У Х В А Л А

про тримання під вартою

24 липня 2024 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши в м. Біла Церква, у відкритому судовому засіданні, клопотання прокурора Білоцерківської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_3 , про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Біла Церква Київської області, громадянина України, з середньою освітою, неодруженого, місце реєстрації: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

(1) вироком Білоцерківського районного суду Київської області від 20 серпня 1998 року, за ч. 2 ст. 140, ст. 208, ч. 1 ст. 145 КК України, до позбавлення волі на строк 2 (два) роки, виконання покарання відстрочене, на підставі ст. 46-1 КК України, на 1 (один) рік зі штрафом 680 грн;

(2) вироком Білоцерківського міського суду Київської області від 25 грудня 2000 року, за ч. 2 ст. 206 КК України, до позбавлення волі на строк 2 (два) роки 6 (шість) місяців, від відбування якого звільнений умовно-достроково 13 квітня 2002 року, на підставі ст. 52 КК України, з невідбутим строком покарання 1 (один) рік 2 (два) місяці 13 (тринадцять) днів;

(3) вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 серпня 2003 року, за ст. 15, ч. 2 ст. 188, ч. 1 ст. 194, ч. 3 ст. 189, ст. 70, 71 КК України, до позбавлення волі на строк 6 (шість) років з конфіскацією половини майна, від відбування якого звільнений умовно-достроково 29 листопада 2007 року, на підставі ст. 81 КК України, з невідбутим строком покарання 1 (один) рік 4 (чотири) місяці 23 (двадцять три) дні;

(4) вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 грудня 2011 року, за ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 185, ст. 70 КК України, до позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки, від відбування якого звільнений умовно-достроково 04 вересня 2014 року, на підставі ст. 81 КК України, з невідбутим строком покарання 1 (один) рік 3 (три) місяці 15 (п`ятнадцять) днів;

(5) вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 жовтня 2017 року, за ст. 15, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 289 КК України, до позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років, від відбування якого звільнений, на підставі ст. 75 КК України, з випробуванням з іспитовим строком 3 (три) роки

у кримінальному провадженні № 0003744, яке внесене до ЄРДР 03 серпня 2023 року, стосовно ОСОБА_4 , за ознаками кримінального правопорушення злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України,

У С Т А Н О В И В :

згідно з клопотанням, прокурор ОСОБА_3 просила:

(1) обрати обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжний захід у виді тримання під вартою, строком на 60 (шістдесят) днів;

(2) у разі ухвалення рішення про заставу, установити її в розмірі, передбаченому п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України 50 (п`ятдесят) прожиткових мінімумів доходів громадян для працездатних осіб, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України.

Зазначала, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, неодружений, непрацюючий, має місце реєстрації: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимий:

(1) вироком Білоцерківського районного суду Київської області від 20 серпня 1998 року, за ч. 2 ст. 140, ст. 208, ч. 1 ст. 145 КК України, до позбавлення волі на строк 2 (два) роки, виконання покарання відстрочене, на підставі ст. 46-1 КК України, на 1 (один) рік зі штрафом 680 грн.;

(2) вироком Білоцерківського міського суду Київської області від 25 грудня 2000 року, за ч. 2 ст. 206 КК України, до позбавлення волі на строк 2 (два) роки 6 (шість) місяців, від відбування якого звільнений умовно-достроково 13 квітня 2002 року, на підставі ст. 52 КК України, з невідбутим строком покарання 1 (один) рік 2 (два) місяці 13 (тринадцять) днів;

(3) вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 серпня 2003 року, за ст. 15, ч. 2 ст. 188, ч. 1 ст. 194, ч. 3 ст. 189, ст. 70, 71 КК України, до позбавлення волі на строк 6 (шість) років з конфіскацією половини майна, від відбування якого звільнений умовно-достроково 29 листопада 2007 року, на підставі ст. 81 КК України, з невідбутим строком покарання 1 (один) рік 4 (чотири) місяці 23 (двадцять три) дні;

(4) вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 грудня 2011 року, за ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 185, ст. 70 КК України, до позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки, від відбування якого звільнений умовно-достроково 04 вересня 2014 року, на підставі ст. 81 КК України, з невідбутим строком покарання 1 (один) рік 3 (три) місяці 15 (п`ятнадцять) днів;

(5) вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 жовтня 2017 року, за ст. 15, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 289 КК України, до позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років, від відбування якого звільнений, на підставі ст. 75 КК України, з випробуванням з іспитовим строком 3 (три) роки.

