Номер провадження: 11-кп/813/1194/24
Справа № 495/8688/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1 Доповідач ОСОБА_2
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.07.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 ,

представника потерпілого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та прокурора Білгород-Дністровської окружної прокуратури Одеської обл. ОСОБА_10 на вирок Білгород-Дністровського міськрайсуду Одеської обл. від 22.01.2024 у к/п №0001678 від 15.07.2019 відносно:

ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Одесі, громадянина України, з професійнотехнічною освітою, не працюючого, не одруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

-обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК України

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом 1-ої інстанції.

Зазначеним вироком суду 1-ої інстанції ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК України та йому призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбування з випробуванням із іспитовим строком тривалістю 3 роки та покладено на нього обов`язки, передбачені п.п. 1, 2 ч.1, п.п. 2, 4 ч. 3 ст. 76 КК України.

Частково задоволений цивільний позов ОСОБА_11 та стягнуто з ОСОБА_8 матеріальну шкоду у сумі 153 836 грн. та моральну шкоду у сумі 100 000 грн.

Вирішено питання відносно речових доказів.

Відповідно до вироку суду 1-ої інстанції, 14.07.2019 приблизно о 04 год., ОСОБА_8 знаходячись на АДРЕСА_2 , де в цей час відпочивав, проходив у напрямку пляжу.

В цей час разом зі своїми знайомими проходив ОСОБА_12 , який також відпочивав на території Лиманського курортного району.

Далі між ОСОБА_12 та обвинуваченим ОСОБА_8 розпочався словесний конфлікт з приводу того, що коли вони проходили повз один одного ненароком зіштовхнулись плечима.

Під час сварки ОСОБА_8 наніс удар кулаком руки в область обличчя ОСОБА_12 , в результаті якого ОСОБА_12 впав, вдарившись головою об бетонне покриття доріжки зазначеної алеї, котре виконане з дорожніх плит та втратив свідомість.

Побачивши виниклу подію до ОСОБА_12 підбігли знайомі та побачивши стан останнього, відвезли його до м. Одеси, де ОСОБА_12 було поміщено до Комунальної установи «Міська клінічна лікарня № 1», де він від отриманих травм помер 17.07.2019.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_10 , не оспорюючи вирок суду в частині кваліфікації дій обвинуваченого та обставини вчиненого злочину, вказує на те, що призначене покарання є таким що не відповідає особі обвинуваченого та тяжкості вчиненого злочину з огляду на такі обставини:

- поза увагою суду залишилася та обставина, що обвинувачений ОСОБА_8 мав змогу уникнути конфлікту з потерпілим, якби не реагуючи на усні образи дистанціювався від конфлікту та пішов з місця вчинення злочину;

- обвинувачений ОСОБА_8 не відшкодував потерпілим заподіяну шкоду. У судовому засіданні в суді 1-ої інстанції ОСОБА_11 повідомив, що обвинувачений та його матір пропонували 500 доларів США та вибачалися за те, що трапилося. Водночас, така сума коштів не здатна покрити ні матеріальні, ні моральні збитки. Окрім того, у подальшому стан матері потерпілого значно погіршився, у зв`язку з чим вони витратили всі заощадження та заборгували кошти для придбання медикаментів, проведення операцій та поховання потерпілого;

- обвинувачений намагався уникнути відповідальності шляхом умисного затягування судового розгляду та зловживання процесуальними правами, що виразилося у безпідставних клопотаннях про відвід судді та прокурора;

За таких обставин, прокурор ОСОБА_10 просить скасувати вирок суду від 22.01.2024 в частині призначеного покарання та ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК України покарання у виді 4 років позбавлення волі.

