Справа № 165/2454/21 Провадження №11-кп/802/312/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

представника потерпілих - адвоката ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

виправданого - ОСОБА_8 ,

захисника виправданого - ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду матеріали кримінального провадження внесеного до ЄРДР за № 0001335 від 10 листопада 2020 року за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні - прокурора відділу забезпечення діяльності у сфері запобігання та протидії корупції Волинської обласної прокуратури ОСОБА_6 , представника потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_10 - адвоката ОСОБА_7 на вирок Рожищенського районного суду Волинської області від 24 січня 2024 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , громадянина України, з вищою освітою, одружений, має на утримані двоє малолітніх дітей, працює, раніше не судимий,

визнаний невинуватим у пред`явленому за ч. 2 ст. 162 КК України обвинуваченні та виправданий на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку з недоведеністю в його діянні (діях) складу кримінального правопорушення, у якому обвинувачується особа.

В С Т А Н О В И В

Згідно обвинувального акту у кримінальному провадженні, що внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001335 від 10 листопада 2020 року наказом начальника ГУНП у Волинській області від 12 травня 2017 року № 96 о/с лейтенанта поліції ОСОБА_8 призначено на посаду інспектора СРПП № 3 Нововолинського ВП Володимир - Волинського ВП ГУНП у Волинській області.

Наказом начальника ГУНП у Волинській області від 04 січня 2021 року № 5 о/с старшого лейтенанта поліції ОСОБА_8 призначено на посаду інспектора сектору реагування патрульної поліції відділення поліції № 1 (м. Нововолинськ) Володимир-Волинського РВП ГУНП у Волинській області.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів» правоохоронними органами є органи прокуратури, Національної поліції, служби безпеки, Військової служби правопорядку у Збройних Силах України, Національного антикорупційного бюро України, органи охорони державного кордону, органи доходів і зборів, органи і установи виконання покарань, слідчі ізолятори, органи державного фінансового контролю, рибоохорони, державної лісової охорони, інші органи, які здійснюють правозастосовні або правоохоронні функції.

Згідно із частиною 1 статті 1 Закону України «Про Національну поліцію», Національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Основними завданням поліції є: надання поліцейських послуг у сферах забезпечення публічної безпеки і порядку; охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави; протидії злочинності; надання в межах, визначених законом, послуг з допомоги особам, які з особистих, економічних, соціальних причин або внаслідок надзвичайних ситуацій потребують такої допомоги.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 3 Закону України «Про Національну поліцію» у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно зі статтею 38 Закону України «Про Національну поліцію» поліція може проникнути до житла чи іншого володіння особи без вмотивованого рішення суду лише в невідкладних випадках, пов`язаних із: 1) рятуванням життя людей та цінного майна під час надзвичайних ситуацій; 2) безпосереднім переслідуванням осіб, підозрюваних у вчиненні кримінального правопорушення; 3) припиненням злочину, що загрожує життю осіб, які знаходяться в житлі або іншому володінні.

Проникнення поліцейського до житла чи іншого володіння особи не може обмежувати її права користуватися власним майном.

Про застосування вказаного поліцейського заходу обов`язково складається протокол.

Відповідно до пункту 6 Розділу ІІ Посадової інструкції інспектора СРПП №3 Нововолинського ВП Володимир-Волинського ВП ГУНП у Волинській області, затвердженої 05 січня 2020 року начальником Нововолинського ВП Володимир-Волинського ВП ГУНП у Волинській області, з якою ОСОБА_8 ознайомлений того ж дня, останній застосовує на вказаній посаді у межах своєї компетенції з метою охорони прав і свобод людини, запобігання загрозам публічній безпеці і порядку або припинення їх порушення поліцейські превентивні заходи, визначені статтями 31-41 Закону України «Про Національну поліцію».

Таким чином, ОСОБА_8 , як інспектор СРПП №3 Нововолинського ВП Володимир-Волинського ВП ГУНП у Волинській області, є особою, яка постійно здійснює функції представника влади та, відповідно до пункту 1 примітки до статті 364 КК України, є службовою особою.

Відповідно до статті 30 Конституції України не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду. У невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину, можливий інший, встановлений законом, порядок проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду і обшуку.

Відповідно до статті 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Відповідно до статті 381 ЦК України садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями.

