Дата документу 26.09.2024 Справа № 334/5186/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №334/5186/24 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/994/24 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія ст.199 КПК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула 26 вересня 2024 року в м.Запоріжжя в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні матеріали оскарження ухвали Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 31 липня 2024 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м.Запоріжжя, який не працює, не одружений, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1, ч.2 ст.114-2 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 - в режимі відеоконференції EASYCON,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 - в режимі відеоконференції EASYCON,

обвинуваченого ОСОБА_6 - в режимі відеоконференції з приміщенням ДУ «Запорізький слідчий ізолятор».

Захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_8 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на ухвалу Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 31 липня 2024 року, якою задоволене клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу щодо ОСОБА_6 та продовжений строк дії запобіжного заходу щодо останнього у виді тримання під вартою строком на 60 (шістдесят) днів, тобто до 30 вересня 2024 року включно, з можливістю внесення застави у розмірі 600 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає суму 1 816 800 гривень, та у разі її внесення з покладенням обов`язків, передбачених ст.194 КПК України.

Своє рішення суд першої інстанції мотивував наявністю ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, та тим, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів, не пов`язаних з триманням під вартою, не забезпечить належної поведінки обвинуваченого.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_8 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та обрати щодо обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід у виді застави у мінімальному розмірі, а саме 20 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

В обґрунтування своєї скарги зазначає про відсутність ризиків, передбачених ст.177 КПК України.

Зауважує на тому, що обставини, викладені в клопотанні прокурора, є викривленими та не відповідають дійсним обставинам справи, що також не було враховано судом першої інстанції.

Сторона захисту наголошує на тому, що стан здоров`я обвинуваченого ОСОБА_6 під час перебування в слідчому ізоляторі суттєво погіршився та належного лікування в умовах слідчого ізолятору останній не отримує, оскільки ОСОБА_6 для здійснення лікування необхідне оперативне втручання.

На думку захисника, подальше тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 не відповідає цілям і задачам правосуддя, враховуючи погіршення стану його здоров`я.

Також, сторона захисту посилається на безпідставність застосування судом застави у розмірі, який перевищує встановлені ч.5 ст.182 КПК України межі і є занадто надмірним для обвинуваченого ОСОБА_6 .

Згідно з ухвалою суду, 25 червня 2024 року до Ленінського районного суду м. Запоріжжя надійшов обвинувальний акт з реєстром матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000089 відомості щодо якого внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 18 січня 2024 року, за обвинуваченням ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1, ч.2 ст.114-2 КК України.

Прокурором відділу нагляду за додержанням законів регіональним органом безпеки Запорізької обласної прокуратури було подано клопотання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_6 .

Обґрунтовуючи своє клопотання прокурор доводив суду, що наразі підстави для продовження обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді гримання під вартою без визначення застави продовжують існувати, а саме, що ОСОБА_6 може переховуватися від суду (п.1 ч.1 ст.177 КПК України), оскільки будучи адміністратором телеграм-каналу «Supernova+» з великою аудиторію підписників, завдяки яким останній має стабільний прибуток, дозволить останньому перебуваючи на більш м`якому запобіжному заході переховуватися від суду шляхом виїзду в інші міста на території України. Його діяльність дозволяє здійснювати адміністрування будь-де на території Україна та за її межами, маючи доступ до всесвітньої межері Інтернет.

Крім того, обвинувачений може знищити, сховати або спотворити речі чи документи, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, що також є ризиком, встановлений п.2 ч.1 ст.177 КПК України, оскільки за допомогою інших електронних пристроїв ОСОБА_6 буде мати можливість знищіти листування та видалити особистий телеграм-канал « ІНФОРМАЦІЯ_2 » з мобільного додатку системі миттєвого обміну повідомленнями «Telegram» шляхом вводу паролів доступу.

