Справа №576/1618/22 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/771/24 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2024 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Суми матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою обвинуваченої ОСОБА_7 на вирок Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 16.11.2023, відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Перемога Глухівського району Сумської області, українки, громадянки України, освіта базова загальна середня, непрацюючої, незаміжньої, проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 122 КК України,-

ВСТАНОВИЛА:

До Сумського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга обвинуваченої ОСОБА_7 в якій вона просила вирок Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 16.11.2023, скасувати та призначити в суді першої інстанції новий судовий розгляд. Цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 , про стягнення з неї ОСОБА_7 моральної шкоди в сумі 30 000 грн, просила не задовольняти.

Даним вироком ОСОБА_7 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України та призначено їй покарання у виді 1 року позбавлення волі.

Відповідно до ст.75 КК України ОСОБА_7 звільнено від призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком в 1 рік.

У відповідності до ст.76 КК України на ОСОБА_7 покладено обов`язки:

1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; 2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання або роботи.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_7 , до вступу вироку в законну силу, визначено не обирати.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_8 30 000 грн. моральної шкоди.

Речовий доказ по справі визначено знищити.

В обґрунтування своїх вимог обвинувачена зазначала, що вирок суду першої інстанції надто суворий і пояснювала, що 08.09.2022 близько 08.00 год ОСОБА_8 прийшов до неї додому, облив ворота брудом, вона викликала поліцію, а він втік. В обід ОСОБА_8 знову повернувся і почав бити її співмешканця ОСОБА_9 , який має інвалідність ІІ групи по зору. В цей час ОСОБА_9 був у безпорадному стані, лежав на землі, ОСОБА_8 був зверху і бив ОСОБА_9 головою об асфальт. Тоді вона ОСОБА_10 вхопила палку і декілька разів вдарила ОСОБА_8 по спині. Далі ОСОБА_8 пішов додому. Обвинувачена наголошувала, що тоді вона була в стані необхідної оборони, оскільки боялась жа життя і здоров`я співмешканця.

Щодо пояснень свідка ОСОБА_11 , то їх обвинувачена вважала безпідставними, оскільки цей свідока зацікавлена у вирішенні справи бо є родичною потерпілого. Свідок ОСОБА_12 очевидцем події не була, оскільки прийшла вже після всього через 5 хв.

Обвинувачена зазначала, що свою вину вона визнає частково, однак наполягала, що її дії були спрямовані виключно на захист. Погоджувалась, що спричинила потерпілому тілесні ушкодження, однак не умисно, а тільки захищаючи життя і здоров`я ОСОБА_9 .

На переконання обвинуваченої суд зовсім не врахував характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину, дані її особи, яка раніше до кримінальної відповідальності не притягувалась, добре характеризується за місцем проживання, ніколи не перебувала у лікарів нарколога і психіатра, має на утриманні неповнолітню дитину, сама без місця роботи та доглядає свого співмешканця ОСОБА_9 .

Також обвинувачена просила врахувати, що її сім`я знаходиться в скрутному матеріальному становищі, грошей зовсім нема, не вистачає на продукти. Тому, стягнення з неї 30 000 грн на користь потерпілого вважала не справедливим.

Інші учасники кримінального провадження апеляційні скарги на вирок суду не подавали.

Як встановлено судом першої інстанції 08.09.2022 близько 12.00 год ОСОБА_7 , перебуваючи поблизу будинку АДРЕСА_1 , в ході сварки між її співмешканцем ОСОБА_9 та потерпілим ОСОБА_8 , яка виникла на грунті раптово виниклих неприязних відносин, в той час коли ті впали на землю, взяла дерев`яну палицю, яка стояла поруч з парканом вищезазначеного домоволодіння та умисно нанесла нею чотири удари в область ліктьової кістки лівої руки та один удар по спині потерпілого ОСОБА_8 , спричинивши йому середньої тяжкості тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому лівої ліктьової кістки, що спричинила розлад здоров`я тривалістю більше 21 дня.

Про дату, час і місце апеляційного розгляду справи обвинувачена ОСОБА_7 , захисник ОСОБА_13 , а також потерпілий ОСОБА_8 і його представник адвокат ОСОБА_14 повідомлені належним чином, про що свідчать їх розписки про отримання поштових відправлень (а.с. 164-167).