Відповідно до частини 2 статті 233 КПК України під житлом особи розуміється будь-яке приміщення, яке знаходиться у постійному чи тимчасовому володінні особи, незалежно від його призначення і правового статусу, та пристосоване для постійного або тимчасового проживання в ньому фізичних осіб, а також всі складові частини такого приміщення. Не є житлом приміщення, спеціально призначені для утримання осіб, права яких обмежені за законом. Під іншим володінням особи розуміються транспортні засіб, земельна ділянка, гараж, інші будівлі чи приміщення побутового, службового, господарського, виробничого та іншого призначення тощо, які знаходяться у володінні особи.

Так, ОСОБА_8 , обіймаючи посаду інспектора СР ПП № 3 Нововолинського ВП Володимир-Волинського ВП ГУНП у Волинській області, будучи працівником правоохоронного органу, маючи спеціальне звання старший лейтенант поліції, здійснюючи функції представника влади, маючи право відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» застосувати заходи, висувати вимоги та приймати рішення, обов`язкові для виконання, будучи таким чином службовою особою, наділеною владними повноваженнями, діючи умисно, усвідомлюючи незаконність своїх дій, всупереч чинному законодавству, а саме: статті 30 Конституції України, статті 38 Закону України «Про Національну поліцію», п. 6 Розділу ІІ Посадової інструкції, статей 13, 233, 234 КПК України в частині того, що ніхто не має права проникнути до житла чи іншого володіння особи з будь-якою метою, інакше як лише за добровільною згодою особи, яка ними володіє або на підставах, визначених у законі, а проникнення до житла чи іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку не допускається інакше як за мотивованим рішенням суду, крім у невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину, вчинив кримінальне правопорушення за наступних обставин.

11 вересня 2020 року ОСОБА_8 , спільно з начальником сектору превентивної комунікації відділу превенції Луцького відділу поліції ГУНП у Волинській області капітаном поліції ОСОБА_11 під час несення служби у складі СР ПП з позивним «ОСОБА_8», на службовому автомобілі марки «Мітцубіші-Аутлендер» н.з. НОМЕР_1 , на вул. Сковороди у м. Нововолинську Волинської області виявили транспортний засіб марки «Опель-Інзігнія» д.н.з. НОМЕР_2 сірого кольору, яким керував ОСОБА_12 та який самостійно, без будь-якої вимоги зі сторони поліцейських, зупинився на узбіччі проїжджої частини напроти будинку АДРЕСА_2 . У подальшому, ОСОБА_8 підійшов до ОСОБА_12 , котрий вийшов зі свого автомобіля, та, підозрюючи останнього у можливому вчиненні адміністративного правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, відповідальність за яке передбачена частиною 1 статті 130 КУпАП, не представляючись працівником поліції (не вказав посаду, прізвище, ім`я, по батькові) попросив ОСОБА_12 пред`явити необхідні документи, що надають право на керування транспортним засобом, та повідомив про можливий подальший огляд останнього з метою перевірки на стан алкогольного сп`яніння. При цьому ОСОБА_8 не висував законну вимогу залишатись на місці події та не вжив заходів спрямованих на локалізацію пересування можливого правопорушника, в даному випадку ОСОБА_12 .

Отримавши відмову від ОСОБА_12 щодо вчинення вказаних дій, ОСОБА_8 , маючи можливість на місці скласти щодо останнього протокол про адміністративне правопорушення у зв`язку з відмовою від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння, умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій та передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, усупереч вимогам статті 30 Конституції України, статті 38 Закону України «Про Національну поліцію», п. 6 Розділу II Посадової інструкції та статей 13, 233, 234 КПК України, 11 вересня 2020 року близько 19 год 30 хв, достовірно знаючи про відсутність у нього рішення суду щодо проведення обшуку, підстав для врятування життя людей та майна, а також безпосереднього переслідування особи, яка підозрюється у вчиненні злочину, незаконно проник на огороджену територію будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_2 , куди зайшов ОСОБА_12 та яке перебуває у володінні ОСОБА_10 та ОСОБА_10 , без відповідної добровільної згоди на це останніх чим порушив їхнє конституційне право на недоторканість житла чи іншого володіння особи.

Продовжуючи свої протиправні дії, у зазначений вище час ОСОБА_8 , на території вказаного будинковолодіння, застосував фізичну силу, заблокувавши своєю ногою вхідні двері жилого будинку, у якому на той час перебувала ОСОБА_10 та яка намагалась вийти на вулицю задля з`ясування причин перебування на земельній ділянці, якою вона користується, працівників поліції, чим без законних на те підстав обмежив право останньої вільно пересуватись.