Також, прокурор доводив, той факт, що оскільки ОСОБА_6 є одним з адміністраторів телеграм-канал «Supernova+», він може вчиняти аналогічні або інші кримінальні правопорушення, що є ризиком, встановленим п.5 ч.1 ст.177 КПК України.

Крім того, на думку прокурора, існує ризик того, що обвинувачений зможе залучити підписників свого телеграм- каналу та інших сторонніх осіб для розголосу та повідомлення усіх обставин кримінального провадження, що як наслідок, може призвести до перешкоджання проведення всебічного, повного і неупередженого судового розгляду.

Прокурор вважає, що суспільно-політична обстановка, а також той факт, що м.Запоріжжя на теперішній час знаходиться в безпосередній близькості до території ведення активних бойових дій та тимчасово окупованих територій російською федерацією Запорізької області, де органи Національної поліції в Запорізької області не здатні на цей час забезпечити заходи кримінальних правопорушень та запобігти скоєнню інших злочинів, запобіжний захід, обраний ОСОБА_6 на досудовому слідстві, має бути продовжений.

Обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник-адвокат ОСОБА_8 категорично заперечували проти продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, вказавши, зокрема, що вказані в клопотанні прокурора ризики та твердження недоведені та необґрунтовані матеріалами клопотання, фактичними обставинами, у т.ч. щодо можливості виїзду ОСОБА_6 за межі м.Запоріжжя або кордони України в умовах воєнного стану.

Крім того, захисник вказував, що телеграм-канал «Supernova+» мав декілька адміністраторів, а ОСОБА_6 всіляким чином сприяв слідству, а саме - повідомив про паролі доступу до телефону та аккаунту, повідомив про наявність декількох адміністраторів каналу, що свідчить про відсутність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, в контексті обставин цієї справи. Наведене спростовує наявність будь-яких ризиків щодо приховання чи спотворення будь-яких відомостей, оскільки ОСОБА_6 сприяв органу досудового розслідування в отриманні всіх необхідних відомостей, і будь-яких тверджень про протилежне ніде не міститься.

Також, захисник вказує, що на цей час завершене досудове розслідування, прокурором та слідчим зібрані усі докази, які на їх думку доводять будь-які порушення у діях ОСОБА_6 , що також спростовує ризик знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення.

Крім того, захисник зазначив, що в умовах слідчого ізолятора значно погіршився стан здоров`я обвинуваченого ОСОБА_6 , якому необхідний огляд лікаря, призначення відповідних аналізів та лікування. На неодноразові звернення про отримання медичної допомоги, ОСОБА_6 в усній формі лікарем повідомлено, що для здійснення лікування йому потрібне оперативне втручання, що неможливо здійснити в умовах ДУ «Запорізький слідчий ізолятор».

Через погіршення стану здоров`я ОСОБА_6 , утримання його надалі під вартою є проявом катування та тортур, нелюдського та принижуючого гідність поводження із ОСОБА_6 , з огляду на що подальше тримання під вартою ОСОБА_6 очевидно не відповідає цілям і задачам правосуддя, враховуючи погіршення стану його здоров`я.

Додатково захисник доводив суду, що ОСОБА_6 , як один із адміністраторів телеграм-каналу «Supernova+», на систематичній та послідовній основі неодноразово здійснював заходи щодо фінансової підтримки Збройних Сил України та постійно висловлював проукраїнську, патріотичну позицію щодо відбиття військової агресії російської федерації, що очевидно свідчить про позитивну та проактивну роль ОСОБА_6 у спростуванні російських фейків про причини чи підстави нападу на Україну.

Отже, на переконання захисника, на час проведення судового засідання по справі, фактично відсутні ризики, які передбачені ст.177 КПК України, у тому числі ті, які на момент обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою враховувалися слідчим суддею, що є достатньою та вагомою підставою для пом`якшення запобіжного заходу ОСОБА_6 .

