Провадження № 1-кс/638/1087/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 березня 2024 року Дзержинський районний суд м. Харкова в складі:

слідчого судді ОСОБА_1 ,

за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові заяву адвоката ОСОБА_3 про відвід слідчого судді Дзержинського районного суду м. Харкова ОСОБА_4 ,-

В С Т А Н О В И В:

В провадженні судді Дзержинського районного суду міста Харкова ОСОБА_1 07.03.2024 року розподілено заяву адвоката ОСОБА_3 про відвід слідчого судді ОСОБА_4 . В обґрунтування заяви адвокат ОСОБА_3 зазначає, що розгляд справи здійснюється незаконним складом суду - що не є «судом, встановленим законом» в розумінні п.1 ст.6 Конвенції 1950 року. 09.04.2015 Верховна Рада України від імені Українського народу - громадян України всіх національностей, керуючись положеннями Загальної декларації прав людини, беручи до уваги резолюції Парламентської Асамблеї Ради Європи № 1096 (1996) від 27.06.1996 щодо ліквідації спадщини колишніх комуністичних тоталітарних режимів, № 1481 (2006) від 26.01.2006 щодо необхідності міжнародного засудження злочинів тоталітарних комуністичних режимів, № 1495 (2006) від 12.04.2006 щодо боротьби з відродженням нацистської ідеології, № 1652 (2009) від 29.01.2009 щодо відношення до пам`ятників, що мають суперечливу історичну інтерпретацію у державах - членах Ради Європи, резолюцію Парламентської Асамблеї ОБСЄ SC (09) 3 R від 29 червня - 3 липня 2009 року щодо неприпустимості звеличення тоталітарних режимів, відкриття історичних та політичних архівів, вивчення тоталітарної спадщини та підвищення поінформованості громадськості, декларацію Європейського Парламенту від 23.09.2008 щодо проголошення 23 серпня днем пам`яті жертв сталінізму і нацизму, резолюцію Європейського Парламенту від 23.10.2008 в пам`ять про Голодомор - штучний голод в Україні 1932-1933 років, резолюцію Європейського Парламенту від 02.04.2009 щодо європейської свідомості та тоталітаризму, Спільну заяву з нагоди 70-х роковин Голодомору - Великого голоду 1932-1933 років в Україні, прийняту на 58-й сесії Генеральної Асамблеї ООН, враховуючи засудження у 1991 році Законом України "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні" політичних репресій, що здійснювалися протягом 1917-1991 років комуністичним тоталітарним режимом на території України, відмежування від методу державного терору в управлінні державою, притаманного комуністичному тоталітарному режиму, і проголошення намірів неухильно сприяти відновленню справедливості та усуненню наслідків свавілля і порушення громадянських прав, враховуючи визнання Законом України "Про Голодомор 1932-1933 років в Україні" Голодомору 1932-1933 років геноцидом Українського народу, засудження злочинних дій тоталітарного режиму СРСР, спрямованих на організацію Голодомору, наслідком якого стало знищення мільйонів людей, руйнування соціальних основ Українського народу та його вікових традицій, духовної культури та етнічної самобутності, а також встановлення постановою Апеляційного суду міста Києва 13.01.2010 факту причетності вищого керівництва СРСР, УРСР та комуністичної партії до організації Голодомору 1932-1933 років в Україні, дбаючи про забезпечення захисту прав і свобод людини і громадянина, прагнучи розвивати і зміцнювати незалежну, демократичну, правову державу, керуючись статтею 11 Конституції України, яка зобов`язує державу сприяти консолідації та розвитку української нації, її історичної свідомості, з метою недопущення повторення злочинів комуністичного та націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів, будь-якої дискримінації за національною, соціальною, класовою, етнічною, расовою або іншими ознаками у майбутньому, відновлення історичної та соціальної справедливості, усунення загрози незалежності, суверенітету, територіальній цілісності та національній безпеці України, прийняла Закон України «Про засудження комуністичного та націонал- соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів в Україні та заборону пропаганди їхньої символіки», яким засуджує комуністичний та націонал-соціалістичний (нацистський) тоталітарні режими в Україні, визначає правові основи заборони пропаганди їх символіки та встановлює порядок ліквідації символів комуністичного тоталітарного режиму. Згідно п. «є» ч. 4 ст. 1 цього Закону, символіка комуністичного тоталітарного режиму - символіка, що включає: назви областей, районів, населених пунктів, районів у містах, скверів, бульварів, вулиць, провулків, узвозів, проїздів, проспектів, площ, майданів, набережних, мостів, інших об`єктів топоніміки населених пунктів, підприємств, установ, організацій, у яких використані імена або псевдоніми осіб, які обіймали керівні посади в комуністичній партії (посаду секретаря районного комітету і вище), вищих органах влади та управління СРСР, УРСР (УСРР), інших союзних або автономних радянських республік, працювали в радянських органах державної безпеки, а також назви СРСР, УРСР (УСРР), інших союзних або автономних радянських республік та похідні від них, назви, пов`язані з діяльністю комуністичної партії (включаючи партійні з`їзди), річницями Жовтневого перевороту 25 жовтня (7 листопада) 1917 року, встановленням радянської влади на території України або в окремих адміністративно-територіальних одиницях, переслідуванням учасників боротьби за незалежність України у XX столітті (крім назв, пов`язаних з опором та вигнанням нацистських окупантів з України або з розвитком української науки та культури). У зв`язку з викладеним, з метою виконання вимог зазначеного Закону, 02.02.2016 у місті Харкові ліквідовано адміністративно-територіальну одиницю - Дзержинський район, названий так 01.11.1932 Президією ВР УРСР на честь засновника і голови ВЧК, одного з організаторів «червоного терору» в Радянській Росії Фелікса Дзержинського.

Натомість, утворено нову адміністративно-територіальну одиницю, названу Шевченківським районом.

В той же час, Дзержинський районний суд міста Харкова не ліквідовано, не реорганізовано, і він продовжує своє незаконне функціонування, пов`язане зі своєю злочинною діяльністю у вигляді публічного використання символіки комуністичного тоталітарного режиму. Дзержинський районний суд м.Харкова не є «судом встановленим законом» в розумінні п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. За таких обставин, суддя ОСОБА_5 , яка займає посаду судді в так званому Дзержинському районному суді міста Харкова, діє у незаконний спосіб - всупереч Закону України "Про засудження комуністичного та націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів в Україні та заборону пропаганди їх символіки". За таких обставин відсутні гарантії того, що судді можуть розглядати справу безсторонньо і ухвалити законне, обґрунтоване та справедливе судове рішення, у тому числі, у цій справі. Сторона скаржника переконана, що суддя усвідомлював і як фаховий правник не міг не усвідомлювати незаконний характер правопорушення, однак, вирішив закрити очі на нього, керуючись власними кар`єрними інтересами. Суддя не продемонстрував принциповість, не звернувся до компетентних органів та посадових осіб щодо незаконності його роботи на посаді судді у незаконному суді та виправлення цієї ситуації, натомість, всупереч принципам законності і верховенства права вирішив продовжити протиправну діяльність на посаді судді незаконного суду. Більше того, така протиправна поведінка судді поставила його особисто та власне його кар`єру у залежність від представників влади - як від самої суддівської спільноти (правлячої верхівки), від якої залежить кар`єра судді, так і від правоохоронних органів, виконавчої та законодавчої влади, олігархів тощо. Відтак, сторона захисту в силу принципу диспозитивності стверджує про порушення пункту 1 статті 6 Конвенції у цій справі. Враховуючи вищенаведені порушення, здійснення судочинства та вирішення цієї справи за участі судді є неправомірним. Також, небезсторонність судді ОСОБА_4 підтверджується тією обставиною, що у справі №638/14064/23 вона ухвалила свавільне судове рішення.

Про день та час розгляду заяви про відвід слідчому судді, учасники повідомлялися належним чином, в судове засідання не з`явилися, про причини неявки не повідомили.

Слідчий суддя Дзержинського районного суду м. Харкова ОСОБА_4 , якій заявлено відвід, для дачі пояснень у судове засідання не з`явилася, письмових пояснень або інших заяв не надала.

Згідно з ч. 3 ст. 81 КПК України, при розгляді відводу має бути вислухана особа, якій заявлено відвід, якщо вона бажає дати пояснення.

За змістом ч. 3 ст. 81 КПК України, участь осіб, які беруть участь у справі, при розгляді заяви про відвід не є обов`язковою.

Відсутність зазначених осіб, не перешкоджає розгляду заяви про відвід, а тому суд вважає можливим провести розгляд вказаної заяви за їх відсутності.

Дослідивши матеріали справи та вивчивши доводи заяви, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про відвід слідчого судді Дзержинського районного суду м. Харкова ОСОБА_4 , виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3, ч. 4 ст. 80 КПК України, заяви про відвід можуть бути заявлені як під час досудового розслідування, так і під час судового провадження.

Заяви про відвід під час досудового розслідування подаються одразу після встановлення підстав для такого відводу. Заяви про відвід під час судового провадження подаються до початку судового розгляду.

Згідно з ч. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка закріплює право на справедливий суд, кожна людина має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Важливою процесуальною гарантією реалізації права кожної людини на справедливий судовий розгляд незалежним і безстороннім судом у кримінальному провадженні України є інститут відводів (самовідводів) професійних суддів і присяжних, який являє собою сукупність процесуальних норм, що передбачають ініціювання та вирішення питання про недопущення судді до участі або усунення його від участі в кримінальному провадженні за наявності обставин, що виключають таку участь.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у справі «Мироненко і Мартенко проти України» (рішення від 10 грудня 2009 року), наявність безсторонності має визначатися, для цілей п. 1 ст. 6 Конвенції, за допомогою суб`єктивного та об`єктивного критеріїв. За суб`єктивним критерієм оцінюється особисте переконання та поведінка конкретного судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у цій справі. Відповідно до об`єктивного критерію, визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності. У кожній окремій справі слід визначити, чи мають стосунки, що розглядаються, таку природу та ступінь, що свідчать про те, що суд не є безстороннім.

Особиста безсторонність суду презюмується, поки не надано доказів протилежного (рішення у справі Веттштайна (Wettstein), п. 43).

Щодо доводів заявника, які, на його думку, виключають можливість розгляду скарги слідчим суддею ОСОБА_4 , слід зазначити наступне.

Статтями 75 та 76 Кримінального процесуального кодексу України передбачено вичерпний перелік підстав для відводу (самовідводу) судді (слідчого судді).

Так, п. 4 ч. 1 ст. 75 КПК України встановлено, що слідчий суддя не може брати участь у кримінальному провадженні за наявності інших обставин, які викликають сумнів у його неупередженості.

Згідно з ч. 5ст. 80 КПК України, відвід повинен бути вмотивованим.

Відповідно до ст.124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Також згідно ст. 125 Конституції України суд утворюється, реорганізовується і ліквідовується законом, проект якого вносить до Верховної Ради України Президент України після консультацій з Вищою радою правосуддя.

Статтею 1 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судова влада в Україні відповідно до конституційних засад поділу влади здійснюється незалежними та безсторонніми судами, утвореними законом. Судову владу реалізовують судді та, у визначених законом випадках, присяжні шляхом здійснення правосуддя у рамках відповідних судових процедур.

За положенням статті 19 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд утворюється, реорганізовується і ліквідовується законом. Проект закону про утворення, реорганізацію чи ліквідацію суду вносить до Верховної Ради України Президент України після консультацій з Вищою радою правосуддя.

Указом Президента України №449/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію та утворення місцевих загальних судів» постановлено ліквідувати Дзержинський та Київський районні суди міста Харкова та уворити Перший окружний суд міста Харкова - у Шевченківському та Київському районах міста Харкова із місцезнаходженням у місті Харкові.

Частиною 6 статті 147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» визначено, що у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті "Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Пунктом 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що районні, міжрайонні, районні у містах, міські, міськрайонні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію.

Також, згідно п.3-1 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» до набрання чинності законом України щодо зміни системи місцевих судів на території України у зв`язку з утворенням (ліквідацією) районів відповідні місцеві суди продовжують здійснювати свої повноваження у межах територіальної юрисдикції, визначеної до набрання чинності Постановою Верховної Ради України "Про утворення та ліквідацію районів" від 17 липня 2020 року № 807-IX, але не довше ніж один рік з дня припинення чи скасування воєнного стану на території України, введеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX.

Таким чином, Дзержинський районний суд м.Харкова утворений у відповідності до чинного законодавства та його діяльність, в тому числі здійснення правосуддя одним із суддів Дзержинського районного суду м.Харкоова ОСОБА_4 , реалізується відповідно до положень Конституції і законів України, а відтак наведені адвокатом ОСОБА_3 обставини не можуть бути підставою для відводу судді ОСОБА_4 .

Загалом, заявлений відвід не містить належних та підтверджених даних, які б свідчили про наявність таких обставин, що виключають участь слідчого судді ОСОБА_4 у розгляді справи № 638/14070/23.

Згідно зі ст. 15 Кодексу суддівської етики, неупереджений розгляд справ є основним обов`язком судді.

Відповідно до п. 1.1 Бангалорських принципів поведінки судді, суддя повинен здійснювати свою судову функцію незалежно, виходячи виключно з оцінки фактів, відповідно до свідомого розуміння права, незалежно від будь-якого стороннього впливу, спонукань, тисків, погроз або втручання, прямого чи опосередкованого, здійснюваного з будь-якої сторони та маючого на меті будь-які цілі.

Водночас слід враховувати те, що особа, яка подала заяву про відвід судді, повинна довести на підставі доказів факт упередженості судді у розгляді справи, адже відвід повинен бути вмотивований, з наведенням відповідних аргументів, доказів, які підтверджують наявність підстав для відводу.

Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду.

Беззаперечно, інститут відводу (самовідводу) судді від участі у розгляді конкретної справи - це одна із найважливіших гарантій здійснення правосуддя неупередженим та справедливим судом. Він покликаний ліквідувати найменшу підозру у заінтересованості судді в результатах розглянутої справи, навіть якщо такої заінтересованості немає, бо тут головним є публічний інтерес.

Водночас, такий інститут не є інструментом перегляду судового рішення чи додаткового роз`яснення мотивів його ухвалення.

Незгода з судовим рішенням має втілюватися у його апеляційному оскарженні або, якщо рішення окремому оскарженню не підлягає, - у включенні заперечень проти таких рішень до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене ч. 1ст. 392 КПК.

Таким чином, незгода учасника кримінального провадження із судовим рішенням не може бути розцінена як прояв упередженості суду, а тому не може бути підставою для його відводу.

Суд звертає увагу, що процесуальні рішення судді, їх зміст та форма, не можуть бути підставою для відводу судді. Незгода з рішеннями судді має здійснюватись у порядку, передбаченому чинним процесуальним законодавством України, яким передбачено процедуру оскарження будь-яких процесуальних рішень судді окремо або разом з кінцевим процесуальним рішенням по кримінальному провадженню з наведенням мотивів такої незгоди, а заперечення на ухвалу суду, що не підлягає оскарженню, можна включити до апеляційної скарги на рішення суду за наслідками розгляду справи.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться в п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 8 «Про незалежність судової влади» від 13 червня 2007 року, процесуальні дії судді, законність і обґрунтованість рішень суду можуть бути предметом розгляду лише в апеляційному та касаційному порядку, визначеному процесуальним законом, відповідно, незгода сторони з винесеним суддею судовим рішенням, а так само прийняття суддею процесуальних рішень, не може бути підставою для відводу судді, а має наслідком право сторони на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення.

Заявлений відвід не містить жодних даних, які б свідчили про наявність підстав, що передбачені зазначеними нормами кримінального процесуального закону, та обґрунтованих доводів про упередженість судді, при цьому оцінку ухвали судді по справі №638/14070/23 в передбачений законом порядок надано Харківським апеляційним судом. Жодні факти, які можуть ставити під сумнів безсторонність судді як з точки зору об`єктивного, так і суб`єктивного критерію, заявником не наведено. Відтак, побоювання щодо упередженості судді не можна вважати об`єктивно виправданими.

Висловлені в заяві про відвід доводи зводяться лише до нічим не підтверджених сумнівів та припущень, які не можуть бути достатньою підставою для задоволення заяви про відвід в контексті положень п. 4 ч. 1 ст. 75 КПК України.

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги вичерпний перелік підстав для заявлення відводу, зокрема слідчому судді, вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що доводи заявника є необґрунтованими, а тому у задоволенні заяви про відвід слідчого судді ОСОБА_4 слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 75,81, 369-372,376 КПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

У задоволенні заяви адвоката ОСОБА_3 про відвід слідчого судді Дзержинського районного суду м. Харкова ОСОБА_4 - відмовити.

Ухвала оскарженню в апеляційному порядку не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1