ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/4162/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/260/24 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.2 ст.286 КК України
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 липня 2024 р. Колегія суддів судової палати в кримінальних справах Тернопільського апеляційного суду в складі:

Головуючого - ОСОБА_2

Суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю - секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

потерпілого ОСОБА_8

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі апеляційну скаргу прокурора Тернопільської окружної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 квітня 2024 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0002838 від 18 грудня 2023 року про обвинувачення ОСОБА_7 за ч.2 ст.286 КК України

в с т а н о в и л а:

цим вироком

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Тернополя, українця, громадянина України, із середньо освітою, не одруженого, офіційно не працевлаштованого, адреса реєстрації АДРЕСА_1 , зі слів фактично проживає по АДРЕСА_2 , не судимого

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286, КК України та призначено йому покарання у виді - 3 (трьох) років позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами.

Відповідно до ст.75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 (один) рік.

Відповідно до п.п. 1,2 ч. 1, п.2 ч.3 ст. 76 КК України зобов`язано ОСОБА_7 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Вирішено питання речових доказів і судових витрат.

Згідно вироку суду, 18.12.2023 близько 09 год. 25 хв. водій ОСОБА_7 керував технічно справним автомобілем Daewoo Sens, р.н. НОМЕР_1 , та рухався правою смугою для руху вул. Князя Острозького м. Тернопіль в напрямку вул. Торговиця, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, який розміщений навпроти будинку № 26 по вул. Князя Острозького , позначеного дорожніми знаками 5.38.1 та 5.38.2 Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 із змінами та доповненнями (далі - ПДР України)

Під час руху водій ОСОБА_7 , в порушення вимог п. 2.3. (б, д) ПДР України не був достатньо уважним та не стежив належно за дорожньою обстановкою, щоб не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян.

Так, в цей час, на вищевказаний пішохідний перехід, у темпі спокійного кроку, вийшов та переходив проїзну частину дороги, справа-наліво відносно напрямку руху автомобіля Daewoo Sens, р.н. НОМЕР_1 , пішохід ОСОБА_8 .

Маючи об`єктивну можливість завчасно виявити нерегульований пішохідний перехід та пішохода ОСОБА_8 , який рухався по ньому, водій ОСОБА_7 в порушення вимог п. 18.1 ПДР України, не вжив своєчасно заходів до зменшення швидкості руху керованого ним транспортного засобу аж до повної зупинки, щоб дати дорогу пішоходу, а вчинив наїзд на нього передньою правою частиною автомобіля Daewoo Sens, р.н. НОМЕР_1 .

Унаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження у виді черепно-мозкової травми у виді перелому кісток склепіння та основи черепа справа, забиття головного мозку, субарахноїдальним крововиливом (накопичення крові під м`якими мозковими оболонками) правої тім`яної і лівої скроневої часток речовини головного мозку, що супроводжувалась перфорацією (розривом) барабанної перетинки і гематоліквореєю (виділення крові із ліквору із зовнішнього слухового проходу) справа, із зовнішніми ушкодженнями - саднами волосистої частини голови (без уточнення локалізації) та правої половини обличчя, закрита травма лівої нижньої кінцівки у виді багатоуламкових переломів верхньої третини діафізів (тіл) велико і малогомілковової кісток та гемартрозу (накопичення крові у порожнині суглоба) колінного суглоба із зовнішніми ушкодженнями саднами гомілки, крім цього відмічені садна кінцівок (без уточнення анатомічної локалізації), які за ступенем тяжкості належать до тяжких за ознакою небезпеки для життя у момент заподіяння - п.п. 2.1, 2.1.1 (а), 2.1.2, 2.1.3(6) «Правил судово- медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» МОЗ України, Київ, 1995.

Порушення водієм ОСОБА_7 вимог п. 18.1 ПДР України перебуває у прямому причинному зв`язку із настанням даної дорожньо-транспортної пригоди та спричиненням тяжких тілесних ушкоджень пішоходу ОСОБА_8 .

В апеляційній скарзі прокурор Тернопільської окружної прокуратури ОСОБА_9 , не оспорюючи доведеність вини та кваліфікацію дій обвинуваченого, вважає вирок місцевого суду незаконним у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, що призвело до призначення надто м`якого покарання.

В обґрунтування своїх доводів зазначає, що призначаючи покарання ОСОБА_7 , відповідно до до вимог ст.ст. 65 - 67 КК України, суд першої інстанції не навів мотивів чому слід не призначати додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами.

Вважає, що не призначення судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами свідчить про невідповідність покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, а тому за своїм видом та розміром є явно несправедливим через м`якість.

Просить вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 квітня 2024 року відносно ОСОБА_7 в частині призначення покарання скасувати, ухвалити новий вирок та призначити ОСОБА_7 за ч.2 ст.286 КК України покарання у виді 3 років позбавлення волі, з позбавленням права керування транспортними засобами на 1 рік, на підставі ст.75 КК України, звільнити від відбування покарання з випробуванням на 1 рік та покласти обов`язки, передбачені п.1,2 ч.1, п.2 ч.3 ст. 76 КК України.

Заслухавши суддю-доповідача; прокурора, який підтримав подану апеляційну скаргу та, з наведених у ній мотивів, просить скасувати вирок суду першої інстанції, та постановити новий, яким призначити ОСОБА_7 за ч.2 ст.286 КК України покарання у виді 3 років позбавлення волі, з позбавленням права керування транспортними засобами на 1 рік, на підставі ст.75 КК України звільнити від відбування основного покарання з випробуванням на 1 рік та покласти обов`язки, передбачені п.1,2 ч.1, п.2 ч.3 ст. 76 КК України; обвинуваченого ОСОБА_7 та потерпілого ОСОБА_8 , які заперечують щодо задоволення апеляційної скарги прокурора, вирок місцевого суду вважають законним та обґрунтованим, а обране обвинуваченому покарання таким, що повістю відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та особі винного і тому просять залишити його без зміни та відмовити у задоволенні апеляційної скарги; перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги; колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Згідно ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

Висновок суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення за обставин, установлених місцевим судом у порядку ч. 3 ст. 349 КПК, а також правильності кваліфікації його дій апеляційний суд не перевіряє, оскільки законності й обґрунтованості судового рішення в цій частині прокурор не оскаржує.

У відповідності з вимогами ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як слідує з апеляційної скарги, поданої прокурором, апелянт оскаржує вирок суду першої інстанції з мотивів невідповідності призначеного судом покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Термін "явно несправедливе покарання" означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Як слідує із змісту вироку Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 квітня 2024 року, обираючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, місцевий суд врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який відповідно до ст.12 КК України відноситься до тяжкого злочину; конкретні обставини кримінального провадження.

Крім того, судом враховано також особу винного, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, а також пом`якшуючі покарання обставини - визнання вини, щире каяття і повне відшкодування завданого збитку потерпілому, а також відсутність обставин які обтяжують покарання.

Також, судом першої інстанції враховано думку потерпілого ОСОБА_8 , який підтвердив факт повного відшкодування обвинуваченим заподіяної йому моральної та матеріальної шкоди та просив не карати суворо та не позбавляти права керування транспортними засобами обвинуваченого.

За наведених обставин, суд першої інстанції обґрунтовано визначив до відбування обвинуваченому ОСОБА_7 основний вид покарання у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією статті обвинувачення та застосував положення статті 75 КК України, звільнивши обвинуваченого від відбування основного покарання з випробуванням.

Колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_7 основне покарання, визначений умовний порядок його відбування на підставі ст. 75 КК України, як і тривалість іспитового строку, в достатній мірі мотивовані судом у вироку, є законними та справедливими, зважаючи на те, що він раніше не судимий, повне визнання вини, щире каяття та відшкодування потерпілому матеріальної та моральної шкоди, що є обставинами, які пом`якшують покарання; відсутність обставин, які б обтяжували покарання; позицію потерпілого ОСОБА_8 , який в суді першої інстанції та під час розгляду апеляційної скарги вказав, що до обвинуваченого жодних претензій не має, просив суд не карати обвинуваченого суворо, з призначеним покаранням судом першої інстанції згодний, та просив не позбавляти обвинуваченого права керування транспортними засобами.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновками суду про відсутність необхідності у застосуванні до ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами та вважає, що, приймаючи таке рішення, суд не надав належної оцінки характеру допущених обвинуваченим порушенням правил безпеки дорожнього руху та спричиненим цими порушеннями наслідкам.