Отже, ОСОБА_8 інкримінується те, що він своїми умисними протиправними діями, які виразились у незаконному проникненні до житла чи до іншого володіння особи, вчиненому службовою особою, вчинив кримінальне правопорушення (злочин), передбачений ч. 2 ст. 162 КК України.

У поданих на вирок суду першої інстанції апеляційних скаргах:

- прокурор вказує на його незаконність та необґрунтованість через допущену невідповідність висновків суду викладених у судовому рішенні фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що стало наслідком безпідставного виправдання ОСОБА_8 . Вважає, що при прийнятті рішення, судом не з достатньою повнотою взято до уваги показання потерпілої ОСОБА_10 , свідків: ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , ОСОБА_11 , а також відеозапис з нагрудної бодікамери ОСОБА_8 , яким установлено, що обвинувачений, підійшовши до ОСОБА_12 , не назвався, не повідомив його про застосування технічних приладів, що мають функцію відеозапису, а також про конкретну причину зупинки транспортного засобу під його керуванням, з детальним описом підстав. Стверджує про наявність в діях обвинуваченого ОСОБА_8 як об`єктивної, так і суб`єктивної сторони даного кримінального правопорушення, зазначаючи, що за змістом ч. 2 ст. 162 КК України порушення недоторканості житла - це незаконне проникнення до іншого володіння особи вчинене службовою особою. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 11 серпня 2005 року ОСОБА_10 є власником будинковолодіння, що за адресою: АДРЕСА_2 , де протягом тривалого проміжку часу проживає разом із своєю дружиною. Добровільної згоди на перебування поліцейського ОСОБА_8 на території земельної ділянки потерпілі не надавали, не було у нього і відповідного судового рішення на таке проникнення. Хоча обвинувачений і не був обізнаний, хто є власником будинковолодіння, до якого зайшов ОСОБА_12 , однак був упевнений, що це не його житло. Окрім того, ОСОБА_8 у судовому засіданні вказав, що добре знав особу, яка заходила на огороджену територію - це був прокурор ОСОБА_12 , а також розумів, що коли останній заходив на подвір`я своїх родичів, він не вчинив жодних кримінальних правопорушень, а вчинення ним адміністративного правопорушення є припущенням. З урахуванням положень ст. 254 КУпАП, згідно яких протокол про адміністративне правопорушення складається не пізніше двадцяти чотирьох годин з моменту виявлення особи, яка його вчинила, обвинувачений міг скласти щодо останнього протокол, не проникаючи на огороджену територію будинку Панасюків та без переслідування ОСОБА_12 на вказаній території. Тому, вважає, що помилковість оцінки судом доказів, при їх дослідженні, вимагає повторного їх дослідження, а вирок суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового вироку про визнання обвинуваченого ОСОБА_8 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 162 КК України з призначенням йому покарання у виді 4 років позбавлення волі;

- представник потерпілих - адвокат ОСОБА_7 вважає вирок суду від 24 січня 2024 року незаконним, необґрунтованим, таким, що підлягає скасуванню через невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що стало наслідком безпідставного виправдання ОСОБА_8 . Вказує про допущене судом неналежне, неповне, необ`єктивне дослідження фактичних подій, що мали місце стосовно ситуації з обвинуваченим, якому нічого не заважало оформити адміністративні матеріали стосовно водія ОСОБА_12 , не порушуючи недоторканність домоволодіння потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_10 , зайшовши на яку, він жодного разу не висловив чіткої, законної вимоги щодо причин зупинки автомобіля під його керуванням, не повідомив причин та наслідків невиконання ним законних вимог поліцейського, про факт його затримання, у в`язку із порушенням адміністративного законодавства та необхідності залишатись на місці. Більше того, після перебування на подвір`ї потерпілих, обвинувачений дав можливість ОСОБА_12 сісти за кермо власного транспортного засобу та поїхати далі. У зв`язку із цим, просить вирок Рожищенського районного суду від 24 січня 2024 року скасувати. Ухвалити новий вирок, яким визнати обвинуваченого ОСОБА_8 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 162 КК України та призначити його покарання у межах санкції даної статті.

