Справа № 165/653/23 Провадження №11-кп/802/351/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 вересня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю

секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

неповнолітнього обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

представника потерпілої - ОСОБА_9 ,

законного представника обвинуваченого ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000635 від 02.12.2022 року за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 в інтересах неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Нововолинського міського суду Волинської області від 20 лютого 2024 року стосовно ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И В:

Даним вироком неповнолітнього ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Нововолинська Волинської області, українця, громадянина України, з базовою середньою освітою, студента 2 курсу ДНЗ «Нововолинський центр професійно-технічної освіти», зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживачого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 визначено обчислювати з 20 лютого 2024 року, зарахувавши ОСОБА_7 у строк покарання у виді позбавлення волі строк попереднього ув`язнення з 02 грудня 2022 року до 19 лютого 2024 року включно з розрахунку, що одному дню попереднього ув`язнення відповідає один день позбавлення волі.

Запобіжний захід у виді взяття під варту до набрання вироком законної сили залишено обвинуваченому ОСОБА_7 без змін.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_11 задоволено частково.

Визначено стягнути із законного представника неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_7 ОСОБА_10 на користь ОСОБА_11 500 000 (п`ятсот тисяч) гривень моральної шкоди.

Вироком суду вирішено долю процесуальних витрат, арештованого майна та речових доказів.

Згідно з вироком суду, обвинувачений ОСОБА_7 близько 23 години 50 хвилин 01 грудня 2022 року, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, неподалік будинку АДРЕСА_3 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, діючи з прямим умислом, усвідомлюючи протиправність та суспільну небезпеку своїх дій, керуючись метою заподіяння тілесних ушкоджень іншій людині, умисно, наніс один удар ножем, який утримував у правій руці, в ліву частину черевної порожнини ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , чим заподіяв потерпілому тілесні ушкодження у виді: колено-різане поранення живота на лівій бічній поверхні, проникаюче в черевну порожнину, з ушкодженням по ходу ранового каналу: клітковини біля лоханки лівої нирки, брижі тонкої кишки, стінки черевного відділу аорти з чисельними деструктивно-інфільтруючими та розшаровуючими крововиливами в жировій клітковині в місцях ушкоджень, які були небезпечні для життя в момент заподіяння внаслідок чого останнього було госпіталізовано до КНП «Нововолинська ЦМЛ». Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 90 від 12.01.2023 року, вищевказані ушкодження мають ознаки тяжкого тілесного ушкодження по ознаці небезпечності для життя/

У подальшому, близько 00 годин 50 хвилин 02.12.2022 року в приміщенні реанімаційного відділення КНП «Нововолинська ЦМЛ» ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , від отриманих тілесних ушкоджень помер. Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 90 від 12.01.2023 року, смерть ОСОБА_12 наступила від гострої крововтрати внаслідок колено-різаного поранення живота, проникаючого в черевну порожнину з ушкодженням по ходу ранового каналу клітковини біля лоханки лівої нирки, брижі тонкої кишки та стінки черевного відділу аорти, які є у прямому причинно-наслідковому зв`язку між отриманою травмою та настанням смерті.

Таким чином, ОСОБА_7 своїми умисними діями, які виразилися у умисному тяжкому тілесному ушкодженні, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілого, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.121 КК України.

У поданій апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 оскаржує вирок у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Перш за все, апелянт звертає увагу на повне визнання неповнолітнім обвинуваченим своєї вини у завданні ножового поранення ОСОБА_12 , активне сприяння розкриттю злочину, щире розкаяння у вчиненому, прохання вибачення у потерпілої. Сторона захисту вказує, що ні свідки, ні обвинувачений не можуть повно та об`єктивно відтворити обставини конфлікту між ОСОБА_7 та ОСОБА_12 , який відбувався в темноті, за нерівних фізичних даних останніх. На переконання захисника, дії ОСОБА_7 були зумовлені потребою негайно відвернути посягання на його фізичну недоторканість з боку потерпілого, а не умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_12 , що свідчить про перевищення меж необхідної оборони. При цьому, слід акцентувати увагу на поведінці обвинуваченого після вчиненого, а саме, що обвинувачений надавав допомогу ОСОБА_12 , просив у нього вибачення. Суд не надав належної правової оцінки обстановці злочину та не врахував небезпеку, яка загрожувала ОСОБА_7 , не реальне співвідношення сил потерпілого та обвинуваченого, неготовність останнього до побиття, що вказує, на думку захисника, на необхідність перекваліфікації дій неповнолітнього ОСОБА_7 ч.2 ст.121 КК України на ст.124 КК України.

