КРОПИВНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ провадження 11-кп/4809/802/24 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія - 392 ч. 2 КПК України Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.11.2024 року м. Кропивницький

Колегія суддів Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

переглянула у письмовому провадженні, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_5 , ухвалу Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 28.10.2024 про продовження стосовно обвинуваченого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів до 26 грудня 2024 року, включно, із визначенням застави у розмірі 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 80 520 гривень.

ВСТАНОВИЛА:

У провадженні Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області перебуває судова справа (обвинувальний акт) про обвинувачення ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 125, ч. 1 ст. 162, ч. 4 ст. 186 КК України /ЄУН 389/619/23, кримінальне провадження №0000076 від 17.01.2023/.

У межах даного кримінального провадження, за клопотанням прокурора, судом першої інстанції розглянуто питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 , клопотання прокурора задоволене.

Судом встановлено наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ст. 177 КПК України, які не перестали існувати і не зменшились у тому обсязі, як їх раніше встановлено.

Враховано судом тяжкість інкримінованих ОСОБА_5 кримінальних правопорушень, як вчинення грабежу, яке відноситься до категорії умисних тяжких, корисливого, покарання за яке передбачає позбавлення волі на строк до десяти років, незаконного позбавлення волі або викрадення людини, яке є умисним, нетяжким злочином і карається обмеженням волі на строк до трьох років або позбавленням волі на той самий строк, легкого тілесного ушкодження, яке є кримінальним проступком і карається штрафом до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадськими роботами на строк до двохсот годин, або виправними роботами на строк до одного року, особу обвинуваченого, який не має міцних соціальних зв`язків, безробітного, судимого.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_5 не погоджується із ухвалою суду і просить скасувати її та застосувати стосовно нього запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.

Вказує, що йому інкриміноване вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, проте його дії не мають жодного відношення до грабежу. Він до потерпілої не застосовував жодного насилля чи примусу, і вона підтверджує цей факт.

Свідки у кримінальному провадженні, зокрема, ОСОБА_6 заводить суд в оману, надає неправдиві показання. Такі показання суперечать іншим доказам у справі.

Ризики, заявлені прокурором, свого підтвердження не знаходять, вони є домислами прокурора.

Він зауважує, що вже перебував на особистому зобов`язанні і не порушував покладених на нього обов`язків. Він не чинив впливу на потерпілу і свідків, не переховувався від досудового розслідування, з`являючись на всі виклики.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши виділені матеріали, зваживши доводи апеляційної скарги, колегією суддів зауважується про наступне.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого; вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Згідно із ч. 3 ст. 331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

При розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст. 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, ряд інших обставин та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Положеннями ч. 1 ст. 183 КПК України визначено: тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Як встановлено ч. 3 ст. 199 КПК України, клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити: виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

При цьому, у відповідності до ч. 5 ст. 199 КПК України слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини та роз`яснень Пленуму ВСУ (Постанова №4 від 25.04.2003р. «Про практику застосування судами запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та продовження строків тримання під вартою на стадіях дізнання та досудового слідства»), тримання під вартою направлено на полегшення здійснення правосуддя та забезпечення громадського порядку та обирається як запобіжний захід при наявності підстав вважати, що інші (більш м`які) запобіжні заходи, можуть не забезпечити виконання підозрюваним (обвинуваченим) обов`язків та його належної поведінки.

Ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (рішення ЄСПЛ «Панченко проти Росії»). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення ЄСПЛ «Бекчиєв проти Молдови»).

Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи, позицію ЄСПЛ, яка висвітлена в рішенні від 20 травня 2010 року у справі «Москаленко проти України», - суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину.

У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначено, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Врахування тяжкості злочину має раціональний зміст, оскільки тяжкість свідчить про ступінь суспільної небезпечності особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем ймовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризики ухилення підозрюваного від слідства, суду (рішення ЄСПЛ «W проти Швейцарії»).

Рішенням ЄСПЛ «Клоот проти Бельгії» визначено: «Серйозність обвинувачення може служити для суду підставою для постановлення рішення про поміщення та утримання підозрюваного під вартою з метою запобігання спробі вчинення подальших правопорушень. Однак, необхідно, щоб небезпека була явною, а запобіжний захід необхідним в світлі обставин справи і, зокрема, біографії та характеристики особи, про яку йдеться».

Слід враховувати вимоги статей 5, 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та положень, встановлених у рішеннях Європейського суду з прав людини щодо необхідності дотримання розумних строків тримання особи під вартою.

Застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не повинне перебувати за межами розумних строків, необхідних для вирішення провадження і забезпечення належної поведінки обвинуваченого на цей період, та його продовження, - має бути співрозмірним меті заходу, і має забезпечить виконання засад судочинства і змагального процесу відповідно до процедур гл. 18 КПК України.

