ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2024 року м. Дніпро

Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі Індустріального районного суду м.Дніпропетровська кримінальне провадження, яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0006161 від 16 липня 2024 року відносно:

ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с.Птиче Доманівського району Миколаївської області, громадянина України, маючого повну загальну середню освіту, одруженого, маючого на утриманні неповнолітню дочку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,військовослужбовця військової служби за призовом під час мобілізації, на особливийперіод, номер обслуги 3 відділення 3 механізованого взводу 2 механізованої роти 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , молодшого сержанта, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.402 КК України -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до обвинувального акта, згідно зі ст.1 Закону України «Про оборону України», ст.1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

На підставі Указу Президента України «Про введення воєнного стану в України» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ, в Україні із 05 години ЗО хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб введено воєнний стан, який неодноразово продовжувався Указами Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», в останній раз Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 06 травня 2024 року №271/2024, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 08 травня 2024 року №3684-ІХ, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 14 травня 2024 року строком на 90 діб.

Відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 22 травня 2023 року №132, молодшого сержанта ОСОБА_4 , призначеного на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 22.05.2023 №96-РС на посаду номера обслуги 3 відділення 3 механізованого взводу 2 механізованої роти 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , вважати таким, що з 22 травня 2023 року справи та посаду номера обслуги 3 відділення З механізованого взводу 2 механізованої роти 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою.

Згідно витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 11 лютого 2023 року № 26, капітана ОСОБА_7 , призначеного на підставі наказу Командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_3 » (по особовому складу) від 02 лютого 2023 року № 46 на посаду командира 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , який 11 лютого 2023 року прибув з військової частини НОМЕР_2 , вважати таким, що з 11 лютого 2023 року справи та посаду командира 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою.

Відповідно витягу із наказу командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_3 » (по особовому складу) від 03.03.2023 № 91, командиру 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , капітану ОСОБА_7 присвоєно чергове військове звання «майор».

Окрім цього, згідно витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 08 червня 2024 року №164, старшого лейтенанта ОСОБА_8 , призначеного на підставі наказу Командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_3 » (по особовому складу) від 19 квітня 2024 року №140 на посаду начальника штабу - заступника командира 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , вважати таким, що з 19 травня 2024 року справи та посаду начальника штабу - заступника командира 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою.

Згідно до ст.65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.2 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України (далі за текстом - Статут) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України, які проходять військову службу відповідно до законодавства.

Водночас, ст.17 Конституції України визначено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Згідно ст.11 Статуту, необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки, зокрема беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, як святиню оберігати ОСОБА_9 своєї частини.

Відповідно до ст.28 Статуту, єдиноначальність є одним із принципів будівництва і керівництва Збройними Силами України і полягає в наділенні командира (начальника) всією повнотою розпорядчої влади стосовно підлеглих і покладенні на нього персональної відповідальності перед державою за всі сторони життя та діяльності військової частини, підрозділу і кожного військовослужбовця, наданні командирові (начальникові) права одноособово приймати рішення, віддавати накази, а також в забезпеченні виконання зазначених рішень (наказів), виходячи із всебічної оцінки обстановки та керуючись вимогами законів і статутів Збройних Сил України.

Статтями 29, 31 Статуту також передбачено, що за своїм службовим становищем і військовим званням військовослужбовці можуть бути начальниками або підлеглими стосовно інших військовослужбовців. Начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник є безпосереднім начальником.

Згідно з ч.2 ст.5 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» звання майор належить до старшого офіцерського складу, звання старший лейтенант налужить до молодшого офіцерського складу, а звання молодший сержант належить до молодшого сержантського і старшинський складу.

Статтею 32 Статуту також передбачено, що майори - є начальниками для військовослужбовців рядового, сержантського і старшинського складу та молодшого офіцерського складу.

Також відповідно до статті 101 Статуту, командир батальйону в мирний і воєнний час відповідає за бойову та мобілізаційну готовність батальйону, успішне виконання батальйоном бойових завдань, за бойову підготовку

виховання, військову дисципліну, морально-психологічний стан особового складу, за внутрішній порядок, за стан і збереження озброєння, боєприпасів, бойової та іншої техніки, пального та інших матеріальних засобів батальйону і законність їх витрачання, за організацію і стан пожежної безпеки батальйону.