Захисник наголошував на тому, що при ухваленні рішення, суд першої інстанції має взяти до уваги рішення Конституційного Суд України, яким зазначено, що під час застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою за частиною шостою статті 176 Кодексу є можливість, за певних підстав та обставин, визначених статтями 177, 178 Кодексу, застосувати заставу як більш м`який запобіжний захід. Отже, за частиною шостою статті 176 Кодексу запобіжний у вигляді тримання під вартою не визначено як безальтернативний винятковий запобіжний захід.

З урахуванням викладених вище доводів, сторона захисту вважає достатнім та правильним на цей час обрання стосовно ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту в нічний час з 22 год. 00 хв. до 06 год.00 хв. за місцем його мешкання, а саме за адресою: АДРЕСА_1 або визначити альтернативний запобіжний захід триманню під вартою, а саме заставу.

Обвинувачений повністю погодився з позицією свого захисника.

Заслухавши доповідь судді; аргументи обвинуваченого ОСОБА_6 , його захисника-адвоката ОСОБА_8 на підтримання апеляційної скарги; прокурора, який заперечував проти доводів апеляційної скарги; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання підлягає задоволенню частково, з таких підстав.

Як зазначено у ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

З метою досягнення завдань кримінального провадження та для належного здійснення правосуддя у справах про вчинення кримінального правопорушення у КПК України передбачено заходи забезпечення кримінального провадження, до яких належить, зокрема, тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою (статті 131, 176, 183 КПК України).

Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України. До цих ризиків належать такі спроби підозрюваного, обвинуваченого, як переховування від органів досудового розслідування та/або суду; знищення, переховування або спотворення будь-яких речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконний вплив на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином; вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому особа підозрюється, обвинувачується.

Звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою, та обставини, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою (ч.3 ст.199 КПК України).

Клопотання прокурора вказаним вимогам відповідає та має всі необхідні відомості, передбачені кримінальним процесуальним законодавством, а доводи сторони захисту про протилежне є непереконливими.

Наведені у клопотанні прокурора підстави для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 перевірялись судом першої інстанції при розгляді клопотання. При цьому у судовому засіданні заслухані пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 , доводи його захисника, думка прокурора, та з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо продовження строку тримання особи під вартою.

Так, із наданих матеріалів оскарження ухвали убачається, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1, ч.2 ст.114-2 КК України, які є не тяжким та тяжким злочинами.

Докази сторін будуть перевірятися та оцінюватися судом першої інстанції у відповідності до вимог чинного кримінального процесуального законодавства.

Перевіривши наявні матеріали провадження, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що ризики, вказані прокурором у клопотанні, не зменшились та існують на цей час.

Такими ризиками є: ризик переховування від суду; незаконного впливу на свідків у цьому кримінальному провадженні; ризик знищення, приховання або спотворення будь-якої із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; ризик продовження кримінального правопорушення, у якому особа обвинувачується - з огляду на характер висунутого обвинувачення, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованих йому правопорушень, відомості про особу обвинуваченого, який хоч і є раніше не судимою особою, проте наразі обвинувачується у вчиненні в т.ч. тяжкого злочину в умовах воєнного стану, за який, передбачено суворе покарання виключно у виді позбавлення волі на тривалий строк, обвинувачений ОСОБА_6 офіційно не працює, постійного джерела доходів не має, в наявних матеріалах провадження відсутні відомості, які б свідчили про наявність у обвинуваченого міцних соціальних зв`язків.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції і вважає, що викладене в сукупності свідчить про наявність ризиків, на які посилається прокурор, передбачених ч.1 ст.177 КПК України.

Оцінивши всі вищевказані обставини у сукупності, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що задля забезпечення цього провадження необхідно продовжити строк тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, оскільки ризики, які існували на момент застосування до останнього вказаного запобіжного заходу, не зменшились, з огляду на особу обвинуваченого, характер та ступінь тяжкості інкримінованих останньому правопорушень та суворість можливого покарання.