Зараз ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, тобто у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчиненому повторно, поєднаному з проникненням у сховище та в умовах воєнного стану.

Нею встановлені обставини, які вказують на наявність ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме обвинувачений ОСОБА_4 може вчиняти спроби переховування від суду.

Такого висновку вона дійшла, з огляду на те, що ОСОБА_4 уникає суду, ігноруючи законні вимоги суду та може продовжувати такі дії, зважаючи на тяжкість покарання, яке йому загрожує та відсутність міцних соціальних зв`язків, місця роботи, сім`ї тощо.

Вважала, що запобігти вказаному нею ризику можливо лише за допомогою тримання під вартою, оскільки інші запобіжні заходи не зможуть забезпечити дієвість кримінального провадження та виконання ОСОБА_4 покладених на нього процесуальних обов`язків.

Обвинувачений ОСОБА_4 вважав, що в задоволенні клопотання слід відмовити, він не отримував повістки, через те що він не має дому та не знає де його шукати.

Захисник ОСОБА_5 просив обмежитись будь-яким запобіжним заходом, не пов`язаним з триманням під вартою. Зазначав, що ОСОБА_4 не може утримуватися під вартою, оскільки він має поганий стан здоров`я, через перенесений інсульт, має інвалідність ІІ групи, у зв`язку з чим потребує нагляду сімейного лікаря, а також є обмежено осудним, оскільки має психічні розлади особистості та поведінки.

Суд заслухавши учасників кримінального провадження, дослідивши клопотання та додані до нього матеріали дійшов таких висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Згідно з ч. 2 ст. 331 КПК України, вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Частина перша статті 194 КПК України передбачає, що під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;

3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Суд зазначає, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини, принцип презумпції невинуватості, закріплений у пункті 2 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, буде порушено, якщо судове рішення або по суті твердження представника держави щодо обвинуваченого у вчиненні злочину відображає думку, що він є винним, тоді як його вину ще не доведено відповідно до закону. За відсутності формального висновку цього достатньо для припущення, що суд або відповідна посадова особа вважає обвинуваченого винним, і передчасне висловлення такої думки судом неодмінно порушить принцип презумпції невинуватості. Однак слід розрізняти твердження, які відображають думку про винуватість особи, та твердження, які просто описують «стан перебування під підозрою». Перші порушують презумпцію невинуватості, тоді як другі розглядаються як беззаперечні у різних ситуаціях, розглянутих Судом (п. 136 рішення ЄСПЛ у справі «Грибник проти України» за заявою № 58444/15, від 17 вересня 2020 року).

Отже, вирішуючи питання про застосування запобіжного заходу, на стадії судового провадження у суду відсутнє право наперед вирішувати питання про фактичні обставини кримінального правопорушення, кваліфікацію дій обвинуваченого, доведеність чи недоведеність винуватості обвинуваченого, давати оцінку доказам щодо їх належності, допустимості, достовірності та достатності, оскільки ці питання вирішуються судом при ухваленні судового рішення по суті.

Судом установлено, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, тобто у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчиненому повторно, поєднаному з проникненням у сховище та в умовах воєнного стану.

Згідно з ч. 1 ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Суд зазначає, що ризики, які дають достатні підстави слідчому суду вважати, що обвинувачений може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені частиною 1 статті 177 КПК України, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення обвинуваченим зазначених дій. КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Згідно з клопотанням прокурор ОСОБА_3 вважала, що є підстави стверджувати про наявність ризику передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, тобто обвинувачений може вчиняти спроби переховування від суду.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, ризик того, що обвинувачений може переховуватися, не може оцінюватися виключно на підставі ступеня тяжкості можливого покарання. Він має оцінюватися з урахуванням ряду інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування небезпеки переховування, або довести, що така можливість є настільки незначною, що може не виправдати досудове тримання під вартою (п. 21 рішення ЄСПЛ у справі «Подвезько проти України», заява № 74297/11, від 12 лютого 2015 року). У цьому контексті має враховуватися, зокрема, особистість обвинуваченого, його моральні переконання, майновий стан і зв`язки з державою, в якій він зазнає судового переслідування, а також міжнародні контакти (п. 33 рішення ЄСПЛ у справі «W. проти Швейцарії» від 26 січня 1993 року). Сама по собі відсутність постійного місця проживання не свідчить про ризик втечі (п. 128 рішення ЄСПЛ у справі «Олександр Макаров проти Росії», заява № 15217/07 від 12 березня 2009 року).

