Провадження № 1-кп/679/17/2024
Справа № 679/478/23
У Х В А Л А

Іменем України

19 вересня 2024 року м. Нетішин

Нетішинський міський суд Хмельницької області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Нетішин Хмельницької області кримінальне провадження за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Говурдак Чарджоуської області республіки Туркменістан, громадянина України, який фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ст. 336 КК України,

ВСТАНОВИВ:

На розгляді Нетішинського міського суду Хмельницької області перебуває вказане кримінальне провадження.

Захисником у судовому засіданні було заявлено клопотання про закриття кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 за ч. 4 ст. 185 КК України на підставі п. 41 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з втратою чинності закону, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

Обвинувачений ОСОБА_5 підтримав клопотання свого захисника та не заперечував проти закриття кримінального провадження стосовно нього за ч. 4 ст. 185 КК України на підставі п. 41 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Прокурор вважав клопотання обґрунтованим та не заперечував проти закриття кримінального провадження на підставі п. 41 ч. 1 ст. 284 КПК України. При цьому зауважив, що на даний час питання закриття кримінального провадження з цієї підстави перебуває на розгляді Великої Палати Верховного Суду, проте дана обставина не може бути підставою для відмови у задоволенні клопотання захисника про закриття кримінального провадження.

Потерпіла судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій також вказала, що при визначенні міри покарання покладається на розсуд суду.

Заслухавши клопотання захисника, а також думку обвинуваченого та прокурора, дослідивши матеріали кримінального провадження, суд дійшов наступних висновків.

Згідно з обвинувальним актом, який надійшов до суду, ОСОБА_5 обвинувачується в тому, що він будучи раніше неодноразово судимим за вчинення майнових злочинів, останнього разу 19.05.2021 року Нетішинським міським судом в Хмельницькій області за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді обмеження волі строком 1 рік 6 місяців та ч. 1 ст. 360 КК України до покарання у виді обмеження волі строком 1 рік, на підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено покарання у виді обмеження волі строком 1 рік 6 місяців, на шлях виправлення не став та повторно вчинив новий умисний злочин.

Так, 04.01.2023 року близько 11 години 00 хвилин, ОСОБА_5 , перебуваючи в приміщенні магазину «Копійка все від 3 гривень», що розташований по АДРЕСА_2 , керуючись корисливим мотивом, з метою вчинення крадіжки чужого майна, повторно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, вирішив таємно заволодіти особистим майном ОСОБА_6 , продавця вищевказаного магазину, яка з метою продажу власного годинника, розмістила його на вітрині магазину.

Реалізуючи свій злочинний умисел на викрадення чужого майна, в умовах воєнного стану, що введений Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні» із змінами внесеними Указом Президента України №757/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», ОСОБА_5 , користуючись тим, що потерпіла ОСОБА_6 , відволіклася до інших відвідувачів вказаного магазину, повторно, таємно, викрав належний потерпілій смарт годинник марки «Smart Mioband PRO Silver», після чого покинув місце події.

Викраденим майном, ОСОБА_5 розпорядився на власний розсуд, а саме 11.02.2023 року, продав смарт годинник марки «Smart Mioband PRO Silver» для ОСОБА_7 за грошові кошти в сумі 150 гривень, чим завдав потерпілій ОСОБА_6 матеріальної шкоди на загальну суму 1185 гривень 80 копійок.

Таким чином, дії ОСОБА_5 органом досудового розслідування були кваліфіковані за ч. 4 ст. 185 КК України як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, в умовах воєнного стану.

На час, до якого відноситься інкриміноване обвинуваченому ОСОБА_5 діяння, положення ч. 1 ст. 51 КУпАП діяли в редакції Закону № 1449-VI від 04.06.2009, згідно з якими було встановлено адміністративну відповідальність за дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати.

Викрадення чужого майна вважалося дрібним, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення не перевищувала 0,2 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (ч. 3 ст. 51 КУпАП в редакції Закону № 1449-VI від 04.06.2009).

Згідно з п. 5 підрозділу 1 розділу ХХ Податкового кодексу України якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 гривень, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної пп. 169.1.1 п. 169.1 ст. 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року.

Відповідно до пп. 169.1.1 п. 169.1 ст. 169 розділу IV Податкового кодексу України податкова соціальна пільга дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), встановленому законом на 1 січня звітного податкового року.