До Сумського апеляційного суду вказані учасники не з`явились, причин неявки не повідомили і клопотань про відкладення судового засідання на іншу дату не заявили. Тому, враховуючи встановлене, а також те, що питання про погірнення становища особи в апеляційній сказі не ставиться та з метою дотримання розумних строків розгляду справи колегія суддів вважає за можливе здійснити апеляційний розгляд кримінального провадження без участі його учасників, що узгоджується з положеннями ч. 4 ст. 405 КПК України.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора ОСОБА_6 , яка проти задоволення вимог апеляційної скарги обвинуваченої заперечила, просила вирок суду першої інстанції залишити без зміни, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи скарги обвинуваченої колегія суддів дійшла такого висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як слідує з вимог скарги обвинуваченої ОСОБА_7 вирок суду першої інстанції вона просила скасувати та призначити в суді першої інстанції новий судовий розгляд.

Обвинувачена зазначала, що свою вину в інкримінованому злочині вона визнає частково і наполягала, що її дії були спрямовані виключно на захист. Погоджувалась, що спричинила потерпілому тілесні ушкодження, однак не умисно, а тільки захищаючи життя і здоров`я ОСОБА_9 . Покарання вважала надто суворим, а розмір шкоди, який підлягає стягненню з неї на користь потерпілого, не помірно великим, а тому, з урахуванням всіх осбавин, просила відмовити потерпілому в задоволенні цивільного позову.

Вивчивши матеріали кримінальнгого провадження з межах заявлених апелянтом вимог колегія судідв зазначає наступне.

Так, відповідно до положень статей 7, 9 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження.

Під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з вимогами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Вивчивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що вказані вимоги закону суд першої інстанції виконав, оскільки, попри доводи обвинуваченої ОСОБА_7 , правильно встановив в її діях склад злочину з правовою кваліфікацією - ч. 1 ст. 122 КК України, як умисне спричинення середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Такого висновку суд дійшов на підставі пояснень обвинуваченої, потерпілого, свідка та наданих стороною обвинувачення письмових доказів.

Так, з матеріалів справи вбачається, що будучи допитаною в суді першої інстанції обвинувачена ОСОБА_7 свою вину в інкримінованому їй кримінальному правопорушенні визнала частково та показала, що 08.09.2022 вранці, близько 08 години, Вишник прийшов до неї додому та облив їх ворота фекаліями, після чого вона викликала поліцію і той втік. В обід ОСОБА_8 знову прийшов до них додому і той з її співмешканцем звелися битися, її син при цьому злякався і вона відвела його до будинку. Коли повернулась, то побачила, що ОСОБА_8 і її співмешканець ОСОБА_15 лежать на землі. При цьому ОСОБА_16 знаходився поверх її співмешканця ОСОБА_17 . Вона схопила палку, якою виганяє завжди качок, і вдарила потерпілого декілька разів по спині і іншим частинам тіла, після чого вони розійшлися. Зазначає, що бійка відбувалась хвилин п`ять, під час якої співмешканець лежав на спині, а Вишник товк його головою об асфальт, сидячи зверху, а вона в цей час била його палкою. Вважає, що вона перебувала в стані необхідної оборони так як боялась за здоров`я свого співмешканця, якого потерпілий ОСОБА_8 бив головою об землю, а тому з метою припинення протиправної поведінки потерпілого, вона нанесла йому декілька ударів палкою.

Допитаний судом першої інстанції потерпілий ОСОБА_8 пояснював, що 08.09.2022 вранці, коли він йшов від кумів, то вони словесно зчепилися з ОСОБА_18 біля будинку останнього. Після цього сварка переросла в бійку, під час якої Черкас наніс йому удар, від якого він впав. Вони знову зчепились на землі і йому вдалось покласти ОСОБА_19 на спину. Після цього він хотів встати, але відчув удар палицею по голові, а потім по спині. Його била ОСОБА_7 . Захищаючись, він виставив ліву руку і отримав декілька ударів по лівій руці. Під час останнього удару він почув як хруснула рука. Потім він пішов додому і викликав швидку.

Свідок ОСОБА_11 в суді першої інстанції пояснювала, що 08.09.2022 потерпілий ОСОБА_20 приїхав на велосипеді до неї з чоловіком додому за адресою: АДРЕСА_2 , віддав велосипед і став йти додому. Вони з чоловіком вийшли його провести та побачили, що ОСОБА_21 з ОСОБА_19 чекали його біля свого двору, та стали з ним сваритись. Вишник став відступати, а Черкас наступав на нього, після чого ОСОБА_16 спіткнувся та впав. Черкас на нього наскочив і почалась бійка. З двору вибігла ОСОБА_21 і почала бити Вишника палкою по тілу, було не менше чотирьох ударів. Вишник захищався рукою. Коли вона підбігла до нього, то ОСОБА_22 вже відтягнула ОСОБА_21 від потерпілого. Він лежав, скрутившись, на землі, а Черкас бив його ногами по обличчю. Обличчя було все закривавлене, під оком виднілась гематома, губи були розбиті, а ліва рука висіла нерухомою, була скривавлена з пошкодженою шкірою. Вона відвела його додому, де він після побиття втрачав свідомість.