Захисник просить оскаржений вирок суду скасувати та ухвалити новий, яким перекваліфікувати дії ОСОБА_7 на ст.124 КК України та призначити йому покарання в межах санкції статті 124 КК України.

У поданих до суду запереченнях:

- прокурор вказує, що в судовому засіданні повністю спростовані доводи сторони захисту щодо наявності в діях ОСОБА_7 саме складу кримінального правопорушення, передбаченого ст.124 КК України. Акцентує увагу, що свідки ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 одноголосно зауважили про відсутність у ОСОБА_7 необхідності наносити удар ножем ОСОБА_12 , оскільки штовханина вже припинилася, а обвинувачений підбіг та наніс удар ножем потерпілому, який того не очікував і не мав можливості захищатися. Крім того, про наявність у ОСОБА_7 умислу саме на вчинення тяжкого тілесного ушкодження, також вказує спосіб, знаряддя злочину, характер і локалізація тілесних ушкоджень у потерпілого. Сторона захисту просить залишити апеляційну скаргу захисника без задоволення, а вирок Нововолинського міського суду Волинської області від 20 лютого 2024 року - без змін.

- представник потерпілої ОСОБА_11 адвокат ОСОБА_9 наводить аналогічні, викладеним в запереченні прокурора, доводи. Зазначає про відсутність підстав для перекваліфікації дій ОСОБА_7 з ч.2 ст.121 КК України на ст.124 КК України. Вказує, що доводи захисника щодо відсутності у обвинуваченого прямого умислу та мети на заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень і спрямування такого виключно на самозахист з метою припинення побиття потерпілим, який був фізично міцнішим не знайшли свого підтвердження в матеріалах кримінального провадження. З огляду на вказане, представник потерпілої повністю погоджується з вироком суду першої інстанції як в частині кваліфікації, так і в частині призначеної міри покарання, а тому просить подану захисником обвинуваченого апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Заслухавши доповідача, який виклав суть вироку суду першої інстанції, основні доводи апеляційної скарги, думку обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу, думку прокурора, яка заперечила проти задоволення апеляції, представника потерпілого, який заперечив вимоги апеляйціної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто таким, яке ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду і оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, які мають значення для кримінального провадження.

Вказаних вимог закону місцевим судом при ухваленні оскарженого судового рішення в повній мірі дотримано.

Згідно правил ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, а саме умисному тяжкому тілесному ушкодженні, тобто умисному тяжкому тілесному ушкодженні, небезпечному для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілого, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і підтверджені наявними в матеріалах справи та наведеними у вироку доказами, дослідженими в судовому засіданні, яким дана належна оцінка.

Перш за все, слід звернути увагу, що перевіряючи доводи сторони захисту щодо необхідності перекваліфікації дій ОСОБА_7 з ч.2 ст.121 КК України на ст.124 КК України апеляційний суд вважає їх безпідставними.

Так, відповідно до ст.124 КК України, кримінальна відповідальність передбачена за умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, вчинене у разі перевищення меж необхідної оборони або у разі перевищення заходів, необхідних для затримання злочинця.

А згідно положень ч.1 ст.36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Приписами ч.3 ст.36 КК України визначено, що перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту.

Особливістю злочину, вчиненого з перевищенням меж необхідної оборони, є специфіка його мотиву, а саме прагнення захистити інтереси особи, держави, суспільні інтереси, життя, здоров`я чи права того, хто обороняється, чи іншої особи від суспільно небезпечного посягання.

Для вирішення питання про кваліфікацію діяння, пов`язаного з настанням смерті особи, зокрема, щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному конкретному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.

Зазначене узгоджується з рішенням, наведеним у постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 01.07.2021 року (справа № 663/2520/16-к, провадження № 51-1449км21).

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, обвинувачений та його захисник під час розгляду справи апеляційним судом вказували, що ОСОБА_7 дістав розкладного ножа та завдав потерпілому удар ножем, з метою припинення побиття та для захисту від неправомірних насильницьких дій потерпілого, які становили реальну небезпеку для здоров`я і супроводжувалися отриманням тілесних ушкоджень ОСОБА_7 .