Заслухавши доповідача, який виклав суть вироку суду першої інстанції та доводи апеляційних скарг, міркування прокурора, який підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, а також підтримав апеляцію представника потерпілих, потерпілих та їх представника, які подану ними апеляційну скаргу підтримали, як і апеляцію прокурора, просили задовольнити, виправданого та його захисника, які подані апеляційній скарги заперечили та просили вирок суду першої інстанції залишити без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів доходить такого висновку.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України як обвинувальний, так і виправдувальний вирок повинен бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

При цьому, згідно вимог ст. 374 КПК України, у разі визнання особи виправданою у вироку зазначається формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдування обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Виправдовуючи обвинуваченого ОСОБА_8 , суд першої інстанції таке своє рішення мотивував недоведеністю у його діянні (діях) складу кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 162 КК України.

Перевіривши матеріали кримінального провадження, у межах доводів апеляційних скарг прокурора та представника потерпілих, колегія суддів визнає такий висновок місцевого суду правильним.

Так, порушуючи вимогу про скасування даного вироку та ухвалення нового обвинувального вироку, прокурор стверджує про помилковість висновків суду в оцінці здобутих органом досудового розслідування доказів.

Проте, як це передбачено ч. 3 ст. 404 КПК України, за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно, якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Однак, заявивши вказане клопотання, апелянт не вказав як саме ці вимоги кореспондуються із приписами ч. 3 ст. 404 КПК України, не зазначив конкретного та достатнього обґрунтування для задоволення такого клопотання. Тоді як незгода сторони обвинувачення із висновками суду, зробленими на підставі досліджених доказів, не є підставою для повторного дослідження тих самих доказів.

Оскільки стороною захисту не заперечується факт проникнення ОСОБА_8 на територію іншого володіння потерпілих без рішення суду і без згоди власника, за підозрою ОСОБА_12 у вчиненні ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та через відсутність підстав, передбачених ч. 3 ст. 404 КПК України, колегія суддів відмовила у задоволенні клопотання про повторне дослідження доказів.

При цьому, як неодноразово підкреслював Верховний Суд у своїх постановах, повторне дослідження доказів судом апеляційної інстанції є правом, а не обов`язком суду. Відмова у задоволенні клопотання щодо повторного дослідження доказів свідчить не про порушення кримінального процесуального закону та неповноту дослідження доказів, а про відсутність аргументованих доводів щодо необхідності у вчиненні таких дій.

Змістом пред`явленого обвинувачення стверджується, що обвинуваченому ОСОБА_8 ставиться у провину вчинення ним умисних дій, які виразились у незаконному проникненні до житла чи до іншого володіння особи, вчиненому службовою особою, і такі його дії кваліфіковано за ч. 2 ст. 162 КК України.

Згідно із ч. 1 ст. 2 КК України підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом.

Складом злочину визнається сукупність закріплених у кримінальному законі ознак, за наявності яких реально вчинене суспільно небезпечне діяння визнається злочином.

Елементами складу злочину є: 1) об`єкт злочину; 2) об`єктивна сторона злочину; 3) суб`єктивна сторона злочину; 4) суб`єкт злочину.

Відсутність хоча б одного з цих елементів свідчить про те, що дії (бездіяльність) особи, поведінка якої оцінюється у даному конкретному випадку, не є злочином.

Частина 2 ст. 162 КК України передбачає відповідальність за порушення недоторканності житла - це незаконне проникнення до житла чи до іншого володіння особи, незаконне проведення в них огляду чи обшуку, а так само незаконне виселення чи інші дії, що порушують недоторканність житла громадян, вчинені службовою особою або із застосуванням насильства чи з погрозою його застосування.

Об`єктивна сторона злочину, передбаченого ч. 2 ст. 162 КК України, полягає у: 1) незаконному проникненні до житла чи іншого володіння особи; 2) незаконному проведенні в них огляду чи обшуку; 3) незаконному виселенні; 4) інших діях, що порушують недоторканність житла громадян.

Під незаконним проникненням до житла чи іншого володіння особи слід розуміти будь-яке вторгнення та/або проникнення у житло чи інше володіння, здійснене всупереч волі законного володільця, за відсутності визначених законом підстав чи в порушення встановленого законом порядку.

Тоді як суб`єктивна сторона складу злочину, передбаченого ст. 162 КК України, характеризується умисною виною, яка проявляється у прямому умислі. Винна особа усвідомлює суспільну небезпечність своїх дій, а її вольовий прояв свідчить про бажання вчинити дії, визначені диспозицією даної статті.

Таким чином, за відсутності умислу на порушення недоторканості житла чи іншого володіння особи - кримінальна відповідальність за ст. 162 КК України не може наступити через відсутність складу злочину, а саме суб`єктивної сторони.

