н/п 1-кп/490/552/2024
Центральний районний суд міста Миколаєва
У Х В А Л А

12 липня 2024 року місто Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання прокурора про продовження строку застосування запобіжного заходу у кримінальному провадженні №0001433 стосовно

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 Кримінального кодексу України,

за участю прокурора ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_3 ,

встановив:

У провадженні Центрального районного суду м. Миколаєва перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України.

Відповідно до ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Прокурор звернувся із клопотанням про продовження обвинуваченому ОСОБА_3 строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на шістдесят днів, застосованого ухвалою слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 27.10.2023. Прокурор зазначив, що ризики, передбачені п. п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, існування яких встановлено під час застосування запобіжного заходу, наразі не зменшились; застосування більш м`якого запобіжного заходу не зможе запобігти вказаним ризикам.

Прокурор клопотання підтримав; просив продовжити строк тримання під вартою обвинуваченого; заперечував проти доводів захисника щодо доцільності застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.

Обвинувачений заперечував проти задоволення клопотання прокурора; оскільки не вважає себе винуватим у вчиненні інкримінованого йому злочину; просив змінити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на запобіжний захід у виді домашнього арешту на нічний час доби; клопотання мотивував необхідністю здійснювати догляд за батьком похилого віку, який має інвалідність першої групи та за станом здоров`я потребує стороннього догляду.

Захисник заперечувала проти задоволення клопотання прокурора; зазначила про достатність застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту на нічний час доби за місцем реєстрації та проживання: АДРЕСА_1 . Зазначила, що такий запобіжний захід як домашній арешт у нічний час доби буде достатнім для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого, а також надасть можливість обвинуваченому здійснювати догляд за батьком похилого віку, який є інвалідом, та за станом здоров`я такого догляду потребує.

Заслухавши учасників судового провадження, дослідивши матеріали справи в межах клопотання, суд прийшов до таких висновків.

Відповідно до обвинувального акта ОСОБА_3 обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, а саме: відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, вчиненому в умовах воєнного стану.

Ухвалою слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 27.10.2023 ОСОБА_3 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 22.12.2023 включно. Застосування до обвинуваченого такого виду запобіжного заходу було обґрунтовано наявністю ризиків, передбачених п. п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України. У подальшому строк тримання під вартою було продовжено, зокрема ухвалою суду від 22.05.2024 до 20.07.2024 включно.

Наразі, такі ризики як переховування від суду, вчинення інших кримінальних правопорушень, незаконний вплив на свідків у кримінальному провадженні не перестали існувати та не зменшились.

Зазначені ризики підтверджено тим, що ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, пов`язаного із відкритим викраденням чужого майна (грабіж), поєднане із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, вчиненому в умовах воєнного стану, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до десяти років; вину у вчинені вказаного кримінального правопорушення обвинувачений не визнає; у провадженні Заводського районного суду м. Миколаєва перебуває кримінальне провадження № 0000679 (справа № 487/2301/22, провадження 1-кп/487/578/22) за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 4 ст. 186 КК України, під час судового розгляду якого ухвалами суду від 28.09.2022 та 05.10.2023 до обвинуваченого було застосовано привід; обвинувачений не працює, тобто не має легальних джерел доходу; обвинуваченому відомі анкетні дані свідків та їхні контактні дані.

Зазначене зумовлює високу ймовірність того, що обвинувачений вдасться до дій з метою уникнення кримінальної відповідальності, може вчинити інше кримінальне правопорушення та незаконний вплив на свідків.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі "Ілійков проти Болгарії" №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що "суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів".

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Вирішуючи питання про існування передбачених кримінальним процесуальним законом ризиків неналежної процесуальної поведінки обвинуваченого, на які посилається прокурор, суд констатує, що ризиком у даному випадку є дія, яка може вчинятися з високим ступенем ймовірності.

Суд ураховує доводи, викладені захисником щодо наявності у обвинуваченого ОСОБА_3 міцних соціальних зв`язків, а саме: обвинувачений має батька ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією від 10.06.2021, має інвалідність першої групи по зору безстроково, потребує постійного стороннього догляду.

Водночас доводи сторони захисту не є такими, що до водять достатність застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.

За сукупності таких обставин, суд вважає за необхідне продовжити стосовно обвинуваченого ОСОБА_3 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, оскільки немає підстав вважати, що інші (менш суворі) запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, можуть забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, що випливають із ст. 194 КПК України.

Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України, оскільки ОСОБА_3 обвинувачено у вчинені кримінального правопорушення, вчиненого із застосуванням насильства, суд не вбачає підстав для визначення розміру застави.

Керуючись ст. ст. 176, 177, 178, 183, 331, 372 КПК України, суд

постановив:

клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою стосовно ОСОБА_3 задовольнити;

продовжити строк тримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , під вартою на шістдесят днів - до 09.09.2024 включно.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга до Миколаївського апеляційного суду протягом п`яти днів з моменту її оголошення, а обвинуваченим - з моменту отримання її копії.

Суддя ОСОБА_1