Місцевий суд вказані доводи обвинуваченого та його захисника належним чином перевірив, обставини щодо побиття сильнішим слабшого за відсутності сторонніх осіб, а також можливе спрямування дій ОСОБА_7 на відвернення протиправних насильницьких дій (побиття) з боку потерпілого та спростував покликання сторони захисту дослідженими доказами, з чим повністю погоджується колегія суддів.

Стан необхідної оборони існує лише протягом наявності суспільного небезпечного посягання, яке має початковий і кінцевий момент. Право на необхідну оборону виникає з моменту створення особою, яка здійснює посягання, реальної небезпеки заподіяння істотної шкоди охоронюваним суспільним відносинам (життю і здоров`ю), а його кінцевим моментом є припинення таких дій і усвідомлення (реальна можливість усвідомлення) особою, яка здійснює захист, факту остаточного припинення особою, яка здійснює посягання, суспільно-небезпечних дій.

При цьому, заподіяння шкоди особі, яка здійснює посягання, обумовлено необхідністю негайного відвернення або припинення такого посягання. Необхідність негайного відвернення або припинення суспільного небезпечного посягання виникає там і тоді, де і коли зволікання з боку того, хто обороняється, в заподіянні шкоди нападнику, загрожує негайною і невідворотною шкодою для правоохоронюваних інтересів.

Будучи допитаним місцевим судом обвинувачений ОСОБА_7 суду показав, що частково визнав себе винним у вчиненні інкримінованого злочину, не заперечив, що від його дій настали такі наслідки, але зазначив, що не згоден з висунутим обвинуваченням щодо мотиву, мети та умислу, який був спрямований не на заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, а на самозахист. Мета полягала у досягненні цілі припинити побиття його потерпілим ОСОБА_16 , а мотив захиститися від неправомірних дій потерпілого, який був фізично міцнішим.

Загалом обвинувачений детально описав обставини події, які відбулися 01.12.2022 року, а саме виниклий словесний конфлікт з ОСОБА_16 та подальшу бійку, яка супроводжувалася криками та шарпаниною. Наголосив, що потерпілий першим наніс йому удар рукою в обличчя, а у відповідь, він, ОСОБА_7 , вдарив ОСОБА_17 в обличчя, тоді ОСОБА_17 другий раз вдарив його в плече і він відійшов та дістав розкладного ножа і наніс цим ножем один удар в ліву сторону живота, бо хотів налякати ОСОБА_17 , коли той підійшов. Відчув, що ніж увійшов. Після цього викинув ножа, та побачив, як ОСОБА_17 відходить і падає на спину. Зазначив, що ОСОБА_17 трохи вищий від нього за зростом і старший за віком. Стверджував, що не було такого, щоб їх з ОСОБА_17 хтось розтягував, оскільки друзі вийшли з машини, коли вже ОСОБА_17 впав. ОСОБА_18 викликала швидку, друзі почали обурюватися його поведінкою, хвилин 10-15 чекали приїзду карети швидкої медичної допомоги.

Ствердив, що відбувалося побиття, а не конфлікт, і ОСОБА_17 бив його, а йому було боляче і страшно та у нього були зафіксовані тілесні ушкодження на тілі, в тому числі на обличчі зліва, і гематоми на затилку, які утворилися від ударів ОСОБА_17 . Зазначив про застосування ножа саме в момент нанесення йому ОСОБА_17 чергового удару. Поміж тим, відразу визнавав свою вину і не може пояснити чому це сталося.

Проте, допитані місцевим судом свідки ОСОБА_13 , ОСОБА_19 , ОСОБА_15 , будучи попереджені про кримінальну відповідальність за надання завідома неправдивих показань, суду першої інстанції одноголосно показали, що ОСОБА_13 та ОСОБА_19 намагалися розборонити потерпілого та обвинуваченого. Вказані показання свідків спростовують показання обвинуваченого, що з машини друзі вийшли, коли вже ОСОБА_17 впав і їх ніхто не розтягував під час бійки.