Надаючи правову оцінку діям обвинуваченого ОСОБА_8 та приймаючи рішення про його виправдання, суд підставо взяв до уваги його показання з приводу обставин вчиненого, який винуватість у пред`явленому йому обвинуваченні не визнав, оспорюючи умисел на порушення недоторканості житла чи іншого володіння особи, загалом, вважаючи висунуте проти нього обвинувачення безпідставним. Однак, не заперечував свого фізичного перебування на подвір`ї біля будинку, що на АДРЕСА_2 , яке було пов`язане виключно із безпосереднім переслідуванням правопорушника - ОСОБА_12 який, в статусі водія, вчинив ряд адміністративних правопорушень у сфері ПДР, Закону України «Про дорожній рух» та КУпАП, у тому числі, керував транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, і таке порушення, в силу його санкції у виді обмеження у користуванні водійськими правами, підпадає під визначення кримінального обвинувачення, у відповідності до практики Європейського суду з прав людини далі - ЄМПЛ).

Тобто, факт перебування (проникнення) обвинуваченого ОСОБА_8 в статусі інспектора СРПП №3 Нововолинського ВП Володимир-Волинського ВП ГУНП у Волинській області та у відповідності до пункту 1 примітки до статті 364 КК України - службової особи, на територію земельної ділянки будинковолодіння потерпілих, що за адресою: АДРЕСА_2 , у зв`язку із переслідуванням особи, а саме - ОСОБА_12 , ймовірно винного у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, не лише не заперечується самим обвинуваченим, а і підтверджується показаннями потерпілих, свідків, сукупністю письмових та речових доказів, наявних у матеріалах справи, що безпосередньо досліджувались судом. І таке проникнення мало місце без вмотивованого рішення суду та добровільної згоди на перебування поліцейського ОСОБА_8 на території земельної ділянки самих потерпілих.

Проте, у відповідності до частини 1 статті 3 Закону України «Про Національну поліцію» у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України та іншими нормативно-правовими актами.

17 липня 1997 року України ратифікувала Європейську Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та Протоколи № 1, № 2, № 4, № 7, № 11, за якими визнано обов`язковість дії Конвенції в національній системі правосуддя та обов`язковість дії рішень Європейського суду по всіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції. Європейський суд з прав людини поширює стандарти, які встановлює Конвенція для кримінального провадження, на провадження у справах про адміністративне правопорушення. ЄСПЛ зазначив, що український Уряд визнав правовий характер Кодексу України про адміністративні правопорушення.

За практикою ЄСПЛ провадження у справі про адміністративне правопорушення за статтею 130 КУпАП, з огляду на суворість передбачених санкцією цієї статті стягнень у виді штрафу і позбавлення права керування транспортними засобами, їх каральну і профілактичну мету, у розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вважається «кримінальним» (рішення у справах: «Езтюрк проти Німеччини» (Ozturk v. Germany) від 21 лютого 1984 року, заява № 8544/79; «Шмауцер проти Австрії» (Schmautzer v.Austria) від 23 жовтня 1995 року, заява №15523/89; «Маліга проти Франції» (Malige v. France) від 23 вересня 1998 року, заява № 27812/95; «Гурепка проти України» (Gurepka v. Ukraine) від 06 вересня 2005 року, заява № 61406/00).

Зокрема, у рішенні «Шмауцер проти Австрії» від 23 жовтня 1995 року Європейський суд зазначив, що правопорушення, за яке може бути накладено стягнення у виді штрафу і обмеження у користуванні водійськими правами, підпадають під визначення кримінального обвинувачення. Позбавлення права на управління транспортним засобом також розглядається Європейським судом кримінальною правовою санкцією, оскільки право керувати автомобілем є дуже корисним у повсякденному житті і для здійснення діяльності.

Згідно із статтею 38 Закону України «Про Національну поліцію» поліція може проникнути до житла чи іншого володіння особи без вмотивованого рішення суду лише в невідкладних випадках, пов`язаних із: 1) рятуванням життя людей та цінного майна під час надзвичайних ситуацій; 2) безпосереднім переслідуванням осіб, підозрюваних у вчиненні кримінального правопорушення; 3) припиненням злочину, що загрожує життю осіб, які знаходяться в житлі або іншому володінні.