Зокрема, суд не проаналізував та не врахував того, що ОСОБА_7 ,, керуючи транспортним засобом, що є джерелом підвищеної небезпеки, в простій дорожній обстановці знехтував, проігнорував і допустив грубе порушення вимог правил дорожнього руху, проявив неуважність до дорожньої обстановки, у зв`язку із чим не вжив своєчасно заходів до зменшення швидкості руху керованого ним транспортного засобу аж до повної зупинки, щоб дати дорогу пішоходу, внаслідок чого здійснив на нього наїзд безпосередньо на пішохідному переході, що призвело до тяжких наслідків - спричинення пішоходу численних тяжких тілесних ушкоджень.

Приймаючи до уваги наведене, враховуючи в сукупності конкретні обставини вчиненого кримінального правопорушення; його ступінь тяжкості; характер та мотиви допущених ОСОБА_7 порушень правил безпеки дорожнього руху; наслідки, що настали в результаті дій обвинуваченого, які полягають у заподіянні потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, апеляційний суд переконаний, що обраний захід примусу без призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами не досягне своєї мети, визначеної у ст. 50 КК України, не сприятиме запобіганню вчиненню нових правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху як обвинуваченим, так і іншими особами.

Таким чином, доводи апеляційної скарги прокурора в цій частині є обґрунтованими і заслуговують на увагу.

З огляду на вищенаведене, оскільки колегія суддів дійшла висновку про неправильне незастосування до обвинуваченого додаткового покарання, що потягло за собою м`якість обраного для нього заходу примусу, вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 підлягає скасуванню, в частині призначеного покарання, в порядку ч. 2 ст. 409, ст. 414 КПК України з ухваленням апеляційним судом нового вироку в цій частині за правилами, визначеними у п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України.

Призначаючи ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України, колегія суддів відповідно до вимог ст. 65 КК України враховує: ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України віднесено до тяжкого злочину; характер, мотиви та конкретні обставини його скоєння; дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, повне визнання вини, щире каяття та відшкодування потерпілому матеріальної та моральної шкоди, що є обставинами, які пом`якшують покарання; відсутність обставин, які б обтяжували покарання; позицію потерпілого ОСОБА_8 , який в суді першої інстанції та під час розгляду апеляційної скарги вказав, що до обвинуваченого жодних претензій не має і просив суд не карати обвинуваченого суворо та не позбавляти обвинуваченого права керування транспортними засобами.

Оцінюючи в сукупності встановлені та доведені у кримінальному провадженні обставини, що впливають на захід примусу та на порядок його відбування, колегія суддів вважає за необхідне призначити ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України основне покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки та зі звільненням від його відбування з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, як визначив суд першої інстанції.

Разом з тим, враховуючи конкретні обставини справи, характер допущених ОСОБА_7 порушень правил безпеки дорожнього руху та спричинені цими порушеннями наслідки, колегія суддів дійшла висновку про те, що до нього слід застосувати додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами у мінімальному розмірі, визначеному санкцією статті обвинувачення.

На переконання колегії суддів, саме таке призначене ОСОБА_7 покарання відповідатиме принципам співмірності вчиненому та індивідуалізації покарання, є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчиненню нових кримінальних правопорушень.

На підставі викладеного та керуючись положеннями ст. ст. 404, 405, 407, 409, 414, 418, 420 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу прокурора Тернопільської окружної прокуратури ОСОБА_9 - задовольнити.

Вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 квітня 2024 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0002838 від 18 грудня 2023 року про обвинувачення ОСОБА_7 за ч.2 ст.286 КК України, в частині призначеного покарання - скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_7 звільнити від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, встановивши йому 1 (один) рік іспитового строку.

Згідно п.п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_7 в період дії іспитового строку наступні обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Головуючий

Судді