Свідок ОСОБА_13 вказав, що відштовхнув ОСОБА_12 спочатку в одну сторону, а після того як ОСОБА_7 та ОСОБА_12 знову зчепилися відпихнув потерпілого в іншу сторону. Незважаючи на це, обвинувачений ОСОБА_7 , обійшовши стороною ОСОБА_19 , знову наблизився до потерпілого і застосовуючи небезпечний предмет, зокрема, складний ніж, попередньо розклавши його рухаючись в напрямку до ОСОБА_12 , наніс останньому один удар цим ножем у ліву частину живота.

Свідок ОСОБА_19 підтвердив надані показання свідком ОСОБА_13 та чітко ствердив, що розбороняв потерпілого та обвинуваченого під час бійки. Крім того вказав, що коли обернувся йти в бік до машини, то ОСОБА_7 ще раз підбіг до ОСОБА_20 і вони повторно зіштовхнулися між собою, а надалі останній підійшов до нього і сказав, що ОСОБА_21 напевно його порнув.

Вказані вище свідки допитані у суді першої інстанції, надали вичерпні і взаємоузгоджені показання, що відповідають змісту зібраних письмових доказів, а тому не викликають сумніву у їх достовірності.

Крім того, об`єктивність своїх показань свідки ОСОБА_19 , ОСОБА_22 та ОСОБА_15 підтвердили і під час слідчих експериментів за їх участю, під час яких детально описали події, які відбулися 01.12.2022 року та обставини конфлікту, бійки між ОСОБА_12 та ОСОБА_7 .

Таким чином, в основу вироку суд першої інстанції, на думку колегії суддів, обґрунтовано поклав показання вказаних вище свідків і безпосередньо досліджені в судовому засіданні письмові докази.

Поміж тим, аналізуючи вказані вище показання можливо дійти висновку, що ОСОБА_7 завдав удар ножем потерпілому в той момент, коли свідки після вчинення дій задля завершення бійки та відштовхування обвинуваченого та потерпілого в різні боки, вважали конфлікт уже закінченим. Разом з тим, сам ОСОБА_7 вказував, що після удару потерпілого відійшов від нього, а тоді дістав розкладного ножа і наніс цим ножем удар ОСОБА_23 в ліву сторону живота, бо хотів налякати його.

Як встановлено показаннями зазначених вище свідків не підтвердилася і версія сторони захисту, що потерпілий був фізично сильнішим за обвинуваченого.

Отже, конфлікт, який супроводжувався нанесенням його учасниками один одному руками не значної кількості ударів в обличчя, тулуб, протягом нетривалого часу в присутності сторонніх осіб, на допомогу яких міг би розраховувати обвинувачений, був би вичерпаний, якби обвинувачений ОСОБА_7 не витягнув ножа і не розклав його, підбігши до ОСОБА_24 , в обхід ОСОБА_25 після того, як їх розборонили з потерпілим.

Про наявність у обвинуваченого умислу саме на вчинення тяжкого тілесного ушкодження, також вказує спосіб, знаряддя злочину, характер і локалізація тілесного ушкодження у потерпілого, удар було нанесено в живіт, дія травмувального предмета була направлена зліва направо, знизу вверх, дещо спереду назад, тобто в життєво-важливий орган з такою силою, що було пошарово пошкоджено одяг, спричинено колюче-різане поранення живота, проникаюче в черевну порожнину живота з ушкодженням по ходу ранового каналу навколо ниркової клітковини, брижі тонкої кишки та стінки черевного відділу аорти. Вказаний механізм безперечно свідчить про спрямованість прямого умислу на спричинення потерпілому тяжких тілесних ушкоджень.

При цьому, та обставина, що першим удар рукою в обличчя наніс обвинуваченому потерпілий не свідчить про те, що ОСОБА_7 не міг обрати інший варіант поведінки, не пов`язаний із застосуванням ножа по відношенню до ОСОБА_12 , який як встановлено судом першої інстанції не мав фізичної переваги перед обвинуваченим, навіть будучи дещо старшим за віком.

З аналогічних підстав є необґрунтованими доводи захисника, що ОСОБА_7 наніс удар ножем в момент чергового нанесення ОСОБА_12 удару рукою в ділянку голови обвинуваченого, тобто захищався від потерпілого. Як вже зазначалося вище удар ножем був здійснений, коли бійка була припинена свідками і саме обвинувачений оббігши ОСОБА_19 підбіг до ОСОБА_12 та наніс удар.