Суд зазначає, що відповідно до санкції ч. 4 ст. 185 КК України, у разі визнання винуватим, ОСОБА_4 загрожує позбавлення волі на строк від 5 (п`яти) до 8 (восьми) років.

Суд вважає, що таке покарання є суттєвим мотивом, щоб ОСОБА_4 вчиняв спроби переховуватися від суду.

У цьому контексті суд звертає увагу на процесуальну поведінку ОСОБА_4 .

За час судового провадження, ОСОБА_4 неодноразово не прибував на судові засідання, без поважних причин, а саме: 03 листопада 2023 року, 17 листопада 2023 року, 17 квітня 2024 року, 25 червня 2024 року.

Фактично на усі судові засідання, де він брав участь, його явка забезпечувалася такими заходами процесуального примусу, як привід та розшук.

Отже, наявність мотиву для переховування від суду, процесуальна поведінка ОСОБА_4 , свідчить, що ризик його переховування від суду є високим.

Судом установлено, що будь-яких стримуючих факторів для такої поведінки ОСОБА_4 немає, адже він неодружений, непрацюючий, не навчається, не має постійного місця проживання.

Прокурор ОСОБА_3 вважала, що єдиним запобіжним заходом, який здатний попередити установлений ризик та забезпечити виконання обвинуваченим ОСОБА_4 процесуальних обов`язків є тримання під вартою.

Суд погоджується з такою позицією прокурора зважаючи на такі мотиви.

Згідно із ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Суд зазначає, що випадки, передбачені в частині шостій та восьмій статті 176 КПК України, ОСОБА_4 не стосуються.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 183 КПК України, до ОСОБА_4 може застосовуватися тримання під вартою, оскільки він є раніше судимою особою, а за пред`явленим обвинуваченням йому загрожує покарання понад три роки позбавлення волі.

Відповідно до ст. 178 КПК України, при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; репутацію підозрюваного, обвинуваченого; майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини; ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Отже, зважаючи на ступінь установленого ризику, який є високим, відсутність будь-яких факторів, які можуть забезпечити належну процесуальну поведінку ОСОБА_4 , суд вважає, що без постійного контролю, в умовах установи попереднього ув`язнення, попередити переховування ОСОБА_4 від суду та забезпечити належну процесуальну поведінку, виконання ним процесуальних обов`язків, неможливо іншими запобіжними заходами, аніж тримання під вартою.

Суд вважає, що такий запобіжний захід, як особисте зобов`язання не зможе перешкодити можливому переховуванню обвинуваченого ОСОБА_4 від суду, оскільки не передбачає постійного контролю з боку працівників поліції.

Своєю чергою, домашній арешт не підлягає застосуванню, оскільки ОСОБА_4 не має постійного місця проживання.

Особиста порука не може бути застосована, оскільки із заявами про взяття ОСОБА_4 на поруки, ніхто не звертався.

За таких обставин, суд вважає, що обвинуваченому ОСОБА_4 слід обрати запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Суд відхиляє доводи сторони захисту на те, що стан здоров`я ОСОБА_4 не дозволяє утримувати його під вартою, оскільки доказів цього суду не надано, а ті що надані не підтверджують наявність у ОСОБА_4 хвороб, які унеможливлюють його утримання в умовах установи попереднього ув`язнення.

Відповідно до ч. 3 ст. 183 КПК України, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

В ухвалі слідчого судді, суду зазначаються, які обов`язки з передбачених статтею 194 цього Кодексу будуть покладені на підозрюваного, обвинуваченого у разі внесення застави, наслідки їх невиконання, обґрунтовується обраний розмір застави, а також можливість її застосування, якщо таке рішення прийнято у кримінальному провадженні, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Згідно з ч. 1 ст. 182 КПК України, застава полягає у внесенні коштів у грошовій одиниці України на спеціальний рахунок, визначений в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, з метою забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків, під умовою звернення внесених коштів у доход держави в разі невиконання цих обов`язків. Можливість застосування застави щодо особи, стосовно якої застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, може бути визначена в ухвалі слідчого судді, суду у випадках, передбачених частинами третьою або четвертою статті 183 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 182 КПК України, розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Згідно з п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України, розмір застави визначається у таких межах: щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину, - від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Отже, ОСОБА_4 має бути визначений розмір застави, як альтернативний запобіжний захід і перелік обов`язків, які передбачені ст. 194 КПК України та які будуть застосовані до нього в разі внесення застави.