Практика ЄСПЛ не вбачає тяжкість обвинувачення або підозри самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, таке обвинувачення або підозра у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі "Ілійков проти Болгарії" №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що "суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів".

Аналогічна позиція викладена у рішенні ЄСПЛ від 10 лютого 2011 року у справі "Харченко проти України", де зазначено, що на етапі розгляду питання щодо взяття заявника під варту аргументами на користь такого рішення стали серйозність звинувачень, пред`явлених заявникові, та ризик його втечі.

Отже, висновок суду першої інстанції не суперечить як національному законодавству, так і практиці Європейського Суду з прав людини, на яку послався суд, згідно з якою, допустимими підставами для взяття й тримання особи під вартою є наявність із боку цієї особи таких загроз як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків та інших осіб, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину, за умови доведеності таких ризиків (рішення у справах «Смірнов проти Росії» від 24 липня 2003 року; «Вемгофф проти Німеччини» від 27 червня 1968 року; «Штегмюллер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Мацнеттер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Летельєр проти Франції» від 26 червня 1991 року та ін.).

З урахуванням фактичних обставин кримінального провадження та відомостей про особу обвинуваченого, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність продовження застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки встановлені ризики не зменшились, та інші більш м`які запобіжні заходи будуть недостатніми для запобігання цих ризиків.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції врахував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість тримання особи під вартою, суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і вимогам Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, та своїм рішенням забезпечив високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, та ті, що заявлені при апеляційному розгляді стороною захисту в т.ч. обвинуваченим ОСОБА_6 , на думку колегії суддів, правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.

Зокрема, доводи сторони захисту щодо відсутності ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, перевірялися судом та спростовані в оскаржуваній ухвалі, яка є належним чином вмотивованою, а доводи захисника про протилежне суперечать змісту самої ухвали.

В ухвалі зазначені обставини, з урахуванням яких суд дійшов висновку про неможливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу.

На думку колегії суддів, ризики, які встановлені судом першої інстанції, є обґрунтованими та підтвердженими наявними в справі доказами.

Свої висновки про необхідність продовження строку тримання обвинуваченого під вартою суд належним чином вмотивував.

З приводу доводів сторони захисту про те, що обставини, викладені в клопотанні прокурора є викривленими та не відповідають дійсним обставинам справи, колегія суддів звертає увагу на таке.

Вимоги до клопотання про продовження строку тримання особи під вартою визначені у ст.184 КПК України.

Колегією суддів встановлено, що клопотання прокурора вищевказаним вимогам в цілому відповідає, має всі необхідні відомості, передбачені кримінальним процесуальним законодавством та є належним чином вмотивованим.

В клопотанні прокурор послався на обставини, які на його думку, доводять існування вищевказаних ризиків та вказують на неможливість цим ризикам запобігти шляхом застосування до обвинуваченого іншого ніж тримання під вартою запобіжного заходу.

За змістом клопотання, прокурор обґрунтовував наявність ризиків характером та фактичними обставинами інкримінованих ОСОБА_6 кримінальних правопорушень, ступенем їх тяжкості та суворістю покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у вищевказаних правопорушеннях, відомостями про особу обвинуваченого.

Колегія суддів звертає увагу на те, що клопотання прокурором подано (відповідно і розглядалось) на стадії судового розгляду.

Колегія суддів вважає, що прокурором доведено, що вищенаведені ризики існують, тому суд дійшов правильного висновку про необхідність задоволення поданого клопотання.

На думку колегії суддів, обраний стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід з урахуванням його тривалості не виходить за межі розумного строку, відповідає особі обвинуваченого, характеру та тяжкості діянь, які йому інкримінуються.

Відомостей про те, що обвинувачений ОСОБА_6 за станом здоров`я не може утримуватися в умовах СІЗО, в матеріалах провадження відсутні, та при апеляційному розгляді суду апеляційної інстанції таких відомостей не надано.