Командир батальйону підпорядковується командирові бригади і є прямим начальником усього особового складу батальйону.

При цьому відповідно до ст.103 Статуту, начальник штабу батальйону в мирний і воєнний час відповідає за організацію і підтримання управління підрозділами батальйону, за бойову та мобілізаційну готовність, успішне виконання батальйоном бойових завдань, за планування та облік бойової підготовки, за підготовку, виховання, військову дисципліну, морально- психологічний стан особового складу безпосередньо підпорядкованих йому підрозділів, за стан обліку особового складу, озброєння, боєприпасів, бойової та іншої техніки, матеріальних засобів батальйону.

Начальник штабу батальйону підпорядковується командирові батальйону, є його першим заступником і прямим начальником усього особового складу батальйону.

Під час виконання рішень командира батальйону начальник штабу має право віддавати накази підпорядкованим командирові батальйону особам від його імені. Про всі віддані ним накази начальник штабу доповідає командирові батальйону.

Таким чином, командир 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , майор ОСОБА_7 по відношенню до номера обслуги 3 відділення 3 механізованого взводу 2 механізованої роти 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , молодшого сержанта ОСОБА_4 , був прямим начальником за своїм службовим становищем та за військовим званням, а останній - підлеглим майора ОСОБА_7 .

Поряд із цим, статтею 35 Статуту, серед іншого, передбачено, що накази віддаються, як правило, в порядку підпорядкованості, наказ можна віддавати одному чи групі військовослужбовців усно або письмово, наказ повинен бути сформульований чітко і не може допускати подвійного тлумачення.

Згідно ст. 36 Статуту, командир (начальник) відповідає за відданий наказ, його наслідки та відповідність законодавству, а також за невжиття заходів для його виконання, за зловживання, перевищення влади чи службових повноважень.

Стаття 37 Статуту визначає, що військовослужбовець після отримання наказу відповідає: «Слухаюсь» і далі виконує його, військовослужбовець зобов`язаний неухильно виконати відданий йому наказ у зазначений термін. Про виконання або невиконання наказу військовослужбовець зобов`язаний доповісти командирові (начальникові), який віддав наказ, і своєму безпосередньому командирові (начальникові), а також вказати причини невиконання наказу або його несвоєчасного (неповного) виконання.

Крім того, Статутом визначений зміст військової присяги, згідно якого кожний військовослужбовець, вступаючи на військову службу урочисто присягає Українському народові завжди бути йому вірним і відданим, обороняти Україну, захищати її суверенітет, територіальну цілісність і недоторканність, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, наказикомандирів, неухильно додержуватися Конституції України та законів України, зберігати державну таємницю, а також присягає виконувати свої обов`язки в інтересах співвітчизників та ніколи не зраджувати Українському народові.

Згідно ст.ст.6,11,16,127,128 Статуту, ст.ст.3,4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України також передбачено, що кожен військовослужбовець зобов`язаний знати й сумлінно виконувати вимоги цього Статуту, свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим, беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України, дорожити бойовою славою Збройних Сил України та своєї військової частини, честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України, вести бойові дії ініціативно, наполегливо, до повного виконання поставленого завдання, виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни.

Більше того, ст.6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України визначено право командира - віддавати накази і розпорядження, а обов`язок підлеглого - їх виконувати, крім випадку віддання явно злочинного наказу чи розпорядження. Наказ має бути виконаний сумлінно, точно та у встановлений строк. Відповідальність за наказ несе командир, який його віддав. У разі непокори чи опору підлеглого командир зобов`язаний для відновлення порядку вжити всіх передбачених статутами Збройних Сил України заходів примусу аж до притягнення його до кримінальної відповідальності.

Під наказом у ст. 401 КК України розуміється одна із форм реалізації владних функцій, організаційно-розпорядчих або адміністративно- господарських обов`язків військової службової особи, змістом якої є пряма, обов`язкова для виконання вимога начальника про вчинення або невчинення підлеглим (групою підлеглих) певних дій по службі. В контексті ст. 402 КК України під наказом розуміється також пряма вимога у вигляді розпорядження, вказівки, команди тощо.