З 01.01.2023 набрав чинності Закон України «Про Державний бюджет України на 2023 рік», яким встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб на 01.01.2023 в сумі 2684 грн. Отже, податкова соціальна пільга у 2023 році складала 1342 грн (3028 грн х 50%).

Положеннями ст. 185 КК України встановлено кримінальну відповідальність за таємне викрадення чужого майна (крадіжку).

У нормах Кримінального кодексу України не встановлено розміру вартості майна, що є предметом крадіжки.

Таким чином, відповідно до ч. 3 ст. 51 КУпАП у редакції Закону № 1449-VI від 04.06.2009 у 2023 році на час, до якого відноситься інкриміноване ОСОБА_5 діяння, крадіжка чужого майна вважалася дрібною, якщо вартість такого майна на момент здійснення правопорушення не перевищувала 0,2 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, тобто 268,40 грн. Якщо вартість викраденого майна перевищувала цю суму, то наставала кримінальна відповідальність.

Отже, таємне викрадення чужого майна вартістю до 268,40 грн на час, до якого відноситься інкриміноване ОСОБА_5 діяння, кваліфікувалося за ч. 1 ст. 51 КУпАП, як дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, а таємне викрадення чужого майна вартістю понад 268,40 грн за ч. 1 ст. 185 КК України (крадіжка), а за наявності інших кваліфікуючих ознак (наприклад, вчинення в умовах воєнного стану) за відповідною частиною статті 185 КК України (у даному випадку за ч. 4 ст. 185 КК України).

З 09.08.2024 набув чинності Закон України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» № 3886-IX від 18.07.2024.

Цим Законом статтю 51 КУпАП викладено в новій редакції.

Так, згідно з ч. 1 ст. 51 КУпАП у редакції Закону № 3886-IX від 18.07.2024, чинній з 09.08.2024, встановлено адміністративну відповідальність за дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення не перевищує 0,5 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Відповідно до ч. 2 ст. 51 КУпАП в редакції Закону № 3886-IX від 18.07.2024, чинній з 09.08.2024, встановлено адміністративну відповідальність за дії, передбачені частиною першою цієї статті, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення становить від 0,5 до двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння (ч. 2 ст. 4 КК України).

Зміни до законодавства України про кримінальну відповідальність можуть вноситися виключно законами про внесення змін до цього Кодексу та/або до кримінального процесуального законодавства України, та/або до законодавства України про адміністративні правопорушення (ч. 6 ст. 3 КК України).

Закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість (ч. 1 ст. 5 КК України).

У правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.01.2021 у справі 0306/7567/12 наголошується, що у випадках, коли новий закон про кримінальну відповідальність покращує юридичне становище особи, він поширюється і на діяння, вчинені до набрання ним чинності, тобто застосовується принцип ретроактивності. Зазначений підхід закріплено у ч. 1 ст. 58 Конституції України, відповідно до якої закони та інші нормативно-правові акти, що пом`якшують або скасовують відповідальність, мають зворотну дію в часі.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 17.09.2009 у справі «Скоппола проти Італії» зауважує, що забороняючи застосування більш суворого покарання, ніж те, що було застосовне на час вчинення кримінального правопорушення, ст. 7 Конвенції не виключає надання обвинуваченому переваги у більш м`якому покаранні, котре передбачається законодавством, яке набрало чинності вже після вчинення правопорушення. Частиною принципу верховенства права (а ст. 7 Конвенції є його важливою частиною) є очікування від суду застосування до кожного караного діяння такого покарання, котре законодавець вважає пропорційним. Накладення більш суворого покарання лише на тій підставі, що воно було передбачене на час вчинення злочину, означатиме застосування правил про наступність дії кримінальних законів у часі на шкоду обвинуваченого. Крім того, це буде прирівнюватись до ігнорування будь-якої сприятливої для обвинуваченого законодавчої зміни, що може набрати чинності перед його засудженням та під час призначення покарання, порівняно з тими покараннями, котрі держава (та й спільнота, яку вона представляє) тепер уже вважають надмірними. Обов`язок застосувати з-поміж кількох кримінальних законів той, який є найбільш сприятливим для обвинуваченого, є проясненням правил наступності дії кримінальних законів у часі, правил, котрі узгоджуються з іншим важливим елементом ст. 7 Конвенції передбачуваністю покарання.