Вимог закону місцевий суд дотримався.

Суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та обґрунтовано прийшов до висновків про існування обставин, які перешкоджають завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про тримання особи під вартою.

Як слідує з матеріалів клопотання, у провадженні Знам`янського міськрайонного суду перебуває судова справа про обвинувачення ОСОБА_5 .

ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 186, ч. 1 ст. 125, ч.1 ст. 146 КК України.

ОСОБА_5 , 14.01.2023, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння по місцю свого проживання, реалізуючи виниклий умисел на незаконне проникнення до чужого житла, шляхом відчинення не запертих вхідних дверей, проник до житлового будинку ОСОБА_7 , пробувши там 10 хвилин, залишив будинок та домоволодіння.

Того ж дня, 14.01.2023, у проміжок часу з 17 години 00 хвилин по 17 годину 30 хвилин, ОСОБА_5 , перебуваючи у домоволодінні ОСОБА_7 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, реалізуючи умисел на спричинення потерпілій тілесних ушкоджень, спричинив їй удар рукою в праву частину обличчя, а також три удари ногою в область голови, завдавши тілесних ушкоджень у вигляді синців обличчя, рани тім`яної частини голови.

Крім того, 14.01.2023, у той же проміжок часу, ОСОБА_5 перебуваючи у будинку ОСОБА_7 , де тоді ж перебували власне ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , реалізуючи раптово виниклий умисел на відкрите викрадення чужого майна, підійшовши до ОСОБА_10 , взявши її праву руку та зафіксувавши своєю рукою у такий спосіб, що потерпіла не змогла чинити фізичний опір, зняв з безіменного пальця правої руки потерпілої каблучку, виготовлену із золота, якою розпорядився у подальшому на власний розсуд.

Кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 186 КК України (грабіж) є умисним, корисливим, тяжким злочином, карається позбавленням волі на строк від семи до десяти років, кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 146 КК України (незаконне позбавлення волі або викрадення людини) є нетяжким злочином і карається обмеженням волі на строк до трьох років або позбавленням волі на той самий строк., кримінальний проступок інкримінований ОСОБА_5 за ч.1 ст. 125 КК України, карається штрафом до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадськими роботами на строк до двохсот годин, або виправними роботами на строк до одного року.

Відповідно до ст. 178 КПК України врахуванню підлягають такі обставини: ОСОБА_5 безробітний, без утриманців, міцних соціальних зв`язків не має.

Крім того, береться до уваги, що ОСОБА_5 судимий, судимість не погашена і не знята.

Можливо стверджувати, що процесуальні ризики, передбачені ст. 177 КПК України, які були заявлені під час попереднього застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не зменшилися, не перестали існувати, й виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою.

Зважаючи на тяжкість інкримінованих злочинів, розуміючи, яка міра покарання загрожуватиме йому у разі визнання винуватим, обвинувачений ОСОБА_5 , не маючи міцних соціальних зв`язків, може переховуватись від суду з метою уникнення відповідальності за вчинення злочинів, залишити територію області.

Також є підстави вважати, що з метою уникнення кримінальної відповідальності, обвинувачений може впливати на потерпілу і свідків у кримінальному провадженні. При цьому, зауважується, що при встановленні наявності ризику впливу на свідків та потерпілих слід враховувати встановлену Кримінальним процесуальним кодексом України процедуру отримання показань від осіб, які є свідками, потерпілими у кримінальному провадженні, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224, ч. 4 ст. 95 КПК України, а отже ризик впливу на свідків та потерпілих існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й продовжує існувати на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків, потерпілих та дослідження їх судом.

Слід брати до уваги, що безробіття, відсутність сталого джерела доходу, заробітку або іншого законного джерела отримання коштів до існування, може спонукати ОСОБА_5 вдатися до спроб збагачення за кошт чужого майна, а тому є об`єктивні підстави вважати, що існує ризик вчинення обвинуваченим нового кримінального правопорушення (зокрема проти власності) у разі застосування стосовно нього більш м`якого запобіжного заходу.

При вирішенні питання продовження строку дії стосовно обвинуваченого ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, судом належно аналізовано й взято до уваги всі обставини і можливі ризики.

Наразі більш м`які запобіжні заходи, зазначені у ст. 176 КПК України, не зможуть забезпечити належне виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, також запобігти встановленим ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Відтак, з огляду на зазначене вище, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, доводи апеляційної скарги свого підтвердження не знайшли, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 376, 406, 407, 418, 419, 422-1, 424 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 , залишити без задоволення.

Ухвалу Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 28.10.2024 про продовження стосовно обвинуваченого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів до 26 грудня 2024 року, включно, із визначенням застави у розмірі 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 80 520 гривень, залишити без змін.

Ухвала Кропивницького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_11 ОСОБА_4