Особа, яка одержала законний наказ, зобов`язана його виконати. За своєю юридичною природою виконання законного наказу - це виконання особою свого юридичного (службового) обов`язку.

Наказ або розпорядження є законними, якщо вони віддані відповідною особою в належному порядку та в межах її повноважень і за змістом не суперечать чинному законодавству та не пов`язані з порушенням конституційних прав та свобод людини і громадянина.

В свою чергу, молодший сержант ОСОБА_4 достовірно знаючи свої обов`язки, передбачені зазначеним вище законодавством, яке регламентує порядок виконання військового обов`язку, проходження військової служби і підлеглості, маючи можливість належно їхвиконувати, свідомо допустив їх порушення в умовах воєнного стану, вчинив військовий злочин за наступних обставин.

Так, у зв`язку з виконанням завдань за призначенням, пов`язаних із захистом незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України військова частина НОМЕР_1 виконує завдання за призначенням на території Донецької та Луганської області.

11 червня 2024 року молодший сержант ОСОБА_4 разом з іншими військовослужбовцями військової частини НОМЕР_1 , перебували в місці району зосередження підрозділів військової частини НОМЕР_1 в АДРЕСА_2 , з метою проходження військової служби та виконання обов`язків військової служби за призначенням щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, в тому числі у безпосередньому зіткненні з противником.

11 червня 2024 року приблизно о 09 год. 39 хв. перебуваючи в місці району зосередження підрозділів військової частини НОМЕР_1 в АДРЕСА_2 , номер обслуги 3 відділення 3 механізованого взводу 2 механізованої роти 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , молодший сержант ОСОБА_4 , безпосередньо отримав бойовий наказ командира 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , майора ОСОБА_7 № НОМЕР_3 дек від 10.06.2024, доведений начальником штабу - заступником командира 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , старшим лейтенантом ОСОБА_8 , про заступлення на бойове чергування на вогневу позицію « ОСОБА_10 », з метою підсилення вогневих позицій, недопущення прориву противника в глибину оборони підрозділів військової частини НОМЕР_1 , удосконалення системи спостереження та вогневого ураження, нарощування фортифікаційного обладнання позицій з готовністю до виконання завдання 10 год. 00 хв. 11.06.2024.

Отримавши зазначений бойовий наказ прямого начальника молодший сержант ОСОБА_4 злякався виконувати покладені на нього обов`язки військової служби.

Продовжуючи свої злочинні дії, спрямовані на підрив установленого в Збройних Силах України порядку підлеглості і принципу єдиноначальності, військовослужбовець військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період номер обслуги 3 відділення 3 механізованого взводу 2 механізованої роти 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , молодший сержант ОСОБА_4 , в порушення вимог ст.ст.17,65 Конституції України, ст.17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст.6,11,16,28,29,30,31,32,35,36,37,127,128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст.3,4,6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи з прямим умислом, в умовах воєнного стану, з мотивів небажання виконувати свій конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, діючи з прямим умислом в умовах воєнного стану, з мотивів небажання виконувати свій конституційнийобов`язок щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України у безпосередньому зіткненні з противником, через особисту недисциплінованість з метою уникнення участі в утриманні батальйонного району оборони, діючи умисно, порушуючи військову дисципліну, відкрито не заявляючи, що не буде виконувати бойовий наказ, при цьому, діючи умисно до часу готовності виконання бойового завдання вказаного у бойовому наказі 10 год. 00 хв. 11 червня 2024 року, без поважних причин на визначені у бойовому наказі позиції батальйонного району оборони не вибув, тим самим не виконав бойовий наказ командира 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , майора ОСОБА_7 № НОМЕР_3 дск від 10.06.2024, доведений начальником штабу - заступником командира 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , старшим лейтенантом ОСОБА_8 , про заступлення на бойове чергування на вогневу позицію « ОСОБА_10 », з метою підсилення вогневих позицій, недопущення прориву противника в глибину оборони підрозділів військової частини НОМЕР_1 , удосконалення системи спостереження та вогневого ураження, нарощування фортифікаційного обладнання позицій з готовністю до виконання завдання 10 год. 00 хв. 11.06.2024, чим вчинив непокору, та підірвав бойову готовність та боєздатність підрозділу, що могло призвести до прориву російсько- окупаційними військами оборони Збройних Сил України на зазначеній ділянці оборони.

