Справа № 314/5342/23
Провадження № 1-кп/314/247/2024
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.05.2024 м. Вільнянськ

Вільнянський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження № 0000400 відносно

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Заповітне Кам`янсько-Дніпровського району Запорізької області, громадянина України, освіта неповна вища, не одруженого, військовослужбовця за контрактом військової частини НОМЕР_1 , який перебуває на посаді навідника-оператора 1 розвідувального відділення 1 розвідувального взводу 150 окремої розвідувальної роти 9 армійського корпусу Сухопутних військ Збройних Сил України, у військовому званні "солдат", проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 16.11.2023 Заводським районним судом м. Запоріжжя за ч. 1 ст. 309 КК України до штрафу в розмірі 17000 грн,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

ВСТАНОВИВ:

Наказом т.в.о. начальника кадрового центру Сухопутних військ Збройних Сил України від 26.11.2022 № 327-РС солдата ОСОБА_3 з 26.11.2022 зараховано в списки особового складу військової частини НОМЕР_1 та поставлено на всі види забезпечення. Під час проходження служби у військовій частині НОМЕР_1 солдат ОСОБА_3 обіймав посаду навідника-оператора 1 розвідувального відділення 1 розвідувального взводу 150 окремої розвідувальної роти 9 армійського корпусу Сухопутних військ ЗСУ.

Відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, в подальшому воєнний стан продовжено та діє до цього часу.

Згідно з вимогами ст. 1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Відповідно до ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України "Про оборону України", ст. 1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України, які проходять військову службу відповідно до законодавства.

Будучи військовослужбовцем за контрактом солдат ОСОБА_3 , відповідно до вимог ст.ст. 9, 11, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, суворо дотримуватися Статутів Збройних Сил України, бути дисциплінованим, не допускати негідних вчинків самому та утримувати від них інших військовослужбовців, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою.

Разом з цим, солдат ОСОБА_3 , достовірно знаючи свої обов`язки, передбачені зазначеним вище законодавством, яке регламентує порядок виконання військового обов`язку і проходження військової служби, маючи можливість належно їх виконувати, свідомо допустив їх порушення, вчинивши військовий злочин за наступних обставин.

Так, солдат ОСОБА_3 19.08.2023, будучи військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 , достовірно знаючи свої обов`язки, передбачені зазначеним вище законодавством, яке регламентує порядок виконання військового обов`язку і проходження військової служби, та маючи можливість належно їх виконувати, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з метою ухилення від військової служби, самовільно залишив місце несення служби, а саме місце тимчасової дислокації підрозділів військової частини НОМЕР_1 на околицях АДРЕСА_2 , свої службові обов`язки не виконував, час проводив на сласний розсуд, заходів для повернення до військової частини НОМЕР_1 не приймав, про своє місцезнаходження до органів командування, в органи військового та цивільного управління не повідомляв та незаконно перебував за межами тимчасової дислокації військової частини НОМЕР_1 (місця служби).

Таким чином, 19.08.2023 солдат ОСОБА_3 , будучи військовослужбовцем за контрактом, у порушення вимог ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України "Про оборону України", ст. 1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", ст.ст. 9, 11, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, перебуваючи в умовах воєнного стану, діючи з метою ухилення від військової служби, самовільно залишив місце несення служби, а саме місце тимчасової дислокації підрозділів військової частини НОМЕР_1 на околицях АДРЕСА_2 , після чого 25.10.2023 був затриманий працівниками правоохоронного органу.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 свою вину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні визнав частково, зазначивши, що є військовослужбовцем за контрактом, навідником-оператором 1 розвідувального відділення 1 розвідувального взводу 150 окремої розвідувальної роти 9 армійського корпусу Сухопутних військ військової частини НОМЕР_1 Збройних Сил України. 19.08.2023, перебуваючи на лікарняному, пішов до рідної сестри, будь-якого розпорядження чи наказу про можливість залишення військової частини не отримував, керівництво про свої дії не повідомляв. Розумів, що вчиняє неправомірно, визнає, що самовільно залишив військову частину, однак дезертиром себе не вважає, оскільки він не мав умислу на ухилення від військової служби. Крім того, він не знав, що за самовільне залишення військової частини можливе покарання у вигляді позбавлення волі. Зазначив, що мав на меті повернутись до місця несення служби, 25.10.2023 сам добровільно звернувся до правоохоронних органів, після чого і був затриманий.

Дослідивши матеріали справи і оцінивши докази, отримані в ході судового слідства, суд вважає, що винність обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення доведена такими доказами.

Так, допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_6 повідомив, що проходить службу на посаді головного сержанта роти військової частини НОМЕР_1 , на момент події перебував на посаді головного сержанту взводу. Пояснив, що ОСОБА_3 за декілька днів до дня свого народження, перебуваючи у місці дислокації військової частини, попередив, що їде у місто і не повернувся. Йому телефонували, намагались повернути, однак обвинувачений на контакт не виходив, про своє місце знаходження не повідомляв, до служби не повертався.

Свідок ОСОБА_7 повідомив суду, що проходить службу на посаді головного сержанта взводу військової частини НОМЕР_1 . У другій половині серпня 2023 року після повернення з бойового виходу та виконання завдання, він пішов доповідати в штаб. По поверненню ОСОБА_3 у місці тимчасової дислокації підрозділу вже не було. Як повідомили йому військовослужбовці, обвинувачений просто одягнувся, попрощався і пішов. Йому намагались телефонувати, однак ОСОБА_3 повідомив, що пішов із військової частини назавжди, не збирався повертатись. Більше не з`являвся, зв`язку з ним не було.

За даними військового квитка серії НОМЕР_2 , виданого 15.08.2019 ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 14.09.2021 на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_3 № 16-РС від 10.09.2021 прийнятий у Збройні Сили України на військову служби за контрактом у званні "солдат".

Згідно витягу із наказу командувача Сухопутних військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 26.11.2022 № 327-РС, солдата ОСОБА_3 , механіка-водія взводу забезпечення підготовки спеціалістів розвідувальних підрозділів роти забезпечення підготовки спеціалістів десантно-штурмових військ та розвідувальних підрозділів військової частини НОМЕР_3 Військової академії ( АДРЕСА_3 ), призначено механіком-водієм розвідувального відділення розвідувального взводу військової частини НОМЕР_1 військової частини НОМЕР_4 , ВОС-121259А.

Згідно повідомлення командира військової частини НОМЕР_1 від 28.08.2023 № 295/23, 19.08.2023 солдат ОСОБА_3 , навідник-оператор 1 розвідувального відділення 1 розвідувального взводу 150 орр військової частини НОМЕР_1 , самовільно залишив розташування військової частини НОМЕР_1 і 20.08.2023 до виконання своїх службових обов`язків не приступив.

Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 20.08.2023 № 140, за фактом самовільного залишення частини навідником-оператором 1 розвідувального відділення 1 розвідувального взводу 150 орр військової частини НОМЕР_1 солдатом ОСОБА_3 призначено службове розслідування.

Згідно акту службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини солдатом ОСОБА_3 , встановлено, що з пояснень командира 1 розвідувального взводу 150 орр військової частини НОМЕР_1 старшого лейтенанта ОСОБА_8 стало відомо, шо 19.08.2023 о 21 годині 00 хвилин на вечірній перевірці з`ясувалось, що навідник-оператор 1 розвідувального відділення 1 розвідувального взводу 150 орр військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_3 самостійно, без згоди зі своїм командиром та поважних причин покинув розташування військової частини НОМЕР_1 біля 12 години 00 хвилин. На вечірню перевірку не з`явився. Зброя та боєкомплект солдата ОСОБА_3 знаходяться в розташуванні військової частини.

Сестра солдата ОСОБА_3 , ОСОБА_9 , повідомила, що не знає, де знаходиться її брат, і також не може з ним зв`язатись. Відтак, встановити місце знаходження солдата ОСОБА_3 не вдалось, на телефонні дзвінки ОСОБА_3 не відповідав.

Із пояснень солдата ОСОБА_10 , механіка-водія 2 відділення взводу спостереження стало відомо, що 19.08.2023 він перебував у розташуванні військової частини НОМЕР_1 в АДРЕСА_2 . Близько 11 години 00 хвилин був присутній при розмові по телефону солдата ОСОБА_3 з водієм таксі. На його запитання ОСОБА_3 відповів, що збирається їхати до м. Запоріжжя, причини поїздки і час солдату ОСОБА_10 не відомі, більше ОСОБА_3 той не бачив. На вечірній перевірці 19.08.2023 ОСОБА_3 не з`явився як і під час ранкового огляду 20.08.2023. Зброя та боєприпаси солдата ОСОБА_3 залишились у розташуванні, про техніку безпеки, кримінальну та адміністративну відповідальність за самовільне залишення частини був попереджений.

Із пояснень молодшого сержанта ОСОБА_11 , старшого оператора 3 розвідувального відділення 1 розвідувального взводу відомо, що 19.08.2023 він перебував у с. Нововасилівка в розташуванні військової частини НОМЕР_1 . Близько 12 години 00 хвилин бачив як солдат ОСОБА_3 у цивільному одязі сідав до машини і поїхав у напрямку обласного центру. ОСОБА_3 не мав із собою ні зброї, ні боєприпасів, був у доброму гуморі, задовільному стані. На вечірню перевірку солдат ОСОБА_3 19.08.2023 не з`явився, під час ранкового огляду 20.08.2023 солдат ОСОБА_3 також не був присутній, до виконання службових обов`язків не приступив.

Проведені військовою частиною пошукові заходи результату не дали, службове розслідування вирішено вважати закінченим.

З витягу з наказу заступника командира з морально-психологічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 від 22.08.2023 № 311 вбачається, що за фактом самовільного залишення військової частини без поважних причин солдата ОСОБА_3 службове розслідування вважати завершеним, матеріали службового розслідування скерувати до запорізької спеціалізованої прокуратури у військовій і оборонній сфері, за порушення вимог ст.ст. 11, 13, 16, 49, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, та за самовільне залишення військової частини солдата ОСОБА_3 притягнуто до дисциплінарної відповідальності та накладено дисциплінарне стягнення "Сувора догана".

Проаналізувавши всі досліджені в судовому засіданні докази у сукупності, суд дійшов висновку про те, що вони логічні, послідовні, за своїм змістом не містять протиріч, на їх підставі судом встановлені та перевірені обставини, які в силу ст. 91 КПК України підлягають доказуванню в кримінальному провадженні.

Підстав сумніватись в їх достовірності суд не встановив. За таких обставин, суд приходить до висновку про належність, допустимість та достовірність вказаних вище доказів, а їх сукупність є достатньою для висновку про доведеність вини ОСОБА_3 в самовільному залишенні місця служби з метою ухилення від військової служби, вчиненому в умовах воєнного стану.

При цьому суд враховує, що з моменту самовільного залишення 19.08.2023 військової частини НОМЕР_1 до моменту фактичного затримання 25.10.2023 обвинувачений не вжив заходів щодо повернення чи повідомлення командування частини, в якій проходив службу, про місце свого перебування чи бажання повернутися проходити військову службу, що підтверджено і власне обвинуваченим під час допиту. Доказів на користь наявності захворювань, зокрема, хронічних, а також обмеженої придатності/непридатності солдата ОСОБА_3 до військової служби суду під час провадження справи в суді не надано.

Надаючи оцінку показанням самого обвинуваченого, який свою вину саме у самовільному залишенні місця служби визнав, але заперечив наявність у нього мети ухилення від військової служби, зазначив, що збирався повернутися до військової частини самостійно, суд зазначає таке.