Суд зазначає, що оскільки ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, розмір застави йому має бути визначений у розмірі від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Розмір застави визначається виходячи з обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану обвинуваченого інших даних про його особу та установлених ризиків, передбачених статтею 177 КПК України. До того ж, він має достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Суд вважає, що з огляду на розмір заявленої, в обвинувальному акті, шкоди, вище встановлених даних про особу обвинуваченого ОСОБА_4 , йому необхідно визначити альтернативний запобіжний захід у вигляді застави 40 (сорока) прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Суд зазначає, що такий розмір застави гарантуватиме виконання ним покладених на нього КПК України обов`язків та не буде завідомо непомірним.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» від 9 листопада 2023 року № 3460-IX, прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня становить 3028 гривні.

Отже, розмір застави становить 121 120 грн.

Надалі, суд визначає перелік обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, які необхідно покласти на обвинуваченого ОСОБА_4 у разі внесення застави.

Згідно з ч. 5 ст. 194 КПК України, якщо під час розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, прокурор доведе наявність всіх обставин, передбачених частиною першою цієї статті, слідчий суддя, суд застосовує відповідний запобіжний захід, зобов`язує підозрюваного, обвинуваченого прибувати за кожною вимогою до суду або до іншого визначеного органу державної влади, а також виконувати один або кілька обов`язків, необхідність покладення яких була доведена прокурором, а саме:

1) прибувати до визначеної службової особи із встановленою періодичністю;

2) не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває, без дозволу слідчого, прокурора або суду;

3) повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи;

4) утримуватися від спілкування з будь-якою особою, визначеною слідчим суддею, судом, або спілкуватися з нею із дотриманням умов, визначених слідчим суддею, судом;

5) не відвідувати місця, визначені слідчим суддею або судом;

6) пройти курс лікування від наркотичної або алкогольної залежності;

7) докласти зусиль до пошуку роботи або до навчання;

8) здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;

9) носити електронний засіб контролю.

Отже, суд вважає, що з огляду на високий ступінь ризику втечі та переховування обвинуваченого ОСОБА_4 від суду, на нього необхідно покласти обов`язки, які передбачають обмеження та контроль за його пересуванням передбачених п. 1, 2, 3, 9 ч. 5 ст. 194 КПК України.

Керуючись ст. 175, 177, 183, 194, 196, 197, 205, 331, 392, 394, 532 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

клопотання прокурора Білоцерківської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_3 , про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, - задовольнити.

Застосувати до ОСОБА_4 запобіжний захід у виді тримання під вартою, строком на 60 (шістдесят) днів, тобто до 21 вересня 2024 року.

Визначити ОСОБА_4 альтернативний запобіжний захід у вигляді застави у розмірі 40 (сорока) прожиткових мінімумів для працездатних осіб, тобто 121 120 грн.

Застава може бути внесена обвинуваченим, так і іншою фізичною чи юридичною особою (заставодавцем).

Обвинувачений або заставодавець мають право внести заставу в будь-який момент протягом строку дії ухвали.

У разі внесення застави, звільнити ОСОБА_4 з-під варти та покласти на нього такі обов`язки, передбачені п. 1, 2, 3, 9 ч. 5 ст. 194 КПК України:

1) з`являтись до суду за першою вимогою;

2) не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває, без дозволу прокурора або суду;

3) повідомляти прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи;

4) носити електронний засіб контролю.

Строк дії обов`язків, у разі внесення застави 2 (два) місяці, з дня внесення застави.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку, прокурором, обвинуваченим, захисником, безпосередньо до Київського апеляційного суду, протягом п`яти днів, з дня її оголошення.

Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.

Ухвала набирає законної сили в порядку визначеному ст. 532 КПК України.

Ухвала виконується негайно, після її оголошення.

Повний текст ухвали проголошений 29 липня 2024 року о 08:30 год.

Суддя Білоцерківського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_6