Справа № 165/2403/24
Провадження № 1-кп/156/67/24
У Х В А Л А

про продовження дії запобіжного заходу

25 вересня 2024 року сел.Іваничі

Іваничівський районний суд Волинської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання прокурора ОСОБА_3 про продовження дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого у кримінальному провадженні за № 0000274 від 13 березня 2024 року про обвинувачення ОСОБА_4 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121КК України,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_3 (у режимі відеоконференції),

обвинуваченого ОСОБА_4 (у режимі відеоконференції),

захисника ОСОБА_5 (у режимі відеоконференції),

в с т а н о в и в :

На розгляді в Іваничівському районному суді перебуває кримінальне провадження за № 0000274 від 13 березня 2024 року про обвинувачення ОСОБА_4 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121КК України.

Ухвалою Іваничівського районного суду Волинської області від 01.08.2024 року обвинуваченому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 продовжено дію запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 (шістдесят) днів до 29 вересня 2024 року включно.

18.09.2024 року від прокурора ОСОБА_3 надійшло клопотання про продовження строку застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_4 ще на 60 днів.

У судове засідання потерпіла та її представник не з`явилися.

25.09.2024 року у судовому засіданні прокурор підтримав клопотання про продовження строку застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_4 ще на 60 днів, мотивуючи обґрунтованістю підозри ОСОБА_4 у скоєнні умисного тяжкого злочину, передбаченого ч. 2 ст.121 КК України, за вчинення якого передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до десяти років, необхідністю забезпечити виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, наявністю ризиків з боку обвинуваченого в подальшому переховуватись від суду та вчиняти інші правопорушення. На думку прокурора, через те, що обвинувачений не є працевлаштованим, не має міцних соціальних зв`язків, ніде не працює та не навчається, суспільно-корисною робою не займається, під впливом суворості можливого покарання за скоєння тяжкого злочину обвинувачений може намагатись уникнути суду, наслідки та ризик втечі для обвинуваченого у цьому випадку можуть бути визнані менш небезпечними, ніж покарання за скоєний злочин та процедура його відбування. За твердженням прокурора, ОСОБА_4 , перебуваючи на волі, може вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки раніше притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення хуліганства групою осіб, а також за вчинення крадіжок. На переконання прокурора інші, більш м`які запобіжні заходи, не здатні нівелювати існування ризиків у кримінальному провадженні з боку обвинуваченого, у зв`язку з чим вважав необхідним продовження ОСОБА_4 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_4 вважає, що обґрунтування клопотання прокурора ризиками, які були наявні ще на стадії досудового слідтва, на даній стадії вже значно зменшилися, а ті, які на даний час ще існують є достатніми для застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту, а відповідно до практики ЄСПЛ перебування під домашнім арештом прирівнюється до тримання під вартою. Всі свідки у цьому кримінальному провадженні вже допитані, а провадження на стадії дослідження письмових доказів, тому обвинувачений не має змоги впливати на свідків чи будь-яким чином спотворити докази. Крім того, наявність ризику переховування від суду доводить лише тяжкість покарання за інкримінований обвинуваченому злочин, а тяжкість можливого покарання, не може бути визначальною. Посилання прокурора у клопотанні на попередні судимості обвинуваченого на даний час є погашеними, а тому на їх наявність не можна посилатися, як на підставу для висновку про схильність ОСОБА_4 до вчинення кримінальних правопорушень. У зв`язку із вищевикладеним, захисник висловив думку стосовно того, що продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 є занадто суворим запобіжним заходом і стороною обвинувачення необхідність застосування такого не доведено. Вважав за можливе застосувати до свого підзахисного більш м`який запобіжний захід цілодобовий домашній арешт із носінням електронного браслету.

Обвинувачений підтримав думку свого захисника вказавши, що у разі зміни йому запобіжного заходу на цілодобовий домашній арешт він має намір виконувати всі покладені на нього судом обов`язки та не буде ухилятися від суду. Разом з тим зазначив, що місце його проживання зареєстроване за адресою АДРЕСА_1 , однак постійним місцем його проваживання є будинок по АДРЕСА_2 , де він проживає разом із бабусею. З батьками він не спілкується протягом багатьох років. Крім того, після ухвалення судом вироку ОСОБА_4 має намір укласти контракт на проходження військової служби у ЗСУ.

Заслухавши прокурора, обвинуваченого та захисника, дослідивши матеріали клопотання суд дійшов такого висновку.