На зазначений вирок також подана апеляційна скарга обвинуваченим ОСОБА_8 , в якій він вказує на те, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи з огляду на такі обставини:

- він перебував у стані необхідної оборони, оскільки смерть потерпілого настала випадково від рефлекторних дій на початкові протиправні дії потерпілого відносно нього, що свідчить про те, що його дії підпадають під ознаки ст. 36 КК України;

- допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 не надали суду конкретних доказів спричинення потерпілому протиправних тілесних ушкоджень та не спростували його пояснень;

- висновок експертів №1340-2453/2019 складений у період з 06 по 29.08.2019 є недопустимим доказом, оскільки згідно дослідної частини та підсумків зазначеного висновку судово-медичному експерту була надана медична картка №7284/1107 стаціонарного хворого ОСОБА_12 . Однак, надані прокурором матеріали кримінального провадження не містять в собі відомостей про джерело походження медичної карти та про те, яким чином вона опинилася у слідчого. Не було надано до суду доказів прийняття слідчим процесуального рішення у формі постанови про визнання медичної карти речовим доказом. Таким чином, сторонам кримінального провадження не надавався доступ до цієї медичної картки під час виконання вимог ст. 290 КК України, відповідно суд та учасники судового розгляду були позбавлені можливості її дослідити, що суперечить приписам ст. 23 КПК України. Окрім того, слідчим отримання медичної картки стаціонарного хворого ОСОБА_12 ніяким чином не зафіксовано, прокурором також не надавалася ухвала слідчого судді чи суду про надання тимчасового доступу;

- ухвалою суду від 01.11.2023 було частково задоволено клопотання сторони захисту про витребування доказів та було витребувано із Білгород-Дністровської окружної прокуратури медичну картку стаціонарного хворого ОСОБА_12 та докази прийняття слідчим процесуального рішення у формі постанови про визнання медичної картки речовим доказом, однак суд 1-ої інстанції не прийняв до уваги, що прокурором була виконана ухвала частково, оскільки надав суду лише копію медичної картки;

- ухвалою суду від 16.01.2023 було задоволено клопотання представника потерпілого про проведення судового засідання в режимі відеоконференції з приміщенням Біляївського райсуду Одеської обл., однак, у подальшому представник потерпілого неодноразово приймав участь у судових засідань в режимі відеоконференції через власні засоби зв`язку без дозволу суду та без відповідного процесуального рішення, що суперечить приписам ст. 336 КПК України;

З огляду на викладені обставини, обвинувачений ОСОБА_8 просить скасувати вирок Білгород-Дністровського міськрайсуду Одеської обл. від 22.01.2024, та ухвалити новий вирок, яким його виправдати та відмовити потерпілому у задоволенні цивільного позову.

На адресу апеляційного суду надійшли заперечення від обвинуваченого ОСОБА_8 на апеляційну скаргу прокурора, в якій просить відмовити прокурору у задоволенні його апеляційної скарги з таких підстав:

- відповідно до доповіді органу пробації виправлення обвинуваченого можливе без позбавлення або обмеження волі;

- суд 1-ої інстанції, призначаючи йому покарання, належним чином врахував відомості, які характеризують особу обвинуваченого;

- дії потерпілого видалися ОСОБА_8 агресивними, він злякався за своє життя, відповідно він не міг уникнути конфлікту з потерпілим;

Окрім того, на адресу апеляційного суду надійшли заперечення представника потерпілого ОСОБА_9 на апеляційну скаргу обвинуваченого, в якій він вказує наступне:

- суд при призначенні покарання не належним чином врахував фактичні обставини справи, ступінь його суспільної небезпеки та відомості про особу обвинуваченого;

- обвинувачений мав абсолютну фізичну можливість уникнути конфлікту з потерпілим, матеріали справи не містять доказів того, що потерпілий мав намір наносити удари обвинуваченому;

- протягом судового розгляду ОСОБА_8 неодноразово змінював свою позицію та затягував розгляд;

- до теперішнього часу обвинувачений не відшкодував потерпілому завдану шкоду;

- у вказаному провадженні відсутні такі пом`якшуючі покарання обставина як щире каяття, щире визнання вини, осуд своєї поведінки;

- представник потерпілого приймав участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції у передбачений законом спосіб, таким чином відповідна позиція обвинуваченого щодо допущених порушень в цій частині є необґрунтованою.

З огляду на викладені обставини представник потерпілого просить апеляційну скаргу прокурора Орлика В задовольнити, а у задоволенні апеляційної скарги обвинуваченого відмовити.