Отже, у даному випадку має місце часткова декриміналізація діянь, які полягають у крадіжці майна вартістю до двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що у 2023 році становила 2684 грн (1342 х 2), а відтак суд дійшов висновку, що втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність вчиненого ОСОБА_5 діяння, оскільки вартість майна, у здійсненні крадіжки, у якій він обвинувачується, згідно з обвинувальним актом становить 1185,80 грн, що не перевищує двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян на момент інкримінованого діяння (2684 грн).

Оскільки згідно з обвинувальним актом сума викраденого ОСОБА_5 майна становить 1185,80 грн, вказані дії ОСОБА_5 необхідно кваліфікувати за відповідною частиною Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Згідно з п. 41 ч. 1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

Частиною 7 ст. 284 КПК України передбачено, що ухвала про закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої пунктом 41 частини першої або пунктом 12 частини другої цієї статті, постановляється судом з урахуванням особливостей, визначених статтею 4792 цього Кодексу.

Суд здійснює судове провадження щодо діяння, кримінальна протиправність якого була встановлена законом, що втратив чинність, у загальному порядку, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 4792 КПК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 4792 КПК України якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння, суд зупиняє судовий розгляд і запитує згоду обвинуваченого на закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої пунктом 41 частини першої статті 284 цього Кодексу. Суд закриває кримінальне провадження на цій підставі, якщо обвинувачений проти цього не заперечує. За відсутності згоди обвинуваченого та в разі, якщо судом встановлено вчинення ним діяння, кримінальна протиправність якого була встановлена законом, що втратив чинність, суд постановляє ухвалу про закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої пунктом 12 частини другої статті 284 цього Кодексу. Якщо судом не встановлено, що обвинуваченим вчинено діяння, кримінальна протиправність якого була встановлена законом, що втратив чинність, суд ухвалює виправдувальний вирок.

За таких обставин, суд вважає за необхідне задовольнити клопотання захисника та закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_5 в частині вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, на підставі п. 41 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку із втратою чинності закону, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння, що інкримінується обвинуваченому, який не заперечував проти закриття кримінального провадження з відповідної підстави.

Цивільній позов у кримінальному провадженні за ч. 4 ст. 185 КК України не заявлений, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушення у розмірі 1185,80 грн відшкодовано в повному обсязі.

Доля речового доказу підлягає вирішенню відповідно до ст. 100 КПК України.

Прокурор у судовому засіданні подав клопотання про застосування обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжного заходу у виді домашнього арешту.

Обґрунтовуючи своє клопотання прокурор зазначив, що необхідно застосувати обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжний захід у виді домашнього арешту, оскільки продовжують існувати ризики, передбачені п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: переховування від органів досудового розслідування або суду, оскільки може мати на меті уникнення відповідальності, так як один із злочинів у яких обвинувачується ОСОБА_5 відноситься до категорії тяжких, останній ніде не зареєстрований, офіційно не працює, постійного доходу не має, не одружений та дітей не має; можливість впливу обвинуваченим на потерпілу і свідків, які не допитані, з метою перешкоджання повному та всебічному розгляду справи; продовжити вчиняти кримінальне правопорушення, оскільки обвинувачений неодноразово судимий за вчинення майнових злочинів. Вважає, що застосування більш м`якого запобіжного заходу не зможе забезпечити виконання обвинуваченим, покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам реалізації вищевказаних ризиків.

Обвинувачений ОСОБА_5 заперечував проти задоволення клопотання прокурора.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_4 , заперечувала проти застосування запобіжного заходу у виді домашнього арешту, посилаючись на сумлінне виконання обвинуваченим покладених на нього судом обов`язків під час застосування домашнього арешту раніше, враховуючи необґрунтованість та зменшення ризиків, вказаних прокурором.

Заслухавши учасників судового провадження, дослідивши клопотання, суд приходить до наступних висновків.

Ухвалою Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 19.04.2023 ОСОБА_5 у рамках кримінального провадження, внесеного 10.03.2023 до ЄРДР за № 0000418, за підозрою останнього за ч. 4 ст. 185, ст. 336 КК України, було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою терміном на 60 днів, строк дії якого до 17.06.2023.

Ухвалою Нетішинського міського суду Хмельницької області від 30 травня 2023 року обвинуваченому ОСОБА_5 , було обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту строком на два місяці, тобто до 30 липня 2023 року, включно, з покладенням на нього наступних обов`язків: - не залишати місце постійного проживання, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , у період часу з 21:00 до 06:00 наступного дня без дозволу уповноваженої особи Шепетівського районного управління поліції ГУНП в Хмельницькій області, прокурора та/або суду, за виключенням випадків необхідності отримання термінової медичної допомоги; - прибувати до суду по першому виклику у зазначений ним час; - повідомляти суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи; - утримуватися від спілкування з потерпілою та свідками у вказаному кримінальному провадженні; - здати на зберігання до Нетішинського міського сектору Державної міграційної служби України в Хмельницькій області паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України та в`їзд в Україну (за наявності). Ухвалою суду від 20.07.2023 запобіжний захід у виді домашнього арешту обвинуваченому ОСОБА_5 було продовжено, проте змінено обов`язок не залишати місце постійного проживання, а саме в частині часу дії такого обов`язку, ухвалено не залишати місце постійного проживання з 22:00 до 06:00. В подальшому ухвалами суду дію запобіжного заходу обвинуваченому було продовжено до 07.08.2024, з покладенням відповідних обов`язків, визначених ухвалою від 20.07.2023.

Відповідно до ч. 6 ст. 22 КПК України суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків. У ході судового провадження сторона обвинувачення зобов`язана доводити реальність ризиків, що виправдовують обмеження свободи, в іншому випадку суд може змінити запобіжний захід на більш м`який.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 3 ст. 331 KПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Згідно зі ст. ст. 131, 132 КПК України запобіжні заходи є заходами забезпечення кримінального провадження і застосовуються на підставі ухвали слідчого судді або суду.

Відповідно до ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 178 КПК України, крім наявності ризиків, зазначених у ст. 177 КПК України, тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, а також вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним кримінального правопорушення; вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців є одними з обставин, що враховуються при обранні запобіжного заходу.

За ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Згідно із ч. 4 ст. 194 КПК України якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктом 3 частини першої цієї статті, слідчий суддя, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного, обвинуваченого обов`язки, передбачені частинами п`ятою та шостою цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV, передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику. У цьому контексті має враховуватися, зокрема, особистість обвинуваченого, його моральні переконання, майновий стан і зв`язки з державою, в якій він зазнає судового переслідування. Ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна (рішення Європейського суду з прав людини Panchenko v. Russia (Панченко проти росії), § 106). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення Європейського суду з прав людини Becciev v. Moldova (Бекчиєв проти Молдови) § 58). Цей ризик також зменшується зі збігом часу. У той же час серйозність покарання є релевантною обставиною. Загальним принципом є також те, що суд має розглянути можливість застосування інших (альтернативних) більш м`яких запобіжних заходів.

Ризик того, що обвинувачений буде перешкоджати належному відправленню судочинства не може оцінюватись абстрактно. У справі Becciev v. Moldova (Бекчиєв проти Молдови) від 4 жовтня 2005 року Європейський суд з прав людини вказав, що факт такого перешкоджання має бути підтверджено доказами.

Неодноразово продовжуючи строки дії запобіжного заходу у виді домашнього арешту щодо обвинуваченого суд вже враховував вказані прокурором ризики.

Разом з тим, суд вважає, що найбільша реальність настання ризику переховування від суду та ризик імовірного впливу на певних осіб протягом певного часу може мати місце лише на початкових стадіях досудового розслідування і судового розгляду та в подальшому повинно обов`язково підтверджуватися реальними фактами. При цьому сама по собі тяжкість пред`явленого обвинувачення не може слугувати виправданням тривалих періодів застосування домашнього арешту.

Доказів того, що на даний час обвинувачений може переховуватися від правосуддя, суду не надано, більш того, прокурором підтверджено, що жодних порушень застосованих до обвинуваченого обмежень останній не допускав. Судовий розгляд з об`єктивних причин не закінчено, продовжується розгляд справи по суті. На даний час у зв`язку із введеням на території України воєнного стану, постійними обстрілами енергетичної інфраструктури країни, що призводить до відключення електричної енергії на конкретно невизначений час, оголошенням «Повітряної тривоги» розгляд даного кримінального провадження може відкладатися на великі терміни, через не пов`язані із діями обвинуваченого обставинами, до відновлення повноцінного енергопостачання до приміщення Нетішинського міського суду Хмельницької області. Вказані обставини вже неодноразово мали місце протягом розгляду кримінального провадження. В той же час, поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою.

Також судом враховується та обставина, що щодо обвинуваченого зменшено обсяг обвинувачення, а саме суд дійшов висновку про закриття кримінального провадження в частині обвинувачення за ч. 4 ст. 185 КК України.

При цьому суд також враховує положення ч. 2 ст. 318 КПК України, згідно з якими судовий розгляд здійснюється в судовому засіданні з обов`язковою участю сторін кримінального провадження.

Таким чином, суд вважає, що для розгляду справи існує переконлива необхідність в застосуванні до обвинуваченого запобіжного заходу, який би був достатнім для забезпечення його прибуття за викликом до суду, утримання від спілкування з певними особами.

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про необхідність обрання запобіжного заходу обвинуваченому та застосування стосовно нього запобіжного заходу у виді особистого зобов`язання з покладенням обов`язків, передбачених КПК України, який, на переконання суду, цілком буде забезпечувати належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Відповідно до ст.179 КПК України особисте зобов`язання полягає у покладенні на підозрюваного, обвинуваченого зобов`язання виконувати покладені на нього слідчим суддею, судом обов`язки, передбачені статтею 194 цього Кодексу. Підозрюваному, обвинуваченому письмово під розпис повідомляються покладені на нього обов`язки та роз`яснюється, що в разі їх невиконання до нього може бути застосований більш жорсткий запобіжний захід і на нього може бути накладено грошове стягнення в розмірі від 0,25 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб до 2 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Контроль за виконанням особистого зобов`язання здійснює слідчий, а якщо справа перебуває у провадженні суду, - прокурор.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 100, 177, 179, 194, 196, 284, 331, 369-372, 4792 КПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Клопотання захисника про закриття кримінального провадження в частині обвинувачення ОСОБА_5 за ч. 4 ст. 185 КК України задовольнити.

Закрити кримінальне провадження, яке внесене до ЄРДР 10.03.2023 за № 0000418 за обвинуваченням ОСОБА_5 в частині вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, на підставі п. 41 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з втратою чинності закону, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

Речовий доказ, а саме годинник марки «Smart Mioband PRO Silver», який відповідно до квитанції №№ 2191 знаходиться у камері зберігання речових доказів СВ Шепетівського РУП ГУНП повернути потерпілій ОСОБА_6 за належністю, скасувавши арешт, накладений ухвалою слідчого судді Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області № 688/1071/23 від 15.03.2023.

Клопотання прокурора про застосування запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_5 задовольнити частково.

Застосувати стосовно обвинуваченого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , запобіжний захід у виді особистого зобов`язання, поклавши на нього строком на два місяці, тобто до 19 листопада 2024 року, включно, наступні обов`язки:

- не відлучатися з АДРЕСА_1 без дозволу прокурора або суду;

- прибувати до суду по першому виклику у зазначений ним час;

- повідомляти суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи;

- утримуватися від спілкування зі свідками у вказаному кримінальному провадженні;

- здати на зберігання до Нетішинського міського сектору Державної міграційної служби України в Хмельницькій області свій паспорт для виїзду за кордон (за наявності).

Роз`яснити обвинуваченому, що в разі невиконання покладених обов`язків до нього може бути застосований більш жорсткий запобіжний захід і на нього може бути накладено грошове стягнення в розмірі від 0,25 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб до 2 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

В решті вимог клопотання прокурора відмовити.

Контроль за виконанням ухвали в частині застосування до обвинуваченого запобіжного заходу покласти на прокурора.

Ухвала в частині закриття кримінального провадження може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Хмельницького апеляційного суду через Нетішинський міський суд Хмельницької області протягом семи днів із дня оголошення ухвали. У разі, якщо ухвала була постановлена без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга може бути подана протягом семи днів із дня отримання копії ухвали. Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

В іншій частині ухвала підлягає негайному виконанню з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1