29 липня 2024 року між прокурором Донецької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони та обвинуваченим ОСОБА_4 ,в порядку, передбаченому ст.ст.468,469,472 КПК України, укладено угоду про визнання винуватості.

Згідно із даною угодою, прокурор та обвинувачений ОСОБА_4 дійшли згоди щодо формулювання обвинувачення, всіх істотних для даного кримінального провадження обставин та правової кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_4 за ч.4 ст.402 КК України. Обвинувачений повністю визнав свою винуватість у зазначеному діянні.

Сторони погоджуються на призначення наступного покарання ОСОБА_4 за ч.4 ст.402 КК України із застосуванням ст.69 КК України у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік 6 (шість) місяців, на підставі ст.62 КК України замінити основне покарання ОСОБА_4 за вчинене кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст.402 КК України, у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік 6 (шість) місяців на тримання у дисциплінарному батальйоні для військовослужбовців на строк 1 (один) рік 6 (шість) місяців.

Розглядаючи в порядку п.1 ч.3 ст.314 КПК України питання про можливість затвердження даної угоди про визнання винуватості, суд виходить з наступного.

Відповідно до правил ст.469 КПК України угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена щодо кримінальних проступків, злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам. Укладення угоди про визнання винуватості у кримінальному провадженні щодо уповноваженої особи юридичної особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, у зв`язку з яким здійснюється провадження щодо юридичної особи, а також у кримінальному провадженні щодо кримінальних правопорушень, внаслідок яких шкода завдана державним чи суспільним інтересам або правам та інтересам окремих осіб, у яких беруть участь потерпілий або потерпілі, не допускається, крім випадків надання всіма потерпілими письмової згоди прокурору на укладення ними угоди.

У підготовчому судовому засіданні прокурор просив затвердити угоду про визнання винуватості оскільки вона не суперечить вимогам кримінального процесуального законодавства України і призначити обвинуваченому ОСОБА_4 узгоджену в угоді міру покарання.

Обвинувачений ОСОБА_4 також просив затвердити угоду про визнання винуватості і призначити узгоджену в ній міру покарання. При цьому ОСОБА_4 беззастережно визнав себе винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.402 КК України за викладених в обвинувальному акті обставин.

Захисник обвинуваченого просив угоду про визнання винуватості затвердити, зазначивши, що вона відповідає вимогам КПК України, а її наслідки роз`яснені обвинуваченому.

Обвинуваченому ОСОБА_4 судом було роз`яснено та ним усвідомлено, що наслідком укладення та затвердження угоди є його відмова від здійснення прав, передбачених п.1 ч.4 ст.474 КПК України, а саме: права на судовий розгляд, під час якого прокурор зобов`язаний довести кожну обставину щодо кримінального правопорушення, у вчиненні якого його обвинувачують, також усвідомлено, що наслідком укладення та затвердження угоди є обмеження його права оскарження вироку згідно з положеннями статей 394 та 424 цього Кодексу, а саме: можливість оскарження вироку лише з підстав призначення судом покарання суворішого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; невиконання судом вимог, встановлених частинами 5-7 статті 474 цього Кодексу, в тому числі - не роз`яснення наслідків укладення угоди.

Судом встановлено, що дана угода про визнання винуватості за своїм змістом та порядком укладення відповідає вимогам ст.ст.468-470 КПК України, в тому числі - щодо правової кваліфікації кримінального правопорушення та щодо узгодженої міри покарання, яка передбачена санкцією цієї статті.

Суд переконався, що укладення угоди є добровільним, тобто згідно зі ч.6 ст.474 КПК України не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз, або наслідком обіцянок чи дії будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді.