Аналізуючи вищенаведені норми матеріального права, в аспекті розгляду даного кримінального провадження, суд дійшов законного та обґрунтованого висновку про те, що хоча проникнення обвинуваченого ОСОБА_8 на територію будинковолодіння (земельну ділянку) потерпілих відбулось без їх згоди та без відповідного рішення суду, проте у невідкладному випадку, пов`язаному з безпосереднім переслідуванням особи яка, на той момент, підозрювалась у керуванні транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, за що хоча і передбачена адміністративна відповідальність (ст. 130 КУпАП), однак з огляду на суворість передбачених санкцією цієї статті стягнень у виді штрафу і позбавлення права керування транспортними засобами, їх каральну і профілактичну мету, у розумінні Європейського Суду з прав людини, таке порушення вважається «кримінальним».

І саме ця обставина є свідченням відсутності у діях обвинуваченого ОСОБА_8 об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 162 КК України, що відображається у незаконному проникненні до іншого володіння особи яке, у цьому конкретному випадку, ознаками незаконності не наділене.

А за відсутності умислу на порушення недоторканності житла чи іншого володіння особи - кримінальна відповідальність за ст. 162 КК України не може наступити також і через відсутність його суб`єктивної сторони.

Оцінюючи «пропорційність» та «баланс інтересів» між проникненням обвинуваченого ОСОБА_8 на територію іншого володіння особи та припиненням вчинення адміністративних правопорушень водієм ОСОБА_12 , щодо якого у працівників поліції були достатні причини вважати, що останній керує транспортним засобом, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння та подальшу його поведінку, яка полягала у вчиненні активних дій, спрямованих на уникнення відповідальності, суд дійшов законного висновку про те, що така його поведінка є виправданою, а у аспекті їх дій, а також мотиву і мети, прямий умисел у діях ОСОБА_8 на незаконне проникнення, не простежується, що виключає наявність у його діях ще і суб`єктивної сторони складу даного злочину.

Твердження про те що, у виниклій ситуації, ОСОБА_8 не діяв у відповідності до вимог Закону України «Про національну поліцію» оскільки, підійшовши до ОСОБА_12 не представився, не повідомив про застосування ним технічних приладів, що мають функції відеозапису, а також не вчинив ряд інших обов`язкових дій, були предметом перевірки службового розслідування від 17 травня 2021 року стосовно обвинуваченого, і як слушно зазанчив суд, можуть слугувати підставою для притягнення його до дисциплінарної, проте не кримінальної та передбаченої ст. 162 КК України відповідальності, як помилкового вважає прокурор.

Не заслуговують на увагу і твердження апелянтів про те, що обвинувачений ОСОБА_8 мав можливість, з огляду на положення ст. 254 КУпАП, які передбачають складання протоколу про адміністративне правопорушення протягом 24 годин з моменту виявлення особи, яка його вчинила, скласти протокол стосовно ОСОБА_12 , не проникаючи на територію чужого будинковолодіння, оскільки є лише припущеннями можливої майбутньої поведінки останнього, у виниклій обстановці. І сам факт знайомства обвинуваченого із особою - порушником, очевидно не є достатнім для оформлення стосовно такої особи адміністративних матеріалів які, серед іншого, вимагають ще і її обов`язковової присутності (ст. 256 КУпАП).

Вагоме значення, у контексті пред`явленого обвинувачення, мають лише ті причини та умови, що спонукали проникненню ОСОБА_8 на територію чужого будинковолодіння, тому неозвучення ним, як поліцейським, будь-яких законних вимог ОСОБА_12 саме на території земельної ділянки та надання йому можливості подальшого керування транспортним засобом, будь-якого впливу, при оцінці правомірності дій обвинуваченого, не мають.

Аналіз сукупності зібраних доказів, наданих стороною обвинувачення, дозволив суду зробити законний висновок про те, що такі докази не містять сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, які б доводили винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною 2 статті 162 КК України - вчиненні умисних дій, які виразились в незаконному проникненні до житла чи до іншого володіння особи, вчиненому службовою особою та виправдати обвинуваченого ОСОБА_8 на підставі п. 3 ч .1 ст. 373 КПК України.

Таким чином, апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні - прокурора відділу забезпечення діяльності у сфері запобігання та протидії корупції Волинської обласної прокуратури ОСОБА_6 , представника потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_10 - адвоката ОСОБА_7 підлягають залишенню без задоволення, а вирок суду першої інстанціїстосовно обвинуваченого ОСОБА_8 - без зміни.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В

Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні - прокурора відділу забезпечення діяльності у сфері запобігання та протидії корупції Волинської обласної прокуратури ОСОБА_6 , представника потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_10 - адвоката ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а вирок Рожищенського районного суду Волинської області від 24 січня 2024 року стосовно ОСОБА_8 - без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді: