ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 травня 2024 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Чернівецького апеляційного суду в складі:

судді-доповідача ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

при секретарі ОСОБА_4

за участю сторін судового провадження:

прокурора ОСОБА_5

представника власника майна ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Герцаївського районного суду Чернівецької області від 19 квітня 2024 року про накладення арешту на майно, -

УСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді Герцаївського районного суду Чернівецької області від 19 квітня 2024 року задоволено клопотання прокурора Герцаївського відділу Чернівецької окружної прокуратури ОСОБА_5 про накладення арешту на майно (матеріали досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001653 від 16 квітня 2024 року) за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 369 КК України.

Накладено арешт на грошові кошти у сумі 400 євро, а саме 8 купюр номіналом 50 євро: SA, SE, UB, RE, RE, WA, RE, SA, що полягає у позбавленні права їх відчуження, користування та розпорядження ними.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням представник власника майна ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, зі змісту якої вбачається, що він просить поновити ОСОБА_7 строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Герцаївського районного суду Чернівецької області від 19.04.2024 року у кримінальному провадженні № 714/515/24 (провадження 1-кс/714/250/24). Оскаржувану ухвалу скасувати, як незаконну та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора Герцаївського відділу Чернівецької окружної прокуратури ОСОБА_5 про арешт майна.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог зазначає про незаконність ухвали слідчого судді.

Стверджує, що вказані в апеляційній скарзі документи засвідчували, що станом на 16.04.2024 року у громадянина України ОСОБА_8 були документально підтверджено право на виїзд з України та право перетинати

ЄУНСС: 714/515/24 Слідчий суддя: ОСОБА_9

Номер провадження: 11-сс/822/122/24 Суддя-доповідач: ОСОБА_1

державний кордон у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану, як особи, яка супроводжувала його матір ОСОБА_10 із числа осіб з інвалідністю ІІ групи для виїзду за межі України. Надані ОСОБА_10 16.04.2024 року для прикордонного контролю документи, які перелічені вище, в повній мірі надавали їй право на виїзд з України. в свою чергу ОСОБА_7 надала службовій особі ДПС України з метою перетину державного кордону всі наявні з собою документи, а саме паспорт громадянина України для виїзду за кордон, посвідчення водія на право керування транспортними засобами, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та випадково паспорт громадянина України у формі книжечки (внутрішній), оскільки всі документи перебували в неї в одній сумочці. Після огляду паспорта громадянина України у формі книжечки (внутрішнього), виданого на ім`я ОСОБА_7 , прикордонник повідомив, що у ньому знаходяться грошові кошти в розмірі 400 євро (8 купюр по 50 євро). Надалі прикордонник заборонив здійснювати подальший рух в напрямку виїзду з України до Румунії та викликав поліцію.

Вказує, що про вищевказані обставини повідомлялись працівникам поліції, в тому числі і про належність грошових коштів в розмірі 400 євро (8 купюр по 50 євро ОСОБА_7 ), однак, копій будь-яких протоколів опитування чи інших процесуальних документів ними надано не було ОСОБА_7 .

Також про належність коштів скаржниці зазначали і ОСОБА_11 , ОСОБА_12 .

Стверджує, що відсутні підстави вважати, що належні ОСОБА_7 грошові кошти у розмірі 400 євро є доказами кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 369 КК України. При цьому на думку апелянта, формальне визнання постановою слідчого майна речовим доказом не може слугувати єдиною підставою для накладення слідчим суддею арешту на таке майно.

Щодо поновлення строку вказує, що розгляд клопотання прокурора про арешт майна було розглянуто слідчим суддею без виклику та участі ОСОБА_7 . Остання дізналася про факт постановлення оскаржуваної ухвали, лише 29.04.2024 року, під час здійснення її опитування адвокатом ОСОБА_6 та пошуком ним в ЄРДР інформації за ключовими словами, що засвідчується протоколом опитування особи за її згодою № 3 від 29.04.2024 року, у зв`язку із чим, вважає, що строк на апеляційне оскарження пропущено із вагомих причин.

Від інших учасників судового розгляду апеляційних скарг чи заперечень на подану апеляційну скаргу не надходило.

В судове засідання до суду апеляційної інстанції власник майна ОСОБА_7 , яка була належним чином повідомленою про дату, час і місце апеляційного розгляду, не з`явилася та не повідомила суд про поважність причин її неявки, що у відповідності до положень ст. 405 КПК України не перешкоджає проведенню розгляду.

Заслухавши доповідь судді, думку представника власника майна ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 , який підтримав апеляційну скаргу та просив задовольнити її з підстав наведених у ній, міркування прокурора ОСОБА_5 , який заперечував щодо задоволення апеляційної скарги, посилаючись на те, що рішення слідчого судді є законним та обґрунтованим, дослідивши матеріали клопотання про арешт тимчасово вилученого майна у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0001653 від 16 квітня 2024 року) за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 369 КК України та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів приходить наступного висновку.

Статтею 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів провадження ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, а тому строк апеляційного оскарження для такої особи, у відповідності до ч. 3 ст. 395 КПК України, обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення. Із апеляційної скарги вбачається, що копію ухвали слідчого судді апелянтом отримано 29 квітня 2024 року, доказів, які б це спростовували, матеріали судової справи не містять, а тому апеляційний суд вважає, що строк на апеляційне оскарження слід поновити.

Відповідно до вимог ст.ст. 370, 372 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Цим вимогам закону ухвала слідчого судді від 19.04.2023 року відповідає у повній мірі.

Як вбачається з клопотання підставою для внесення відомостей до ЄРДР стало те, що 16 квітня 2024 року близько 12 години 20 хвилин ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуваючи на МПП «Дяківці-Раковець» у с. Дяківці Чернівецького району Чернівецької області надав прикордонникам неправомірну винагороду у сумі 400 євро за безперешкодний виїзд з України.

16 квітня 2024 року відомості про вказане кримінальне правопорушення було внесено до ЄРДР за №0001653 та розпочато досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 369 КК України.

У ході ОМП було вилучено грошові кошти у сумі 400 євро, а саме 8 купюр номіналом 50 євро: SA, SE, UB, RE, RE, WA, RE, SA.

16 квітня 2024 року постановою слідчого грошові кошти у сумі 400 євро, а саме 8 купюр номіналом 50 євро: SA, SE, UB, RE, RE, WA, RE, SA було визнано речовими доказами у даному кримінальному провадженні.

У ході розслідування було встановлено, що фактичним власником зазначених документів є ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Так як, вище вказані грошові кошти, відповідно до ст. 98 КПК України є речовими доказами у даному кримінальному провадженні, а тому з метою їх збереження, на підставі п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України прокурор просив на них накласти арешт.

Розглядаючи клопотання прокурора про арешт майна по вищевказаним матеріалам досудового розслідування, слідчий суддя дійшов висновку, що вилучене майно, відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Також було враховано районним судом правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні; можливість спеціальної конфіскації майна; неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою; розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для особи.

На думку колегії суддів, слідчий суддя, розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно, в порядку статей 170-173 КПК України, з`ясував всі обставини, з якими пов`язується можливість накладення арешту, перевірив розумність та співрозмірність обмеження права власності з потребами кримінального провадження, та дійшов обґрунтованого висновку про необхідність задоволення клопотання про арешт тимчасово вилученого майна.

Вилучене майно, з урахуванням положень ч. 2 ст. 167 та ч. 2 ст. 168 КПК України, є тимчасово вилученим майном із розповсюдженням на нього відповідного процесуального статусу, а тому на думку колегії суддів безпідставними є посилання апелянта на необґрунтованість накладення арешту на вилучене під час санкціонованого обшуку майно.

Крім того, органом досудового розслідування та прокурором під час апеляційного розгляду доведено підстави і мету відповідно до положень ст. 170 КПК України та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна.

Необґрунтованими є посилання апелянта на те, що оскаржувана ухвала слідчого судді винесена без достатніх на те підстав та з суттєвими порушенням норм КПК України, оскільки як зазначено в клопотанні прокурора та вірно відображено у рішенні слідчого судді, арешт майна накладається з метою збереження його, як речового доказу на період проведення необхідних слідчих та процесуальних дій, направлених на встановлення обставин події кримінального правопорушення.

Не заслуговують на увагу посилання апелянта і на те, що слідчий суддя при винесені рішення не врахував вимоги ч.ч. 1 - 3 ст. 170 КПК України.

Як зазначено в клопотанні прокурора та вірно відображено у рішенні слідчого судді, що арешт майна накладається на майно будь-якої фізичної чи юридичної особи та з метою збереження його, як речового доказу, на період проведення необхідних слідчих та процесуальних дій, направлених на встановлення обставин події кримінального правопорушення.

Інші доводи апеляційної скарги представника власника майна, є предметом доказування по даному кримінальному провадженню, при цьому, колегія суддів звертає увагу апелянта на те, що слідчий суддя на даній стадії досудового провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності чи допустимості, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити достатність підстав для застосування заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Бере до уваги апеляційний суд і усталену практику Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 р. у справі «Смирнов проти Росії» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

Враховуючи викладене, наразі підстав для скасування ухвали слідчого судді немає, а тому подану апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Таким чином, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягнули за собою безумовне скасування ухвали слідчого судді, судом апеляційної інстанції не встановлено.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 170-173, 376, 404, 405, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Клопотання представника власника майна ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 про поновлення строку, задовольнити та поновити строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Герцаївського районного суду Чернівецької області від 19 квітня 2024 року.

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 , залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Герцаївського районного суду Чернівецької області від 19 квітня 2024 року, якою задоволено клопотання прокурора про арешт майна, - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач: Судді:

_____________ ________________ _________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3