Також судом було встановлено, що умови угоди відповідають інтересам суспільства, не порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб, наявні фактичні підстави для визнання винуватості обвинуваченим.

Таким чином суд вважає доведеним вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.402 КК України непокора, тобто інше умисне невиконання наказу, вчинена в умовах воєнного стану.

Узгоджене сторонами покарання відповідає загальним правилам призначення покарань, передбаченим КК України.

Міра покарання, яка узгоджена сторонами, є достатньою для виправлення та перевиховання обвинуваченого і відповідає загальним засадам призначення покарання. При призначені покарання враховано обставини, передбачені ст.66-67 КК України, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.66 КК України обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченому є щире каяття, відсутність до призову під час мобізації, на особливий період, досвіду участі в бойових діях.

Відповідно до ст.67 КК України обставин, які обтяжують покарання обвинуваченому не встановлено.

Отже, враховуючи низку обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_4 та істотно впливають на прийняття рішення про можливість укладення угоди про визнання винуватості та обумовлення міри покарання за вчинений злочин, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження та особи обвинуваченого ОСОБА_4 , який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, його щире каяття, беручи до уваги інтереси суспільства, і відсутність обставин, передбачених ст.67 КК України, що обтяжують покарання ОСОБА_4 та інші обставини, що його характеризують, суд вважає за можливе при призначенні покарання ОСОБА_4 за вчинений злочин, передбачений ч.4 ст.402 КК України, застосувати норми ст.69 КК України, у вигляді позбавлення волі на строк 1 (один) рік 6 (шість) місяців. Відповідно до ст.62 КК України замінити призначене покарання у вигляді двох років позбавлення волі на покарання у виді тримання в дисциплінарному батальйоні для військовослужбовців на строк 1 (один) рік 6 (шість) місяців.

Таким чином, за наслідками розгляду угоди в судовому засіданні під час підготовчого судового провадження, суд, перевіривши відповідність угоди вимогам кримінального процесуального закону, врахувавши заслухані доводи сторін кримінального провадження, приходить до висновку про наявність підстав для прийняття рішення про затвердження угоди про визнання винуватості між сторонами кримінального провадження: про призначення обвинуваченому узгодженої сторонами міри покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.402 КК України та ухвалення обвинувального вироку.

Долю речових доказів судом не вирішується відповідно до ч.9 ст.100 КПК України, оскільки вони суду не надавалися та судом не досліджувалися.

Процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.314,368,369,370,371,374,376,395,472,474,475 КПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Затвердити угоду про визнання винуватості від 29 липня 2024 року, укладену між прокурором Донецької спеціалізованої прокуратури сфері оборони та обвинуваченим ОСОБА_4 .

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.402 КК України та призначити йому покарання із застосуванням положень ч.1 ст.69 КК України у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік 6 (шість) місяців.

Відповідно до ст.62 КК України замінити ОСОБА_4 покарання за вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч.4 ст.402 КК України у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік 6 (шість) місяців на тримання у дисциплінарному батальйоні для військовослужбовців на строк 1 (один) рік 6 (шість) місяців.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_4 у вигляді тримання під вартою залишити без змін до набрання вироком законної сили.

Строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_4 рахувати з моменту його фактичного затримання 11 червня 2024 року.

На підставі ч.5 ст.72 КК України у строк призначеного покарання зарахувати попереднє ув`язнення з 11 червня 2024 року по день набрання вироком законної сили.

Вирок суду може бути оскаржений до судової палати з кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з моменту проголошення, а особою, відносно якої винесено обвинувальний вирок, у той же строк з дня вручення копії вироку.

Згідно п.1 ч.4 ст.394 КПК України вирок суду першої інстанції на підставі угоди між прокурором та обвинуваченим про визнання винуватості може бути оскаржений в апеляційному порядку обвинуваченим, його захисником, законним представником виключно з підстав: призначення судом покарання, суворішого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; невиконання судом вимог, встановлених ч.ч.4,6,7 ст.474 КПК України, в тому числі не роз`яснення йому наслідків укладення угоди.

Суддя ОСОБА_1