Разом з цим, після повідомлення захисником адвокатом ОСОБА_8 про те, що стан здоров`я обвинуваченого ОСОБА_6 під час перебування в слідчому ізоляторі суттєво погіршився та про те, що належного обстеження та лікування в умовах слідчого ізолятора він не отримує, колегія суддів, в порядку ст.206 КПК України, з метою недопущення конституційних прав обвинуваченого, постановила ухвалу, якою доручила начальнику Філії ДУ «Центр охорони здоров`я Державної кримінально виконавчої служби України» в Запорізькій області організувати здійснення обстеження обвинуваченого ОСОБА_6 за наявності на це його згоди та за потреби забезпечити належне лікування останнього.

Перевіряючи доводи сторони захисту про непомірність для обвинуваченого ОСОБА_6 визначеного судом розміру застави, колегія суддів звертає увагу на таке.

Відповідно до вимог ч.3 ст.183 КПК України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Згідно з положеннями ч.4 ст.182 КПК України, розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Як зазначено вище, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1, ч.2 ст.114-2 КК України, які є не тяжким та тяжким злочинами.

Відповідно до вимог п.2 ч.5 ст.182 КК України, розмір застави визначається щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину, - від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

При цьому, відповідно до абз.2 ч.5 ст.182 КПК України, у виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.

Проте, в оскаржуваній ухвалі суд першої інстанції, визначаючи обвинуваченому ОСОБА_6 заставу в якості альтернативного запобіжного заходу у розмірі 600 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 1 816 800 гривень, що перевищує встановлену процесуальним законом межу для тяжких злочинів, не зазначив, в чому саме полягає виключність цього випадку та не мотивував належним чином своє рішення в частині визначеного розміру застави.

В свою чергу, на думку колегії суддів, застава у розмірі, передбаченому п.2 ч.5 ст.182 КПК України, здатна забезпечити виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків у разі її внесення.

Таким чином, враховуючи обставини кримінального правопорушення, майновий та сімейний стан обвинуваченого, а також встановлені ризики, колегія суддів вважає за необхідне визначити розмір застави, як альтернативного запобіжного заходу щодо обвинуваченого - 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Отже, оскаржувана ухвала на підставі ст.ст.407-409 КПК України, підлягає зміні в зазначеній частині.

Разом з тим, щодо визначеного судом першої інстанції строку дії оскаржуваної ухвали, колегія суддів звертає увагу на таке.

Відповідно до вимог ч.1 ст.197 КПК України, строк дії ухвали слідчого судді, суду про тримання під вартою або продовження строку тримання під вартою не може перевищувати шістдесяти днів.

Проте, оскаржуваною ухвалою суд першої інстанції помилково продовжив строк дії запобіжного заходу щодо обвинуваченого до 30 вересня 2024 року включно, що перевищує шістдесят днів.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає за необхідне змінити вказану ухвалу на підставі ст.ст.407-408 КПК України, встановивши і визначити, що строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_6 , продовжений до 28 вересня 2024 року включно.

В подальшому питання щодо запобіжного заходу стосовно обвинуваченого має вирішуватися в порядку, передбаченому ст.331 КПК України.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального законодавства, які були б підставою для скасування оскаржуваної ухвали, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.407, 422-1 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_8 задовольнити частково.

Ухвалу Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 31 липня 2024 року, якою задоволене клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу щодо ОСОБА_6 та продовжений строк дії запобіжного заходу щодо останнього у виді тримання під вартою строком на 60 (шістдесят) днів, тобто до 30 вересня 2024 року включно, з можливістю внесення застави у розмірі 600 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 1 816 800 гривень, та у разі її внесення з покладенням обов`язків, передбачених ст.194 КПК України, змінити в частині визначення розміру застави та строку дії зазначеної ухвали.

Визначити заставу у розмірі - 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 242 240 (двісті сорок дві тисячі двісті сорок) грн.

Встановити строк дії зазначеної ухвали до 28 вересня 2024 року включно.

У решті ухвалу залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4