Також судом першої інстанції досліджено і враховано надані стороною обвинувачення письмові докази, зокрема:

- протокол огляду місця події з фототаблицями до нього від 08.09.2022, з якого встановлено, що оглянуто та описано відкриту ділянку місцевості біля домогосподарства обвинувачуваної ОСОБА_7 , де відбувались вказані події, а із місця події вилучена дерев`яна палиця;

- протоколи проведення слідчих експериментів від 05.10.2022 з фототаблицями до них, з яких встановлено, що під час проведення вказаних слідчих дій свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_12 продемонстрували механізм і місце нанесення ударів обвинуваченою ОСОБА_7 дерев`яною палицею по тілу потерпілого ОСОБА_8 ;

- протокол проведення слідчого експерименту від 30.09.2022 з фототаблицями до нього, з якого встановлено, що під час проведення вказаних слідчих дій підозрювана ОСОБА_7 показала, яким чином вона наносила удари дерев`яною палицею по тілу ОСОБА_8 , детально продемонструвавши механізм нанесення цих ударів;

- протокол проведення слідчого експерименту від 29.09.2022 з якого встановлено, що під час проведення вказаних слідчих дій потерпілий ОСОБА_8 показав своє положення під час нанесення ударів ОСОБА_7 , продемонструвавши механізм їх нанесення.

- висновок судово-медичної експертизи від 28.09.2022 з якого встановлено, що в потерпілого ОСОБА_8 виявлені тілесні ушкодження у вигляді закритого сегментарного перелому лівої ліктьової кістки з незначним зміщенням, що має ознаки тілесних ушкоджень середньої тяжкості, та забій м`яких тканин обличчя, що має ознаки легких тілесних ушкоджень. Стану небезпечного для життя за даними наданої медичної документації не було. За характером, локалізацією, розташуванням виявлених ушкоджень на тілі потерпілого має місце не менше однієї ділянки прикладання травмуючої сили в ділянці лівого передпліччя;

- висновок судово-медичної експертизи від 06.10.2022 з якої встановлено, що механізм виникнення тілесних ушкоджень, виявлених в ході проведення судово-медичної експертизи ОСОБА_8 , а саме перелому лівої ліктьової кістки, не виключає можливості його утворення за обставин, на які вказує потерпілий в ході проведення слідчого експерименту. Механізм виникнення саден на обличчі в ході проведення слідчого експерименту не продемонстровано.

Вислухавши пояснення обвинуваченого, потерпілого, свідка і дослідивши ряд письмових доказів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, з яким за встановлених обставин погоджується і колегія суддів, що дії обвинуваченої ОСОБА_7 необхідно кваліфікувати за ч.1 ст. 122 КК України як умисне спричинення середньої тяжкості тілесного ушкодження.

При цьому, судом враховано позицію обвинуваченої, яка свою вину визнала частково і як в апеляційній скарзі так і будучи допитаною судом першої інстанції наголошувала, що діяла не умисно і захищалася від протиправних дій потерпілого ОСОБА_8 та правильно розцінено цю позицію обвинуваченої як намагання пом`якшити відповідальність. Також колегія суддівпогоджується і з висновком суду про те, що в даному конкретному випадку немають значення ті обставини, що обвинувачена не впевнена в точності та порядку нанесення нею ударів палицею по потерпілому.

Так, суд правильно звернув увагу на те, що закріплене в ст. 36 КК України право кожної особи на необхідну оборону дійсно є важливою гарантією реалізації конституційного положення про те, що кожний має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань (частина третя ст. 27 Конституції України), а також кожна особа має право на недоторканість свого житла.

Згідно із частиною першою статті 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Також судом правильно зауважено і на тому, що право на необхідну оборону виникає лише тоді, коли суспільно небезпечне посягання викликає у того, хто захищається, невідкладну необхідність в заподіянні шкоди тому, хто посягає, для негайного відвернення або припинення його суспільно небезпечного посягання.

Втім, стан необхідної оборони дійсно виникає не лише в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, а й у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема, спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну.

Як слідує з фактичних обставин та матеріалів справи в день події, потерпілий ОСОБА_8 йшов повз домоволодіння підсудної ОСОБА_7 . На вулиці, біля вказаного домоволодіння, між співмешканцем обвинуваченої та потерпілим виникла сварка, під час якої обвинувачена ОСОБА_7 , вийшовши з будинку, побачила, що потерпілий та її співмешканець б`ються, після чого нанесла потерпілому дерев`яною палицею не менше 5 ударів по лівій руці та спині потерпілого. При цьому жодних даних, які б свідчили про те, що потерпілий ОСОБА_8 вчинив суспільно небезпечне посягання щодо ОСОБА_9 , у зв`язку із чим ОСОБА_7 могла б перебувати в стані необхідної оборони, захищаючи свого співмешканця від протиправного посягання, ні в ході судового слідства судом першої інстанції ні апеляційним судом не встановлено.

З обставин, які встановлені судом слідує, що потерпілий ОСОБА_8 , жодних предметів при собі не мав і не вчиняв жодних насильницьких дій щодо ОСОБА_9 . При цьому, як слушно зауважив суд, наносячи удари дерев`яною палицею по руці та спині потерпілого, обвинувачена ОСОБА_7 не могла не припускати можливості спричинення потерпілому таких ушкоджень.

Тому, оцінюючи всі докази в їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що обвинувачена ОСОБА_7 спричинила потерпілому тілесні ушкодження середньої тяжкості і під час цього вона не перебувала в стані необхідної оборони.

Дії ОСОБА_7 правильно кваліфіковані судом як умисне спричинення середньої тяжкості тілесних ушкоджень, бо її вина у вчиненні вказаного кримінального правопорушення повністю доведена всією сукупністю досліджених по справі доказів, допустимість яких обвинувачена в апеляційній скарзі під сумнів не ставила.

Щодо доводів апеляційної скарги обвинуваченої про те, що пояснення свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 не слід враховувати через зацікавленість у вирішенні справи та через відсутність останнього свідка при бозпосередніх подіях злочину, то до них колегія суддів відноситься критично, оскільки свідок ОСОБА_12 безпосередньо судом першої інстанції не допитувався і його покази при ухваленні вироку судом не враховувались, а щодо показів свідка ОСОБА_11 , то вони не є єдиним доказом вини обвинуваченої, а лише доповнюють загальне бачення при встановленні судом фактичних обставин справи.

Інших обставин, які б виключали в діях обвинуваченої ОСОБА_7 складу інкримінованого їй злочину колегією суддів не встановлено та обвинуваченою не зазначено, як не встановлено і тих виключних підстав для скасування вироку суду з призначенням в суді першої інстанції нового судового розгляду, про що йдеться в ст. 415 КПК України і про що ставила питання в апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_7 .

З урахуванням цього, колегія суддів відмовляє обвинуваченій в задоволенні вимог її скарги про скасування вироку суду через не правильне встановлення в її діях складу передченого ч. 1 ст. 122 КК України злочину.

Щодо призначеного обвинуваченій ОСОБА_7 покарання у виді 1 року позбавлення волі зі звільненням від його відбування з випробуванням, на підставі ст. 75 КК України, з яким обвинувачена також фактично не погоджувалась, виходячи з доводів її апеляційної скарги, то тут колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі ст. ст. 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, покарання за своїм видом і розміром повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обирати винній особі вид і розмір заходу примусу у межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.

Судова дискреція (судовий розсуд) є інтелектуально-вольовою владною діяльністю суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо. Поняття судового розсуду у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною.

Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК України) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити менш суворий вид покарання або більш суворий в межах санкції статті. А у випадках, коли санкція статті передбачає тільки один вид покарання, суд наділений функцією обирати розмір цього покарання. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість призначення передбаченого законом покарання, яке б сприяло його меті та було достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, вказаних вимог суд першої інстанції дотримався.

Призначаючи обвинуваченій ОСОБА_7 покарання, суд врахував характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину, який відноситься до категорії нетяжких злочинів, дані про особу обвинуваченої, яка раніше до кримінальної відповідальності не притягувалась, за місцем проживання характеризується посередньо, не перебуває на обліку у лікаря нарколога та психіатра. Обставинами пом`якшуючими покарання обвинуваченої, відповідно до статті 66 КК України, суд визнав те, що ОСОБА_7 раніше не судима та має неповнолітню дитину. Обставин, що обтяжують покарання, відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено.

А тому, враховуючи обставини справи, тяжкість вчиненого злочину, а також зважаючи на характеристику особи обвинуваченої ОСОБА_7 , суд першої інстанції дійшов правильного висновку, з яким погоджується і колегія суддів, що необхідним призначити їй покарання у виді позбавлення волі.