За змістом ч.1 ст. 92 КПК України за загальним правилом, обов`язок доказування у кримінальному провадженні покладається на слідчого, прокурора.

Згідно зі ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому гл. 18 КПК України.

За змістом ч.3 ст. 331 КПК України за наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Відтак, вбачається, що в межах підготовчого провадження (на підставі аналогії закону) є можливим ухвалення судом процесуального рішення про продовження строку дії запобіжного заходу.

Відповідно до ч.4 ст. 176 (гл. 18 розд. ІІ) КПК України під час судового провадження запобіжні заходи застосовуються судом за клопотанням прокурора.

Згідно зі ст. 177 (гл. 18 розд. ІІ) КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується. При цьому підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити такі дії.

Згідно з ч.1 ст. 183 (гл. 18 розд. ІІ) КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти вказаним ризикам.

Строк дії ухвали слідчого судді, суду про тримання під вартою або продовження строку тримання під вартою не може перевищувати шістдесяти днів (ч.1 ст. 197 (гл. 18 розд. ІІ) КПК України).

Клопотання про продовження строку тримання під вартою має право подати прокурор не пізніше ніж за п`ять днів до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою (ч.1 ст. 199 (гл. 18 розд. ІІ) КПК України).

Оцінюючи наведені підстави для продовження у даній конкретній справі відносно ОСОБА_4 раніше обраного запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд звертає увагу на таке.

Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Органи державної влади, їхні посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст. 19 Основного Закону). Ст. 29 Конституції України гарантується право кожної людини на свободу та особисту недоторканність.

Згідно зі ст. 9 Основного Закону чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Україною 17.07.1997 ратифікована Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 1950), яка набрала чинності для України 11.09.1997. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Вирішуючи питання про наявність обґрунтованої підозри, поняття якої не міститься в національному законодавстві, слід виходити з його визначення, наведеного у п.175 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» (заява № 42310/04) від 21.04.2011, де зазначено, що обґрунтована підозра - це існування фактів і інформації, які можуть переконати об`єктивного спостерігача, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення. Факти і інформація, якими сторона обвинувачення обґрунтовує причетність ОСОБА_4 до вчинення насильницького умисного тяжкого кримінального правопорушення проти життя та здоров`я особи, в обвинувальному акті та реєстрі матеріалів досудового розслідування відображені з достатньою мірою для висновку про обґрунтованість повідомленої йому підозри.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 28.10.1994 у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» (Murray v. the United Kingdom), заява № 14310/88, зазначив, що факти, які викликають підозру, не обов`язково мають бути встановлені до ступеня, необхідного для засудження, що є завданням наступних етапів кримінального процесу. Як вбачається із додатків до обвинувального акта, стороною обвинувачення зібрані певні докази у кримінальному провадженні, а саме: протокол обшуку, протокол огляду трупа, протоколи огляду предмета, протоколи допитів потерпілого, свідків, протокол освідування особи на предмет виявлення видимих тілесних ушкоджень, висновки експертів. Однак ці докази мають бути досліджені на більш пізніх етапах судового розгляду справи.

Згідно з обвинувальним актом ОСОБА_4 органом досудового розслідування пред`явлено обвинувачення у скоєнні умисного злочину проти життя та здоров`я особи, санкція ч. 2 ст. 121 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до десяти років.

Обвинувачений, будучи молодою особою, не є працевлаштованим, не навчається, не займається суспільно-корисною діяльністю, не має тривалих, сталих, міцних соціальних зв`язків, оскільки не одружений, дітей немає, із батьками не спілкується протягом тривалого часу, під впливом суворості можливого покарання за скоєння тяжкого злочину обвинувачений може намагатись уникнути суду, наслідки та ризик втечі для обвинуваченого у цьому випадку можуть бути визнані менш небезпечними, ніж покарання за скоєний злочин та процедура його відбування. Суд також враховує, що на фоні складної суспільно-політичної обстановки в Україні, запровадженні в державі воєнного стану та збройної агресії російської федерації проти України високу імовірність виїзду особи на територію, котра є тимчасово непідконтрольною державній владі України, або за межі України, що тягнутиме за собою неминуче ускладнення процедури подальшого судового розгляду кримінальної справи. Відтак, прокурором доведено існування щодо ОСОБА_4 ризику переховування від правосуддя (п.1 ч.1 ст.177 КПК України).

Наведені прокурором доводи на підтвердження наявності передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України ризику, стосовно притягнення в минулому ОСОБА_4 до кримінальної відповідальності є необґрунтованими, оскільки попередня судимість обвинуваченого є такою, що погашена в установленому законом порядку, а тому не може враховуватись під час вирішення питання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою. Так, судимість є правовим станом особи, який виникає у зв`язку з її засудженням до кримінального покарання і за зазначених у законі умов тягне настання для неї певних негативних наслідків. Правильне застосування правових норм про судимість, її погашення чи зняття має важливе значення для вирішення кримінальних справ у разі вчинення особою нового злочину. Судимість має строковий характер. Закон визначає, коли вона виникає (з дня набрання законної сили обвинувальним вироком), та встановлює підстави її припинення. Такими підставами є погашення судимості та її зняття. Як погашення, так і зняття судимості пов`язані зі спливом певних термінів, протягом яких особа повинна перетерпіти негативні наслідки та своєю поведінкою довести остаточне виправлення. Припинення судимості анулює всі кримінально-правові та загальноправові наслідки засудження та призначення покарання. Особа, судимість якої погашена або знята, вважається такою, яка раніше злочину не вчиняла, покарання не відбувала. Вона не зобов`язана будь-де вказувати про вчинення нею в минулому злочину та призначення за нього покарання, не повинна відчувати жодних негативних наслідків колишньої судимості. Врахування погашеної чи знятої судимості при вирішенні будь-яких питань, у т.ч. і при характеристиці особи, суперечить самій суті інституту припинення судимості і є неприпустимим. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 27 вересня 2018 року у справі № 647/1831/15-к (провадження № 51-336км17). Однак, з метою уникнення кримінальної відповідальності та призначення покарання ОСОБА_4 матиме реальну можливість в подальшому продовжувати займатися злочинною діяльністю, оскільки не має постійного місця роботи та джерела прибутку. Тому, прокурором доведено існування щодо ОСОБА_4 ризику вчинити інше кримінальне правопорушення.

Суд зобов`язаний врахувати всі дійсні обставини справи і за наявності підстав, вичерпний перелік яких визначений в ст. 183 КПК України, застосувати винятковий вид запобіжного заходу.

Оцінюючи в сукупності особу ОСОБА_4 , обставини вчинення кримінального правопорушення, необхідність забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також доведеність прокурором наявності обставин, передбачених ч.1 ст. 194 КПК України, існування відносно обвинуваченого реальних ризиків, передбачених ч.ч. 1, 5 ст. 177 КПК України, суд вважає, що такі обставини дають підстави зробити висновок, що більш м`який запобіжний захід на даний час не зможе запобігти і є недостатнім для запобігання ризикам, що існують, а тому суддя вважає за необхідне продовжити запобіжний захід у виді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_4 , оскільки такий запобіжний захід є виправданим за наявності суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості.

Разом з тим, стороною захисту не надано будь-яких доказів на підтвердження того, що ризики переховуватися від суду та вчинити інше кримінальне правопорушення або взагалі перестали існувати, або зменшилися настільки, що такий запобіжний захід як інший, не пов`язаний із позбавленням волі, здатний таким запобігти, а тому підстав для зміни застосованого до обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжного заходу у виді тримання під вартою на інший, не пов`язаний із позбавленням волі, на даний час суд не вбачає. Застосування більш м`яких видів запобіжних заходів, зокрема, цілодобовий домашній арешт, на даний час будуть недостатньо ефективними запобіжними заходами для запобігання ризикам порівняно із взяттям під варту.

Відповідно до ч.4 ст.183 КПК України оскільки ОСОБА_4 підозрюється у вчиненні злочину, вчиненого із застосуванням насильства, суддя не визначає розмір застави останньому.

Керуючись ст. ст. 176 - 178, 183, 193, 194, 197, 318, 331, 372, 376 КПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 - задовольнити.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 дію запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 (шістдесят) днів до 23 листопада 2024 року включно.

Строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 обчислювати з 25 вересня 2024 року.

Строк дії цієї ухвали в частині продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою встановити до 23 листопада 2024 року включно.

Оголосити перерву у судовому засіданні до 11:00 год 08 жовтня 2024 року.

Копію ухвали вручити прокурору, обвинуваченому, захиснику, потерпілій та направити начальнику ДУ "Луцький слідчий ізолятор", для відома та виконання.

Ухвала про застосування запобіжного заходу підлягає негайному виконанню після оголошення.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1