Провадження №11-кп/801/290/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2024 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого-судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем ОСОБА_5 ,

за участі: прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілого ОСОБА_7 ,

його представника ОСОБА_8 ( в режимі відеоконференції),

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою потерпілого ОСОБА_7 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 22 грудня 2023 року, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Лисогірка Жмеринського району Вінницької області, громадянин України, працює водієм у ТОВ НПВ «Гамма», перебуває у незареєстрованому шлюбі, на утриманні має малолітню дитину 2020 року народження, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий,

визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, з призначенням покарання у виді виді двох років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на один рік.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_9 від відбування призначеного основного покарання з іспитовим строком один рік.

На підставі п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_9 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи.

Початок іспитового строку ухвалено рахувати з дня ухвалення вироку, тобто з 22.12.2023.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь держави витрати за проведення експертизи у кримінальному провадженні в сумі 2265,36 гривень.

Цивільний позов потерпілого про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_7 50000,00 гривень моральної шкоди.

Арешт, накладений ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 02.02.2023 року на автомобіль марки «ЗАЗ 1102», реєстраційний номер НОМЕР_1 залишено без змін до виконання вироку суду в частині цивільного позову ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и в :

За вироком суду ОСОБА_9 визнаний винним у тому, що він 27 січня 2023 року близько 17:40 години, не маючи полісу (сертифікату) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, керуючи технічно-справним автомобілем марки «ЗАЗ 1102», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись зі сторони проспекту Коцюбинського, по проїзній частині вулиці Замостянської в місті Вінниці, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу в районі перехрестя з вулицею Петра Запорожця, по якому, зліва-направо перетинав проїзну частину пішохід ОСОБА_7 , не надав йому переваги у русі, не вжив своєчасних заходів для зменшення швидкості аж до зупинки керованого ним транспортного засобу, хоча повинен був і мав технічну можливість це зробити з моменту об`єктивної появи пішоходів в полі його зору, внаслідок чого, з необережності допустив наїзд на останнього.

Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_7 , відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 210 від 17.03.2023, отримав тілесні ушкодження у вигляді: «закрита черепно-мозкова травма - струс головного мозку, забійна рана тім`яної ділянки голови, забійна рана носа та правої вушної раковини, закрита хребетно-спинномозкова травма перелом дужок 5-го, 6-го шийних хребців ліворуч», які належать до тілесних ушкоджень середньої тяжкості, оскільки за своїм характером спричинили тривалий (понад 21 день) розлад здоров`я.

Відповідно до висновку судової автотехнічної експертизи № СЕ-19/102- 23/5443-IТ від 22.03.2023: «З технічної точки зору, водій автомобіля марки «ЗАЗ 1102» державний номерний знак НОМЕР_1 ОСОБА_9 мав технічну можливість попередити ДТП. В діях водія автомобіля марки «ЗАЗ 1102» державний номерний знак НОМЕР_1 ОСОБА_9 вбачається невідповідність вимогам п. 18.1 Правил дорожнього руху України, які, з технічної точки зору, знаходиться в причинному зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою».

За вищевикладених обставин водій ОСОБА_9 порушив вимоги п. п. 2.1 (ґ), 4.16(a), 18.1 Правил дорожнього руху України, де зазначено:

п. 2.1 «Водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі: ґ) чинний страховий поліс (страховий сертифікат «Зелена картка») про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів або чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса (на електронному або паперовому носії), відомості про який підтверджуються інформацією, що міститься в єдиній централізованій базі даних, оператором якої є Моторне (транспортне) страхове бюро України»;

п. 4.16 «Пішохід має право: а) на перевагу під час переходу проїзної частини позначеними нерегульованими пішохідними переходами, а також регульованими переходами за наявності на те відповідного сигналу регулювальника чи світлофора»;

п. 18.1 «Водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека».

Порушення вимог п. п. 4.16(a), 18.1 Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_9 знаходиться у причинному зв`язку з наслідками даної дорожньо-транспортної пригоди.

Порушення вимог п. 2.1 (ґ) Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_9 не знаходиться у причинному зв`язку з наслідками даної дорожньо-транспортної пригоди.

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_7 , вважаючи вирок суду першої інстанції незаконним внаслідок невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, а також необґрунтованим в частині визначення розміру моральної шкоди, просить його скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_9 покарання за ч.1 ст. 286 КК України у виді трьох років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на три роки, на підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_9 від відбування призначеного основного покарання з іспитовим строком три роки та стягнути з нього на користь ОСОБА_7 відшкодування моральної шкоди у розмірі 150 000 гривень.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що суд першої інстанції безпідставно ухвалив стягнути з обвинуваченого на його користь завдану моральну шкоду в розмірі, що є меншим від того, який був ним заявлений. Судом проігноровано той факт, що вчинення кримінального правопорушення щодо особи з інвалідністю при призначенні покарання визнаються обставинами, які його обтяжують, а він є інвалідом третьої групи. Неправомірними діями ОСОБА_9 він зазнав душевних страждань, що супроводжується негативними емоційними переживаннями, напруги та тривоги, він був прикутий до ліжка три дні, внаслідок тілесних ушкоджень середньої тяжкості у нього періодично виникають болі у шийному відділі, відбувається різке запаморочення голови та головний біль, він змушений був вживати знеболюючі таблетки, три місяці носив шийний бандаж, а наявна у нього хвороба внаслідок цього ускладнилась.

Заслухавши доповідь судді, потерпілого ОСОБА_7 та його представника адвоката ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу, обвинуваченого ОСОБА_9 , який заперечив проти її задоволення, прокурора ОСОБА_6 , який заперечив проти задоволення апеляційної скарги в частині призначення покарання, щодо апеляційних вимог в частині стягнення моральної шкоди покладався на розсуд суду, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає за необхідне апеляційні вимоги потерпілого залишити без задоволення.

Висновок суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, базується на ретельно досліджених у судовому засіданні доказах, сукупності яких у вироку дана належна оцінка та учасниками кримінального провадження не оскаржується.

За встановлених судом фактичних обставин, кваліфікація дій ОСОБА_9 за ч.1 ст. 286 КК України - порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження, є вірною.

Вирішуючи по суті апеляційні доводи щодо м`якості призначеного ОСОБА_9 покарання, колегія суддів виходить з міркувань визначеної ст.50 КК України мети покарання, а саме виправлення та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.

Покарання, як про це зазначено в положеннях ст. 65 КК України, призначається з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, призначається покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Суд дотримався даних вимог закону.

Так, призначаючи ОСОБА_9 покарання, суд вірно врахував тяжкість кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, за місцем проживання характеризується позитивно, на обліках у лікарів психіатра та нарколога не перебуває та за медичною допомогою до них не звертався, раніше не судимий, проживає однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_10 та ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_2 та здійснює їх утримання, на його утриманні перебуває його матір ОСОБА_12 та брат ОСОБА_13 , який є інвалідом 3 групи з дитинства, працює на посаді водія навантажувача, де характеризується позитивно, обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого щире каяття та відшкодування потерпілому у повному обсязі матеріальної шкоди, відсутність обставин, що його обтяжують.

Приймаючи до уваги те, що покарання повинно призначатись згідно принципу індивідуалізації та має на меті не лише кару, але й виправлення засудженого, апеляційний суд вважає, що призначене судом основне і додаткове покарання зі звільненням від відбування основного покарання з випробуванням - іспитовим строком 1 рік буде пропорційним переслідуваній меті держави - виправлення та попередження вчинення нових злочинів, тобто призведе до позитивних змін в особистості обвинуваченого та створить у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки у суспільстві та воно узгоджується з роз`ясненнями, що містяться у Постанові Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» та підстав його вважати надто м`яким немає.

Що стосується доводів апеляційної скарги потерпілого ОСОБА_7 в частині неврахування судом першої інстанції при призначенні обвинуваченому покарання обставини, яка обтяжує покарання - вчинення кримінального правопорушення щодо особи з інвалідністю, то вони є безпідставними та не ґрунтуються на вимогах законодавства.

Відповідно до ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім як у випадках зміни судом правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 368 КПК України суд, ухвалюючи вирок, повинен вирішити питання, зокрема, чи є обставини, що обтяжують або пом`якшують покарання обвинуваченого, і які саме.

За п. 4 ч. 1 ст. 91 КПК України обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою для закриття кримінального провадження, підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Обов`язок доказування перелічених обставин згідно зі ст. 92 КПК України покладається на слідчого, прокурора та в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що орган досудового розслідування при формулюванні пред`явленого обвинувачення, з яким в подальшому суд першої інстанції погодився, не інкримінував ОСОБА_9 вчинення кримінального правопорушення щодо особи з інвалідністю.

Цих обставин також не було зазначено в обвинувальному акті як таких, що обтяжують покарання відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 291 КПК України.

За таких обставин суд апеляційної інстанції позбавлений можливості визнати обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_9 , - вчинення кримінального правопорушення щодо особи з інвалідністю, оскільки це суперечить положенням ст. 337 КПК України.

Також не заслуговують на увагу доводи потерпілого про збільшення розміру моральної шкоди.

Згідно з ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадів, встановлених частиною другою цієї статті. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховують вимоги розумності і справедливості ( ч.3 ст. 23 ЦК України).

Суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

При визначенні розміру заподіяної ОСОБА_7 моральної шкоди, що підлягає стягненню із ОСОБА_9 , суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення про часткове задоволення вимог, врахував душевні та психічні страждання потерпілого та перенесений ним фізичний біль, який вплинув на його фізичне здоров`я та дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення із обвинуваченого на користь потерпілого 50 000 гривень на відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів, враховуючи вимоги розумності, справедливості та співмірності завданої моральної шкоди, вважає стягнуту із обвинуваченого суму коштів на відшкодування моральної шкоди такою, що відповідає стражданням, які пережив потерпілий внаслідок протиправних дій обвинуваченого, при цьому звертає увагу і на те, що при визначенні розміру моральної шкоди суд першої інстанції обґрунтовано зважив на матеріальний стан обвинуваченого, який отримує заробітну плату менше 8000 гривень.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б підставою для скасування вироку суду першої інстанції не встановлено.

Керуючись ст.ст. 405, 407 КПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 22 грудня 2023 року щодо ОСОБА_9 - без змін.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4