 частини першої цієї статті.

Вищезазначені відомості щодо третьої особи повинні бути встановлені в судовому порядку на підставі достатності доказів.

Спеціальна конфіскація не може бути застосована до майна, яке перебуває у власності добросовісного набувача.

Відтак, твердження органу досудового розслідування під час звернення із клопотанням про арешт майна, належним чином не підтверджені допустимими в розуміння ст.86 КПК України доказами, а отже клопотання задоволенню не підлягає.

При цьому слідчим суддею враховано, що статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Стаття 17 Загальної декларації прав людини проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини. Конвенція про захист прав і основоположних свобод є міжнародним договором, який закріплює певний перелік найбільш важливих для людини суб`єктивних прав. Складовою цієї Конвенції є окремі протоколи, які доповнюють та розвивають її положення. Статтею 1 Протоколу №1 до Конвенції встановлено, що «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальним принципам міжнародного права».

Згідно вимог ч.5 ст.9 КПК України, слідчий суддя враховує, що виходячи з положень Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.

Керуючись ст. ст. 40, 98, 100, 131, 132, ч. 2 ст. 167, ч.2 ст. 168, ст. ст. 170-175, 309, 395 КПК України, слідчий суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1