З наведених обставин апеляційний суд вважає ОСОБА_7 мав реальну можливість уникнути продовження конфлікту задля своєї безпеки, оскільки конфлікт відбувався за присутності інших осіб, які вживали заходів для припинення бійки чи залишення місця події, ураховуючи, що бійка відбувалася на відкритій місцевості і обвинувачений не був обмежений у просторі.

Також колегія суддів вважає, що для будь-якої безсторонньої особи є очевидним той факт, що обвинувачений, який хоча і є неповнолітнім, однак згідно висновку судово-психіатричного експерта №61 від 12.01.2023 року міг усвідомлювати свої дії та керувати ними, умисно наносячи удар розкладним ножем потерпілому в живіт з лівого боку, тобто в життєво важливий орган, свідомо припускав настання наслідків, оскільки розумів, що у результаті таких його дій потерпілий неодмінно отримає тілесні ушкодження, від яких може померти.

На думку апеляційного суду, такі дії обвинуваченого за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, тому судом першої інстанції правильно кваліфіковано дії ОСОБА_7 саме за ч.2 ст.121 КК України.

Ураховуючи наведене, доводи захисника про заподіяння ОСОБА_7 удару ножем потерпілому з метою захисту та перевищення, при цьому, меж необхідної оборони не знайшли свого підтвердження ні під час судового розгляду в суді першої інстанції, ні під час апеляційного розгляду.

Таким чином, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції дійшов правильного та обгрунтованого висновку, що дії обвинуваченого були спрямовані на умисне заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_12 після явно закінченого посягання на його правоохоронювані інтереси, тому наведені обставини слід розцінювати, як бажання спричинити шкоду останньому (розправитися), тому такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, набувають протиправного характеру і підлягають кваліфікації за ч.2 ст.121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що диспозицією ст.124 КК України не охоплюється такий наслідок як смерть особи при завданні умисних тяжких тілесних ушкоджень у разі перевищення меж необхідної оборони, що вимагає окремого мотивованого аналізу аспектів співвідношення обсягу висунутого особі й визнаного судом доведеним обвинувачення з межами диспозиції відповідної статті (частини статті) Особливої частини КК України.

Висновки суду першої інстанції про доведеність висунутого ОСОБА_7 обвинувачення, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів та юридична кваліфікація його дій за ч.2 ст.121 КК України апеляційний суд вважає обґрунтованими, оскільки вони відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджуються зібраними письмовими доказами, які досліджені, перевірені та належно оцінені судом першої інстанції.

Наведені місцевим судом у вироку докази зібрані у відповідності до вимог кримінального процесуального закону, обґрунтовано визнані належними, достатніми та допустимими. Правильність висновків суду щодо наведених доказів у суду апеляційної інстанції сумнівів не викликає та не спростовується доводами апеляційної скарги захисника щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

У процесі перевірки матеріалів кримінального провадження апеляційний суд не встановив істотних процесуальних порушень при збиранні, дослідженні і оцінці доказів, які б ставили під сумнів обґрунтованість висновків суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 та правильність кваліфікації його дій.

Незгода обвинуваченого та його захисника з кваліфікацією дій ОСОБА_7 є лише способом захисту і намаганням спростувати докази, які об`єктивно вказують на вчинення ОСОБА_7 саме кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України.

Водночас виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Домірність покарання за злочин є проявом справедливості як однієї з основоположних засад кримінального провадження.

Згідно зі ст.65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Приписами ст.102 КК України передбачено, що покарання у виді позбавлення волі призначається неповнолітньому за тяжкий злочин - на строк не більше семи років.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції призначаючи покарання ОСОБА_7 в повній мірі дотримався вказаних вимог закону.

На переконання колегії суддів, покарання призначене неповнолітньому обвинуваченому ОСОБА_7 за ч.2 ст.121 КК України відповідає меті та вимогам, передбаченим статтями 50, 65 КК України, є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Ураховуючи зазначене вище, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що відсутні обґрунтовані підстави для задоволення вимог апеляційної скарги захисника обвинуваченого, а тому подану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржений вирок без змін.

На підставі наведеного і керуючись ст.ст.376, 404, 407 КПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_8 в інтересах неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Нововолинського міського суду Волинської області від 20 лютого 2024 року стосовно ОСОБА_7 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення її апеляційним судом, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Головуючий:

Судді: