09.09.2024
Справа №642/6414/23
Провадження №1-кс/642/2818/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2024 року Ленінський районний суд м. Харкова у складі:

слідчого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря- ОСОБА_2 ,

розглянувши у закритому судовому засіданні у приміщенні Ленінського районного суду м. Харкова клопотання слідчого СВ ВП № 2 Харківського РУП № 3 ГУНП в Харківській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_3 , погоджене з прокурором Новобаварської окружної прокуратури м. Харкова ОСОБА_4 по кримінальному провадженню № 0001403 від 13.09.2023 про дозвіл на затримання з метою приводу ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.197-1 КК України,-,

встановив:

03.09.2024 слідчий СВ ВП № 2 Харківського РУП № 3 ГУНП в Харківській області ОСОБА_3 звернулася до слідчого судді з клопотанням, погодженим з прокурором Новобаварської окружної прокуратури м. Харкова ОСОБА_4 , про надання дозволу, у кримінальному провадженні 0001403 від 13.09.2023, на затримання, з метою приводу для участі в розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.197-1 КК України, ОСОБА_5 .

В обґрунтування поданого клопотання слідчий зазначив, що в ході досудового розслідування встановлено, що земельна ділянка, на якій розташована територія, прилегла до багатоквартирного будинку по АДРЕСА_1 (прибудинкова територія), за своїм цільовим призначенням належить до категорії земель житлової та громадської забудови (п.б ч.1 ст.19, ст.38 ЗК України).

При цьому, згідно з пунктом «а» ч.2 ст.83 ЗК України, у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.

За змістом пунктів 1-4 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» з дня набрання чинності цим Законом (01.01.2013) землями комунальної власності відповідних територіальних громад вважаються всі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпунктах «а» і «б» пункту 4 цього розділу. У силу пункту 7 згаданого розділу, з дня набрання чинності цим Законом землі державної та комунальної власності в Україні вважаються розмежованими.

У порядку, передбаченому ст.42 ЗК України, земельна ділянка, на якій розташована прибудинкова територія комунальної власності до вищевказаного багатоквартирного будинку, в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цим будинком, не передавалася.

Водночас, щодо вказаної земельної ділянки не приймались рішення в порядку ст.ст.40, 116 ЗК України, про передачу будь-яким особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування безоплатно у власність або надання в оренду, в тому числі для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. За результатами аукціону або за цивільно-правовими угодами право власності та/або користування згаданою земельною ділянкою також не набувалося.

За змістом ст.14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається громадянами виключно відповідно до закону.

У розумінні ст.1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» поняття самовільного зайняття земельної ділянки визначене як будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

ОСОБА_5 , у 2018 році (більш точну дату досудовим розслідуванням не встановлено), діючи в особистих інтересах, реалізуючи злочинний умисел (який виник у нього за невстановлених обставин) на самовільне будівництво житлової будівлі на самовільно зайнятій земельній ділянці, самовільно (за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу у власність або надання в користування або вчиненого правочину) захопив земельну ділянку, площею 0,0216 га, на території, прилеглій до багатоквартирного будинку по АДРЕСА_1 , яка перебуває у власності Харківської міської територіальної громади в особі Харківської міської ради.

Так, на вказаній земельній ділянці ОСОБА_5 самовільно, за відсутності передбачених законом документів, які б посвідчували права на земельну ділянку, а також за відсутності проєктно-дозвільної документації на право забудови цієї земельної ділянки, діючи всупереч ст.39 ЗК України, згідно з якою використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм, за власні кошти організував та реалізував самовільне будівництво об`єкта нерухомого майна, висотою 5,8 м., загальною площею 86,6 кв.м. (житловою площею 50,4 кв.м., нежитловою площею 36,2 кв.м.).

Так, ч.1 ст.9 Закону України «Про архітектурну діяльність» передбачено, що будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об`єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Відповідно до ч.1 ст.34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» замовник має право виконувати будівельні роботи після подання повідомлення про початок виконання будівельних робіт відповідному органу державного архітектурно-будівельного контролю - щодо об`єктів будівництва, які за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), та щодо об`єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта та які не потребують отримання дозволу на виконання будівельних робіт згідно з переліком об`єктів будівництва, затвердженим Кабінетом Міністрів України. Форма повідомлення про початок виконання будівельних робіт та порядок його подання визначаються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч.3 ст.34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду, у порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування, веде єдиний реєстр документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів (далі - реєстр). Внесення даних до реєстру з присвоєнням реєстраційного номера здійснюється на підставі інформації, наданої органами державного архітектурно-будівельного контролю, протягом одного робочого дня з дня її отримання. Доступ користувачів до даних реєстру здійснюється безоплатно через офіційний веб-сайт центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду.

Відповідно до ч.1 ст.39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації протягом десяти робочих днів з дня реєстрації заяви.

Відповідно до ч.5 ст.39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта є дата реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації або видачі сертифіката.

Відповідно до п.3 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 №461, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації.

Відповідно до п.18 вказаного Порядку орган державного архітектурно-будівельного контролю протягом десяти робочих днів з дня надходження декларації перевіряє повноту даних, зазначених у декларації, та забезпечує внесення інформації, зазначеної у декларації, до реєстру.

Тобто відповідними документами, які б давали право виконувати будівельні роботи щодо будівництва вказаного об`єкту нерухомого майна, є повідомлення про початок будівельних робіт та декларація про готовність об`єктів до експлуатації, при цьому відомості щодо вказаних документів повинні бути у Єдиному реєстрі документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів.

Згідно з ч.1 ст.376 ЦК України самочинно збудованим вважається об`єкт нерухомості, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без належного документа чи належно затвердженого проекту; 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у ч.1 ст.376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.

Такий правовий висновок неодноразово підтверджений Верховним Судом у постанові від 10.10.2018 у справі №520/17520/14-ц, постанові від 02.12.2015 у справі №6-1328цс15 тощо.

За ч.2 ст.376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Відповідно до чинного законодавства, зокрема ст.ст.178, 316, 317, 376 ЦК України, не можуть бути в цивільному обороті об`єкти самочинного будівництва. Зазначене підтверджується правовими позиціями Верховного Суду України у справах №№6-286цс15, 3-202гс15, 6-265цс16, які в силу ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є обов`язковими для врахування.

З урахуванням положень ст.331 ЦК України та роз`яснень, наведених в п.15 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» до виникнення права власності на самочинно збудоване майно право власності існує лише на матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення) майна.

Проведеною у кримінальному провадженні експертом ННЦ «Інститут судових експертиз ім. Засл. Проф. М.С. Бокаріуса» судовою будівельно-технічною експертизою (висновок від 22.04.2024 за №2285) встановлено, що вищевказаний відокремлений житловий будинок садибного типу відноситься до класифікації будівля.

Проведеним у кримінальному провадженні 12.04.2024 (на підставі ухвали слідчого судді Ленінського районного суду м. Харкова від 03.04.2024) оглядом (за участю спеціаліста ГУ Держгеокадастру в Харківській області, а також інженерів-геодезистів) огородженої парканом території земельної ділянки по Панасівському 2-му проїзду в м. Харкові (поруч з багатоквартирним будинком №20-А) разом з фактично розташованим на цій земельній ділянці 2-поверховим житловим будинком, щодо якого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно містяться відомості про проведену державну реєстрацію права власності як на житловий будинок АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101) встановлено, що самовільно зайнята земельна ділянка, площею 0,0216 га, згідно кадастрового плану, складеного за результатами кадастрової зйомки, розташована в наступних координатах, зафіксованих у відомостях визначення координат точок повороту межі земельної ділянки:

система координат СК-63: система координат місцева:
- точка 1: НОМЕР_1 ; Y 5350731.5997; -точка 2: НОМЕР_2 ; Y 5350745.0856; -точка 3: Х 5531993.1020; Y 5350750.8845; -точка 4: Х 5531990.2975; Y 5350745.4471; -точка 5: Х 5531986.5068; Y 5350747.4342; -точка 6: Х 5531982.1935; Y 5350738.8681-точка 1: Х 14188.350; Y 13874.164; -точка 2: Х 14195.945; Y 13887.701; -точка 3: Х 14185.919; Y 13893.433; -точка 4: Х 14183.151; Y 13887.977; -точка 5: Х 14179.347; Y 13889.939; -точка 6: Х 14175.091; Y 13881.344

При цьому, згідно розрахунку розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття вищевказаної земельної ділянки комунальної форми власності (лист начальника ГУ Держгеокадастру в Харківській області від 26.04.2024), виконаного відповідно до Методики визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, псування земель, порушення режиму, нормативів і правил їх використання, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 25.07.2007 №963 (в редакції на час розрахунку), розмір шкоди складає 22 333,16 грн.

Водночас, відповідно до постанови колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 25.10.2022 у справі №359/885/20 колегія суддів дійшла висновку про те, що зі змісту ч.3 ст.197-1 КК України не випливає, що злочином визнається самовільне будівництво будівлі (споруди) лише за умови, що самовільне зайняття земельної ділянки заподіяло значну шкоду. Вказана норма містить самостійний склад кримінального правопорушення. Для кваліфікації самовільного будівництва на самовільно зайнятій земельній ділянці настання суспільно небезпечних наслідків у вигляді значної шкоди не є обов`язковим.

Усвідомлюючи, що вказана самовільно зайнята під самовільне будівництво житлової будівлі земельна ділянка в установленому законом порядку не сформована (не має визначених меж і кадастрового номера), передбачені законом документи, які б посвідчували набуття прав на відповідну земельну ділянку, додержання дозвільної процедури будівництва згаданого об?єкта нерухомого майна, прийняття цього об?єкта в експлуатацію та присвоєння адреси, відсутні, у зв?язку з чим, право власності на збудований об?єкт у нього не виникло та, відповідно, не підлягає державній реєстрації, ОСОБА_5 , з метою приховування вчиненого ним кримінального правопорушення та уникнення передбаченої законом відповідальності, вчинив ряд юридично значимих дій з метою проведення за собою державної реєстрації права власності (а також змін до цього права) на згаданий об`єкт в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за вигаданою підставою шляхом надання суб`єктам державної реєстрації прав документів з недостовірними відомостями.

Так, розуміючи, що за змістом п.42 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 №1127 для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р., подаються технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна та документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, тобто не передбачено обов`язку подання заявником документів про право на земельну ділянку та щодо прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, ОСОБА_5 вирішив видати самовільно збудований ним на самовільно зайнятій земельній ділянці у 2018 році будинок за такий, що збудований до 05 серпня 1992 р.

З цією метою, за невстановлених досудовим розслідуванням обставин ОСОБА_5 отримав виготовлений за невстановлених обставин технічний паспорт, за змістом якого вказано про його виготовлення ТОВ «Лімінгтон» за станом на 30.04.2020, а також довідку про результати обстеження об`єкта, за змістом якої вказано про її видачу вказаним товариством 04.05.2020 за №030519. При цьому, в експлікації (яка є складовою згаданого технічного паспорта) приміщень будинку садибного типу літ.«А-2», загальною площею 85,6 кв.м, житловою площею 49,5 кв.м., а також довідці про результати обстеження, вказано завідомо для ОСОБА_5 неправдиві відомості про рік спорудження будинку АДРЕСА_3 .

Після цього ОСОБА_5 14.05.2020 звернувся до приватного нотаріуса ХМНО ОСОБА_6 ( АДРЕСА_4 ) із заявою за №39561067 про державну реєстрацію виникнення права власності на об`єкт зі згаданими характеристиками, надавши означеному суб`єкту державної реєстрації прав вищевказані документи з неправдивими відомостями щодо року будівництва об`єкта та наявності в цього об`єкта адреси.

За результатами розгляду вказаної заяви ОСОБА_5 та поданих останнім документів приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_6 18.05.2020, за відсутності передбачених законом документів, які б підтверджували присвоєння адреси відповідному будинку, прийнято рішення з індексним №52272750 про державну реєстрацію права власності (з відкриттям розділу в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно) на житловий будинок АДРЕСА_5 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101, номер відомостей про речове право - 36528504).

Після цього, ОСОБА_5 замовив та отримав виготовлений ТОВ «Правниче бюро нерухомості «ЛЕММА» (вул. Коцарська, 11 м. Харків) технічний паспорт за станом на 02.02.2022 (реєстраційний №ТІ01: НОМЕР_3 ), а також довідку вказаного товариства від 02.02.2022 про проведення комплексу робіт по інвентаризації об`єкту нерухомості (будинку садибного типу АДРЕСА_2 ). У згаданих документах вказано завідомо для ОСОБА_5 неправдиві відомості про рік завершення будівництва будинку 1991. При цьому, в довідці зазначено про те, що у зв`язку з уточненням лінійних розмірів загальна площа змінилась та складає 86,6 кв.м., житлова 50,4 кв.м., а також, що по Панасівському 2-му проїзду, 20-А розташовано п`ятиповерховий будинок квартирного типу літ.«А-5», внаслідок чого двом будинкам присвоєно одну адресу, у зв`язку з чим, ТОВ «Правниче бюро нерухомості «ЛЕММА» рекомендує присвоїти будинку садибного типу літ.«А-2» нову адресу АДРЕСА_6 , у згаданому технічному паспорті відображено означену рекомендовану адресу.

Після цього ОСОБА_5 08.02.2022 звернувся до державного реєстратора Дергачівської міської ради ОСОБА_7 із заявою за №50870970 про державну реєстрацію змін до права власності на відповідний об`єкт, надавши означеному суб`єкту державної реєстрації прав вищевказані документи з неправдивими відомостями щодо року завершення будівництва об`єкта та наявності в цього об`єкта адреси.

За результатами розгляду вказаної заяви ОСОБА_5 та поданих останнім документів 08.02.2022 державним реєстратором Дергачівської міської ради Харківської області ОСОБА_7 , за відсутності передбачених законом документів, які б підтверджували присвоєння адреси відповідному будинку, прийнято рішення з індексним №63314651 про державну реєстрацію змін до права власності (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101). Змінено загальну площу будинку з 85,6 кв.м. на 86,6 кв.м., житлову площу з 49,5 кв.м. на 50,4 кв.м. Змінено адресу будинку з АДРЕСА_7 Видалено технічний паспорт ТОВ «Лімінгтон» від 30.04.2020 та довідку вказаного товариства від 04.05.2020, додано технічний паспорт та довідку ТОВ «ПБН «ЛЕММА» від 02.02.2022.

Під час звернення ОСОБА_5 із заявами про державну реєстрацію права власності та змін до цього права на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 101вказаний об`єкт не мав правового статусу житлового будинку літ.«А-2» по Панасівському 2-му проїзду (як 20-А так і 20-Б) у м. Харкові, незважаючи на безпідставне зазначення вказаних відомостей у технічних паспортах та довідках виданих ТОВ «Лімінгтон» і ПБН «Лемма», які не є правовстановлюючими документами чи передбаченими законом документами про присвоєння поштової адреси.

У подальшому приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_8 29.09.2023, тобто вже після реєстрації в ЄРДР кримінального провадження №0001403 від 13.09.2023,проведено державну реєстрацію права власності (номер відомостей про речове право: 51935900) на вказаний житловий будинок за ОСОБА_9 (РНОКПП НОМЕР_4 ) на підставі договору дарування вказаного будинку від 29.09.2023, посвідченого згаданим нотаріусом (реєстровий №4208), за змістом якого ОСОБА_5 (від імені якого діяв ОСОБА_10 за довіреністю від 11.09.2023) подарував своїй матері ОСОБА_9 означений

АДРЕСА_8 вказаного договору вказано, що земельна ділянка не є власністю дарувальника, рішення відповідного органу не приймалося.

Водночас, відомостей про площу та кадастровий номер відповідної земельної ділянки під житловим будинком, про перехід права користування якою до обдаровуваної без зміни цільового призначення зазначено у згаданому договорі, цей договір не містить.

За змістом ч.2 ст.377 ЦК України та ч.6 ст.120 ЗК України кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з набуттям права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків).

Положення зазначених правових норм спрямовані на впровадження принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та об`єктів нерухомості, які на ній розташовані. Таким чином, у договорі про відчуження будівлі, повинно бути позначено кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на будівлю. Такий правовий висновок ВС викладено у постанові від 05.02.2018 у справі №604/917/15-ц.

Укладення договору дарування без зазначення кадастрового номера земельної ділянки вказує на відсутність такого кадастрового номера, прав у дарувальника на земельну ділянку та відчуження розташованого на цій ділянці будинку всупереч встановлених законом вимог, що порушує права та інтереси Харківської міської територіальної громади в особі Харківської міської ради, як законного власника відповідної земельної ділянки.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає (постанова ОП КГС ВС від 24.01.2020 у справі №910/10987/18).

Таким чином, ОСОБА_5 вчинив самовільне будівництво будівлі на самовільно зайнятій земельній ділянці, тобто скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст.197-1 КК України.

У вчиненні вказаного кримінального правопорушення обґрунтовано підозрюється ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець смт. Козача Лопань Харківського району Харківської області, українець, громадянин України, непрацюючий, не одружений, з середньою освітою, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_9 , знятий з реєстрації 13.09.2021 року, раніше не судимий.

Вина ОСОБА_5 повністю підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами, а саме: протоколами допиту свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_9 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , протоколом огляду місця події від 12.04.2024 року, судово будівельно-технічною експертизою, та розрахунком Головного управління Держгеокадастру у Харківській області розміру шкоди заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки, що становить 22 333,16 грн.

Крім того, встановлено, що під час додаткового допиту свідка ОСОБА_14 , повідомила, що ОСОБА_5 , на початку 2022 року виїхав за межі України та наразі там проживає.

Також здійснювалися виїзди за місцем реєстрації та мешкання ОСОБА_5 , з метою вручення повістки про проведення слідчих дій, проте останній за адресами, відомими органу досудового розслідування, як його ймовірні місця мешкання підозрюваний не з`являвся.

В діях ОСОБА_5 вбачаються ознаки кримінального правопорушення. передбаченого ч.3 ст.197-1 КК України.

Підозрюваний ОСОБА_5 вчинив нетяжкий злочин, за який передбачене покарання у вигляді штрафу від однієї тисячі до чотирьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або пробаційний нагляд на строк до трьох років, або обмеженням волі на той самий строк. Відповідно до вимог п. 4 ч.1 ст.184 КПК України під час досудового розслідування встановлено наявність ризиків, передбачених п.1-5 ч.1 ст. 177 КПК України, а саме: ОСОБА_5 , переховується від органів досудового розслідування та суду.

Слідчим СВ ВП № 2 ХРУП № 3 ГУНП в Харківській області, та співробітниками СКП ВП №2 ХРУП №3 ГУНП в Харківській області здійснювалися виїзди та були допитані свідки за місцем мешкання ОСОБА_5 ,з метою вручення повістки про виклик щодо вручення йому клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, проте останній за адресами, відомими органу досудового розслідування, як її імовірні місця мешкання не з`являвся, та з показань свідка ОСОБА_14 , відомо, що ОСОБА_5 , на початку 2022 року виїхав за межі України та наразі там проживає.

Таким чином, вході досудового розслідування встановити місцезнаходження ОСОБА_5 не виявилося можливим, оскільки останній, отримавши повідомлення про підозру, переховується від органу досудового розслідування, за місцем мешкання не з`являється.

В судовому засіданні 03.09.2024 слідчий підтримав клопотання та просив суд його задовольнити, в судове засідання 04.09.2024 прокурор не з`явився.

Дослідивши матеріали клопотання, слідчий суддя дійшов до таких висновків.

Відповідно до ст.188 КПК України прокурор, слідчий, за погодженням з прокурором, має право звернутися із клопотанням про дозвіл на затримання підозрюваного, обвинуваченого з метою його приводу для участі в розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Це клопотання може бути подане одночасно з поданням клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та восьмою статті 176 цього Кодексу. Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як: 1) до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, - виключно у разі, якщо прокурором, крім наявності підстав, передбачених статтею 177 цього Кодексу, буде доведено, що підозрюваний, обвинувачений не виконав обов`язки, покладені на нього при застосуванні іншого, раніше обраного запобіжного заходу, або не виконав у встановленому порядку вимог щодо внесення коштів як застави та надання документа, що це підтверджує; 2) до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до трьох років, виключно у разі, якщо прокурором, крім наявності підстав, передбачених статтею 177 цього Кодексу, буде доведено, що, перебуваючи на волі, ця особа переховувалася від органу досудового розслідування чи суду, перешкоджала кримінальному провадженню або їй повідомлено про підозру у вчиненні іншого злочину; 3) до раніше не судимої особи, яка підозрюється чи обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до п`яти років, - виключно у разі, якщо прокурором, крім наявності підстав, передбачених статтею 177 цього Кодексу, буде доведено, що перебуваючи на волі, ця особа переховувалася від органу досудового розслідування чи суду, перешкоджала кримінальному провадженню або їй повідомлено про підозру у вчиненні іншого злочину; 4) до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років; 5) до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки; 6) до особи, яку розшукують компетентні органи іноземної держави за кримінальне правопорушення, у зв`язку з яким може бути вирішено питання про видачу особи (екстрадицію) такій державі для притягнення до кримінальної відповідальності або виконання вироку, в порядку і на підставах, передбачених розділом ІХ цього Кодексу або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 7) до особи, стосовно якої надійшло прохання Міжнародного кримінального суду про тимчасовий арешт або про арешт і передачу, у порядку і на підставах, передбачених розділом IX-2 цього Кодексу.

Відповідно до ч.4 ст.189 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляє у наданні дозволу на затримання підозрюваного, обвинуваченого з метою його приводу, якщо прокурор не доведе, що зазначені у клопотанні про застосування запобіжного заходу обставини вказують на наявність підстав для тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого, а також є достатні підстави вважати, що: 1) підозрюваний, обвинувачений переховується від органів досудового розслідування чи суду; 2) одержавши відомості про звернення слідчого, прокурора до суду із клопотанням про застосування запобіжного заходу, підозрюваний, обвинувачений до початку розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу вчинить дії, які є підставою для застосування запобіжного заходу і зазначені у статті 177 цього Кодексу.

Тобто, вказані норми закону вказують на можливість звернення, в рамках кримінального провадження, з клопотанням про дозвіл на затримання з метою приводу для участі в розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою лише щодо особи, яка є підозрюваною або обвинуваченою у вчиненні злочину.

Частиною 5 ст. 131 КПК України визначено, що під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді докази обставин, на які вони посилаються.

Однак, у матеріалах поданого слідчим клопотання відсутні докази належного повідомлення ОСОБА_5 про підозру у вчиненні злочину. Слідчим надано до суду рапорти працівників поліції, згідно яких встановлено, що за адресою місця проживання ОСОБА_17 останній відсутній, згідно пояснень ОСОБА_18 - батьки ОСОБА_5 виїхали за кордон до свого сина ОСОБА_19 та на даний час в місті відсутні. Окрім того, слідчим наданий скріншот екрану сповсповіщення ОСОБА_9 повідомлення про підозру її сина ОСОБА_5 .

В матеріалах поданого слідчим клопотання відсутні будь які докази направлення повісток ОСОБА_5 про виклик до слідчого та будь-яких підтверджень отримання вказаних повісток останнім, також відсутні докази здійснення будь-яких дій щодо встановлення місцяперебування ОСОБА_5 , про оголошення його у розшук; про зупинення досудового слідства, про направлення запитів до прикордонної служби тощо.

23.07.2024 було складено повідомлення про підозру ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.197-1 КК України, санкція якої передбачає покарання у вигляді штрафу від однієї тисячі до чотирьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або пробаційний нагляд на строк до трьох років, або обмеженням волі на той самий строк, тобто, згідно зі ст.12 КК України, дане кримінальне правопорушення є нетяжким злочином.

Матеріали клопотання слідчого не містять жодних даних про направлення повідомлення про підозру саме ОСОБА_5 та доказів про отримання ним повідомлення про підозру.

Наведене у клопотанні слідчим твердження про те, що підозра надіслана матері ОСОБА_5 ОСОБА_9 через додаток «Вотсап» та цей факт підстурджує, що ОСОБА_5 є підозрюваним у кримінальному провадженні і про те, що останній переховується від органів досудового розслідування, не підтверджується наданими слідчому судді матеріалами, до того ж сам слідчий у своєму клопотанні не зазначає про факт повідомлення ОСОБА_5 про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.197-1 КК України, не підтверджується цей факт й наданими слідчому судді матеріалами, окрім того, сам по собі факт складення письмового повідомлення про підозру, не свідчить про факт вручення ОСОБА_5 , у передбачений законом спосіб, означеного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.

Згідно з ч.1 ст.42 КПК України, підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому статтями 276-279 цього Кодексу, повідомлено про підозру, особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок невстановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.

Відповідно до ч.1 ст.278 КПК України, письмове повідомлення про підозру вручається в день його складення слідчим або прокурором, а у випадку неможливості такого вручення - у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.

Згідно з ч.ч.1, 3 ст.111 КПК України, повідомлення у кримінальному провадженні є процесуальною дією, за допомогою якої слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд повідомляє певного учасника кримінального провадження про дату, час та місце проведення відповідної процесуальної дії або про прийняте процесуальне рішення чи здійснену процесуальну дію. Повідомлення у кримінальному провадженні здійснюється у випадках, передбачених цим Кодексом, у порядку, передбаченому главою 11 цього Кодексу, за винятком положень щодо змісту повідомлення та наслідків неприбуття особи.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 7, 8 ст.135 КПК України, особа викликається до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду шляхом вручення повістки про виклик, надіслання її поштою, електронною поштою чи факсимільним зв`язком, здійснення виклику по телефону або телеграмою. У разі якщо особа подала письмову заяву про здійснення виклику в конкретному кримінальному провадженні з використанням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи та/або її окремої підсистеми (модуля), то за наявності технічної можливості така особа викликається шляхом надсилання їй текстових повідомлень у порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи. У разі тимчасової відсутності особи за місцем проживання повістка для передачі їй вручається під розписку дорослому члену сім`ї особи чи іншій особі, яка з нею проживає, житлово-експлуатаційній організації за місцем проживання особи або адміністрації за місцем її роботи. Повістка про виклик особи, яка проживає за кордоном, вручається згідно з міжнародним договором про правову допомогу, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, а за відсутності такого - за допомогою дипломатичного (консульського) представництва. Повістка про виклик особи, стосовно якої існують достатні підстави вважати, що така особа виїхала та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, у випадку обґрунтованої неможливості вручення їй такої повістки згідно з частинами першою, другою, четвертою - сьомою цієї статті, публікується в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора. Особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, вважається такою, яка належним чином повідомлена про виклик, з моменту опублікування повістки про її виклик у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора. У випадку наявності в особи, зазначеної в абзаці першому цієї частини, захисника (захисників) копія повістки про її виклик надсилається захиснику (захисникам).

Тобто, за загальним правилом, КПК України передбачає, що письмове повідомлення про підозру вручається особі в день його складення слідчим або прокурором. У разі неможливості вручити особисто, повідомлення про підозру вручається у спосіб, передбачений ст.135 КПК України, про що зазначено вище.

Таким чином, КПК України, діючий й на сьогоднішній день, містить вичерпний перелік способів, з дотриманням яких, повідомлення про підозру може бути вручене особі, яка перебуває на території України, що не є окупованою.

При цьому аналіз положень КПК України дає підстави стверджувати, що направлення вказаній особі повідомлення про підозру засобами поштового зв`язку відповідатиме вимогам КПК України лише у випадку вручення поштового відправлення особисто підозрюваному.

Так, відповідно до ч.1 ст.136 КПК України, належним підтвердженням отримання особою повістки про виклик або ознайомлення з її змістом іншим шляхом є розпис особи про отримання повістки, в тому числі на поштовому повідомленні, відеозапис вручення особі повістки, будь-які інші дані, які підтверджують факт вручення особі повістки про виклик або ознайомлення з її змістом. Тобто, особа набуває статусу підозрюваного з моменту вручення їй особисто поштового відправлення. Наявний у матеріалах кримінального провадження скріншот, про який описано вище, не є підтвердженням направлення та вручення ОСОБА_5 поштового відправлення з відповідним повідомленням про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.

Матеріали поданого слідчим клопотання свідчать про те, що представником сторони обвинувачення не було вчинено всіх можливих, з передбачених процесуальним законом, дій для того, щоб особа, якій повідомляється про підозру, була обізнана про це.

Зокрема, слідчим або прокурором не було вжито всіх заходів для вручення повідомлення про підозру ОСОБА_5 саме у спосіб, передбачений КПК України.

Враховуючи, що слідчим до клопотання не було надано доказів, підтверджуючих факт вручення ОСОБА_5 , будь-яким способом, передбаченим КПК України, повідомлення про підозру від 23.07.2024 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.197-1 КК України, не було надано таких доказів й прокурором в судовому засіданні, а отже представлені слідчому судді матеріали на даний час не свідчать, що ОСОБА_5 набув статусу підозрюваного у кримінальному провадженні №0001403 від 13.09.2023.

Також слічий суддя звертає увагу слідчого та прокурора, який погоджував вказане клопотання, що в рамках кримінального провадження № 0001403 від 13.09.2023, навіть у випадку дотримання порядку, визначеного ст.ст.278, 135 КПК України, щодо вручення особі письмового повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.194-1 КПК України (санкція якої не передбачає покарання у вигляді позбавлення волі), відносно такої особи, яка не входить до кола осіб, визначених ч.2 ст.183 КПК України, не може бути застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Відповідно, у кримінальному провадженні, досудове розслідування у якому здійснюється по факту вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.197-1 КК України, навіть теоретично не можуть існувати обставини, які вказували б на наявність підстав для тримання під вартою ОСОБА_5 .

Враховуючи викладене, а також те, що звернення з клопотанням про надання дозволу на затримання з метою приводу для участі в розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно особи, яка не набула статусу підозрюваного, чинним КПК України не передбачено, у зв`язку з відсутністю правових підстав для тримання під вартою ОСОБА_5 , й відсутні правові підстави для надання дозволу на затримання останнього з метою приводу для участі в розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, тому, подане слідчим клопотання, яке не є обґрунтованим, не може бути задоволене.

Керуючись ст.ст.188, 189, 190, 372 КПК України, слідчий суддя

постановив:

Клопотання слідчого СВ ВП № 2 Харківського РУП № 3 ГУНП в Харківській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_3 , погоджене з прокурором Новобаварської окружної прокуратури м. Харкова ОСОБА_4 по кримінальному провадженню № 0001403 від 13.09.2023 про дозвіл на затримання з метою приводу ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.197-1 КК України залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Повний текст ухвали складено та проголошено о 09-00 год. 09.09.2024.

Слідчий суддя ОСОБА_1