Водночас, під час апеляційного провадження на адресу апеляційного суду надійшло клопотання обвинуваченого ОСОБА_8 про звільнення його від кримінальної відповідальності на підставі п. 1) ч. 2 ст. 284 КК України.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та захисника, які підтримали доводи клопотання та просили його задовольнити, думки прокурора, яка не заперечувала проти його задоволення та представника потерпілого, який заперечував проти його задоволення, перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до приписів ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Перевіряючи клопотання обвинуваченого ОСОБА_8 про звільнення його від кримінальної відповідальності, апеляційний суд приходить до таких висновків.

Відповідно до ч. 4 ст. 286 КПК України якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.

Приписами п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України передбачено що, кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Частина 3 ст. 288 КПК України встановлює, що суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Так, відповідно до матеріалів провадження, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК України, який відповідно до ст. 12 КК України відносить до категорії нетяжких злочинів.

Відповідно до положень п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення та до дня набрання вироком законної сили минуло 5 (п`ять) років у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у п. 2 цієї частини.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, інкримінований ОСОБА_8 злочин був вчинений 14.07.2019, відтак станом на 26.07.2024 строки давності закінчилися.

Разом з тим, положення ч. 2 ст. 288 КПК України встановлюють обов`язок суду з`ясувати думку потерпілого щодо можливості звільнення підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності.

На підставі системного аналізу вищевикладених вимог кримінального процесуального закону вбачається, що якщо під час здійснення судового провадження за обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, суд має невідкладно розглянути таке клопотання, та у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, та за наявності згоди особи на її звільнення на підставі спливу строків давності, закрити кримінальне провадження, звільнивши таку особу від кримінальної відповідальності.

Водночас, що стосується позиції представника потерпілого, який заперечував проти задоволення клопотання обвинуваченого, колегія суддів зауважує, що відповідно до правової позиції, яка міститься в постанові від 23.06.2022 у справі №204/2626/21 (провадження №51-5123км21), Перша судова палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що із системного аналізу КПК України та КК України слідує, що передбачений ст. 49 КК України інститут звільнення від кримінальної відповідальності не пов`язує такого звільнення зі згодою потерпілої особи на таке звільнення.

Відтак, враховуючи те, що з моменту вчинення обвинуваченим ОСОБА_8 інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК України, тобто з 14.07.2019 до теперішнього часу, 26.07.2024 минуло більше п`яти років та останнім подано клопотання про звільнення його від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строку давності, що свідчить про його згоду на таке звільнення, апеляційний суд вважає за необхідне задовольнити таке клопотання обвинуваченого ОСОБА_8 .

Водночас, оскаржуваним вироком був частково задоволений цивільний позов ОСОБА_11 про стягнення з ОСОБА_8 матеріальної та моральної шкоди.

У цьому контексті апеляційний суд зауважує, що у випадку звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України та закриття кримінального провадження цивільний позов у кримінальному провадженні не підлягає вирішенню по суті, однак натомість він може бути розглянутий в порядку цивільного судочинства.

Зазначена позиція узгоджується із висновками, які містяться у постанові Третьої судової палати ККС ВС від 10.01.2022 (справа №661/2681/18).

Відтак, апеляційний суд позбавлений правових підстав розглянути цивільний позов по суті.

Відповідно до п. 5 ч.1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок або ухвалу і закрити кримінальне провадження.

Частиною 3 ст. 288 КПК України передбачено, що суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Підсумовуючи все вищевикладене, колегія суддів доходить переконання про необхідність часткового задоволення апеляційних скарг сторін обвинувачення та захисту, скасування оскаржуваного вироку суду стосовно ОСОБА_8 та звільнення його від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строку давності та закриття кримінального провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КК України з мотивів, викладених судом апеляційної інстанції вище.

Керуючись ст.ст. 24, 284, 288, 350, 370, 404, 405, 407, 409, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційні скарги прокурора Білгород-Дністровської окружної прокуратури Одеської обл. ОСОБА_10 та обвинуваченого ОСОБА_8 задовольнити частково.

Клопотання обвинуваченого ОСОБА_8 про звільнення його від кримінальної відповідальності задовольнити.

Вирок Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської обл. від 22.01.2024 яким ОСОБА_8 визнаний винуватиму вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК України скасувати.

Звільнити ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст. 119 КК України на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

Закрити кримінальне провадження №0001678 від 15.07.2019 за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК України на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КК України, у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3