Самовільне ухилення від військової служби ОСОБА_3 перервано саме у зв`язку із затриманням його у порядку ч. 4 ст. 208 КПК України співробітниками Державного бюро розслідувань, що підтверджується протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 25.10.2023. Відповідно наведене спростовує намір обвинуваченого добровільно повернутись до місця несення військової служби. Як не беруться до уваги і пояснення ОСОБА_3 щодо неможливості зв`язатись із командиром військової частини, які спростовуються показаннями свідків.

Відтак, після залишення місця служби, на переконання суду, ОСОБА_3 мав безумовну можливість зв`язатись із командуванням військової частини, повідомити про своє місце перебування чи зазначити про намір повернутись до військової служби через певний час, самостійно з`явитись, що свідчить саме про намір самовільного залишення місця служби й мотив, притаманний саме дезертирству.

Версія сторони захисту про відсутність у обвинуваченого такої мети як ухилення від військової служби не тимчасово, а назавжди, суд визнає безпідставною, оскільки вона не узгоджується, суперечить та спростовується сукупністю наявних доказів у цьому кримінальному провадженні, які досліджені та оцінені судом.

Суд при розгляді кримінального провадження враховує висновки Верховного Суду, висловлені у постанові від 30.01.2024 у справі № 336/5209/22, відповідно до яких за своєю суттю та змістом кваліфікація кримінальних правопорушень завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення доказування кримінально-процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу кримінального правопорушення.

Об`єктом цього кримінального правопорушення є встановлений законодавством України порядок проходження військової служби.

Суб`єктом злочину може бути лише військовослужбовець, тобто той, хто проходить військову службу.

Об`єктивна сторона цього кримінального правопорушення полягає у: 1) самовільному залишенні військової частини або місця служби; 2) нез`явленні на службу у разі призначення, переведення, з відрядження, відпустки або з лікувального закладу.

У першій формі дезертирство є закінченим злочином з моменту, коли суб`єкт фактично залишив розташування військової частини (місця служби), а у другій - коли він не з`явився в частину (до місця служби) в установлений строк.

Суб`єктивна сторона дезертирства завжди характеризується прямим умислом. Крім того, обов`язковою ознакою цього складу кримінального правопорушення є мета: при дезертирстві військовослужбовець має намір ухилитися від військової служби не тимчасово, а назавжди. Фактичний термін відсутності військовослужбовця в місці служби при дезертирстві може не перевищувати навіть і однієї доби, але це має значення лише для призначення покарання.

Солдат ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК Україні дезертирстві, тобто самовільному залишенні місця служби з метою ухилення від військової служби, вчинене в умовах воєнного стану. Суд, вважає доведеним дату залишення військової частини 19.08.2023.

Для наявності складу дезертирства немає значення, в який момент у особи виник намір ухилитися від служби безпосередньо в момент самовільного залишення частини чи вже в період незаконного перебування за її межами. Коли військовослужбовець після самовільного залишення частини приймає рішення ухилитися від військової служби, його дії слід кваліфікувати як дезертирство, оскільки будь-яке за способом самовільне залишення частини може виступати і способом дезертирства, а отже, поглинається останнім і не утворює множинності злочинів.

Дослідивши визначений обсяг доказів та надавши їм належну оцінку, вислухавши обвинуваченого, сторони захисту та обвинувачення, покази свідків, суд дійшов висновку, що винуватість у вчиненні кримінального правопорушення при наведених обставинах повністю доведена, а дії ОСОБА_3 суд кваліфікує за ч. 4 ст. 408 КК України, як дезертирство, тобто самовільне залишення місця служби з метою ухилитися від військової служби, вчинене в умовах воєнного стану.

При призначенні покарання суд, відповідно до вимог ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Так, згідно зі ст. 12 КК України, вчинене ОСОБА_3 кримінальне правопорушення відносяться до категорії особливо тяжких злочинів.

Обставин, що пом`якшують покарання, відповідно до ст. 66 КК України, судом не виявлено.

Обставин, які обтяжують покарання, відповідно до ст. 67 КК України, судом також не встановлено.

Крім того, суд, враховує відомості про особу обвинуваченого. Згідно службової характеристики від 20.08.2023 солдата ОСОБА_3 , навідника-оператора 1 розвідувального відділення 1 розвідувального взводу 150 орр військової частини НОМЕР_1 , останній характеризується негативно, на зауваження реагує адекватно, здатен критично оцінювати свою діяльність, але не спроможний приймати своєчасні і вірні рішення. Спокійний, врівноважений, авторитет низький, підтримує дружні стосунки з побратимами, до командирів поваги не має. Статути ЗСУ, накази, настанови знає задовільно, але ними не керується, займаній посаді не відповідає, потребує постійного контролю.

Матеріали справи містять копію вироку Заводського районного суду м. Запоріжжя від 16.11.2023, яким ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, та призначено йому покарання у виді штрафу в сумі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 17000 грн.

Альтернативного виду покарання за вчинення злочину, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України, ніж позбавлення волі, чинним законом не встановлено.

Тож, за результатами розгляду справи, беручи до уваги тяжкість та фактичні обставини вчиненого правопорушення, вищенаведені чинники, умисну форму вини та мотиви вчиненого, тривалість самовільного залишення місця несення військової служби, суд, вважає за необхідне призначити покарання обвинуваченому у виді позбавлення волі відповідно до санкції статті, за якою кваліфіковані дії обвинуваченого, що відповідає загальним засадам призначення покарання та є мінімально визначеним строком.

При призначенні покарання суд також враховує, що вироком Заводського районного суду м. Запоріжжя від 16.11.2023 ОСОБА_3 засуджений за ч. 1 ст. 309 КК України до штрафу у сумі 17000 грн. Як встановлено судом, на час судового розгляду штраф, призначений обвинуваченому за вироком Заводського районного суду м. Запоріжжя від 16.11.2023, не сплачений.

Враховуючи, що обвинувачений вчинив інкриміноване йому кримінальне правопорушення до засудження його 16.11.2023 Заводським районним судом м. Запоріжжя, відносно нього необхідно застосувати положення ч. 4 ст. 70 КК України.

При цьому, за положеннями ч. 3 ст. 72 КК основні покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю при призначенні їх за сукупністю злочинів і за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягають і виконуються самостійно.

Виходячи із системного аналізу законодавства України про кримінальну відповідальність, у разі засудження особи за новий злочин, учинений до постановлення попереднього вироку, яке згідно з ч. 3 ст. 72 КК за сукупністю злочинів складанню з іншими видами покарань не підлягає, суд, незважаючи на це, спочатку повинен застосувати вимоги ч. 4 ст. 70 КК і визначити остаточне покарання за сукупністю злочинів. У такому випадку суд визначає остаточне покарання, яке складається із сукупності невідбутої частини покарання за попереднім вироком та покарання за новим вироком, і на підставі ч. 3 ст. 72 КК приймає рішення про їх самостійне виконання.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлений. Судові витрати, речові докази відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 368, 370, 373, 374 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України, та призначити йому покарання у вигляді 5 років позбавлення волі.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України шляхом повного складання покарань остаточно призначити ОСОБА_3 покарання за сукупністю злочинів у вигляді 5 років позбавлення волі та штрафу в розмірі 17000 грн, який на підставі ч. 3 ст. 72 КК України виконувати самостійно.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_3 рахувати з моменту фактичного затримання, а саме з 25.10.2023.

До набрання вироком законної сили продовжити відносно обвинуваченого ОСОБА_3 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Вирок суду першої інстанції, якщо інше не передбачено Кримінальним процесуальним кодексом України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кримінальним процесуальним кодексом України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення вироку, а для осіб, які перебувають під вартою, - протягом тридцяти днів з моменту вручення їм копії вироку. Апеляційна скарга подається до Запорізького апеляційного суду через Вільнянський районний суд Запорізької області.

Суддя: ОСОБА_12

13.05.2024