Водночас, зважаючи на те, що обвинувачена раніше не судима, має на утриманні неповнолітню дитину, суд першої інстанції також, на переконання колегії суддів, дійшов обгрунтованого висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_7 можливе без відбування покарання і її необхідно звільнити від відбування покарання з випробуванням, застосувавши ст. 75 КК України.

В апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_7 стверджувала, що суд зовсім не врахував характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину, дані її особи, яка раніше до кримінальної відповідальності не притягувалась, добре характеризується за місцем проживання та ніколи не перебувала у лікарів нарколога і психіатра.

Однак до вказаного колегія суддів відноситься критично, оскільки все перелічене обвинуваченою судом при призначенні їй покарання враховано, більше того, суд знайшов підстави для звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, тоді як санкція ч. 1 ст. 122 КК України передбачає, в тому числі і покарання у виді позбавлення волі строком до 3 років.

З урахуванням цього, апеляційним судом підстав для зміни вироку в частині призначеного обвинуваченій ОСОБА_7 покарання, не встановлено.

Щодо цивільного позову потерпілого ОСОБА_8 про стягнення з обвинуваченої ОСОБА_7 на його користь 30 000 грн моральної шкоди, спричиненої злочином, який судом першої інстанції задоволено в повному обсязі і з чим категорично не погоджувалась обвинувачена, ставлячи вимоги про відмову потерпілому в задоволенні вимог його позову, то тут колегія суддів зазначає таке.

Так, з матеріалів справи слідує, що судом першої інстанції було встановлено, що внаслідок вчиненого обвинуваченою ОСОБА_7 злочину, потерпілий отримав закритий перелом ліктьової кістки, протягом тривалого часу він перебував на лікуванні, що призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків і потребувало від потерпілого додаткових зусиль для організації свого життя. Тобто потерпілий переніс моральні переживання та душевні страждання і йому дійсно була спричинена моральна шкода.

При цьому, враховуючи характер скоєного злочину, глибину моральних страждань потерпілого, їх тривалість та ступінь негативного впливу, суд першої інстанції дійшов висновку, що розмір заявленого позову повністю відповідає глибині моральних страждань, відповідає принципам розумності та справедливості, а тому суд вирішив задовольнити його в повному обсязі відповідно до ст. 1167 ЦК України.

Однак, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги обвинуваченої та враховуючи фактичні обставини справи, колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції погоджується не повністю.

Так, відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Згідно до положень ч.3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Колегія суддів погоджується з тим, що потерпілий зазнав страждань, пов`язаних з порушенням звичного способу життя, внаслідок отримання тілесних ушкоджень та необхідності лікування і ці обставини об`єктивно враховані судом першої інстанції при визначенні обсягу задоволення заявлених потерпілим вимог про відшкодування моральної шкоди, однак колегія суддів не погоджується з тим розміром шкоди в 30 000 грн, який суд визначив стягнути з обвинуваченої.

З матеріалів справи слідує, що обвинувачена ОСОБА_7 проживає в сільській місцевості, джерела доходу не має, на її утриманні знаходиться неповнолітня дитина та вона доглядає співмешканця ОСОБА_9 , який має групу інвалідності. Вказане було встановлено судом першої інстанції і наголошувалося самою обвинуваченою ОСОБА_7 .

Крім цього, за встановленими судом фактичними обставинами справи, на вчинення злочину ОСОБА_7 спонукала сварка між її співмешканцем і потерпілим. Обвинувачена частково визнавала свою вину і надавала суду пояснення.

Враховуючи встановлене, керуючись п.3 ч.1 ст. 408 КПК України, колегія суддів вважає за необіхідне вирок суду першої інстанції змінити в частині стягнення з обвинуваченої на користь потерпілого суми моральної шкоди, зменшивши її розмір і тим сам частково задовольнивши вимоги скарги обвинуваченої.

Апеляційний суд вважає, що розмір шкоди, який підлягає стягненню з обвинуваченої на користь потерпілого повинен бути адекватним, розумним, виваженим та справедливим, а тому сума в рахунок відшкодування моральної шкоди на користь потерпілого в ромірі 15 000 грн, в даному кокретному випадку, буде достатньою.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 16.11.2023, відносно ОСОБА_7 , в частині вирішення цивільного позову, змінити.

Зменшити суму цивільного позову і стягнути з ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_8 15 000 грн моральної шкоди.

В іншій частині вирок суду залишити без зміни.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4