Дата документу 03.04.2024
Справа № 334/1911/24
Провадження № 1-кп/334/470/24
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2024 року м. Запоріжжя

Ленінський районний суд м. Запоріжжя

у складі: головуючого судді - ОСОБА_1

при секретарі - ОСОБА_2

за участю прокурора - ОСОБА_3

обвинуваченого - ОСОБА_4

захисника - ОСОБА_5

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в місті Запоріжжі кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань під №0000413 від 01 липня 2022 року за обвинуваченням: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Горлівка, громадянина України, маючого середню освіту, одруженого, пенсіонера, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , мешкаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого

за обвинуваченням у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.197-1 КК України

ВСТАНОВИВ:

До Ленінського районного суду міста Запоріжжя в порядку ст.474 ч.1 КПК України надійшло кримінальне провадження з обвинувальним актом за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.197-1 КК України, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань під №0000413 від 01 липня 2022 року, та угодою про визнання винуватості від 04 березня 2024 року, укладеною під час досудового розслідування між прокурором Дніпровської окружної прокуратури м. Запоріжжя ОСОБА_3 та обвинуваченим ОСОБА_4 .

В угоді про визнання винуватості вказано, що згідно з ч.1 ст.81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно - правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Відповідно до ч.1 ст.116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим кодексом або за результатами аукціону.

Згідно зі ст.125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Крім того, ч.1 ст.375 Цивільного кодексу України передбачено, що лише власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Згідно з ч.ч.1,2 ст.376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Згідно з ч.1 ст.34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» замовник має право виконувати будівельні роботи після: подання замовником повідомлення про початок виконання будівельних робіт відповідному органу державного архітектурно-будівельного контролю - щодо об`єктів будівництва, які за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), та щодо об`єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта та які не потребують отримання дозволу на виконання будівельних робіт згідно з переліком об`єктів будівництва, затвердженим Кабінетом Міністрів України. Форма повідомлення про початок виконання будівельних робіт та порядок його подання визначаються Кабінетом Міністрів України; видачі замовнику органом державного архітектурно-будівельного контролю дозволу на виконання будівельних робіт - щодо об`єктів, які за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з середніми (СС2) та значними (ССЗ) наслідками або підлягають оцінці впливу на довкілля згідно із Законом України «Про оцінку впливу на довкілля».

Відповідно до ст.13 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування. Згідно зі ст.83 Земельного кодексу України землі, які належать на праві власності територіальним громадам є комунальною власністю.

Так, ОСОБА_4 , маючи умисел на самовільне зайняття земельної ділянки, з метою самовільного будівництва будівлі, діючи всупереч встановленому законом порядку, у порушення вимог ст.ст.13, 14 Конституції України, ч.1 ст.81, ст.83, ч.1 ст.116, ст.125, ст.126 Земельного кодексу України, ч.1 ст.375, ч.ч.1, 2 ст.376 Цивільного кодексу України, ст.34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно - небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, діючи умисно, з метою збагачення та задоволення власних потреб, самовільно, з корисливих мотивів, усвідомлюючи відсутність будь-яких законних підстав набуття права на землю, без належного оформлення права власності, права користування чи оренди на землю та державної реєстрації, а також відповідних документів, які дають право виконувати будівельні роботи, в період приблизно з квітня 2023 року по листопад 2023 року, самовільно зайняв не сформовану земельну ділянку комунальної форми власності, що належить територіальній громаді міста Запоріжжя, загальною площею 0,0156 га, та яка розташована з південно - західної сторони житлового багатоквартирного будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 (зі сторони приміщення 1/2 (колишні квартири АДРЕСА_4 ) вказаного будинку).

На вказаній земельній ділянці обвинувачений у вищезазначений період часу без затвердженого проекту, не маючи відповідних дозвільних документів, здійснив будівництво об`єкту загальною площею 156 м2, а саме: несучих конструкцій у вигляді залізобетонних стовпчиків, які являють собою фундамент неглибокого залягання, який приймає навантаження від спорудженого на них металевого каркасу, що знаходиться на рівні першого поверху будинку АДРЕСА_3 .

Згідно з висновками будівельно-технічної експертизи від 16 лютого 2024 року №СЕ-19/108-24/41-БТ, будівельні роботи, що проводяться на земельній ділянці, що примикає до квартир АДРЕСА_5 та АДРЕСА_6 , відносяться до робіт з нового будівництва.

Таким чином, ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст.197-1 КК України, кваліфікуючими ознаками якого є самовільне будівництво будівель на самовільно зайнятій ділянці.

У судовому засіданні прокурор заявив клопотання про затвердження угоди про визнання винуватості між прокурором Дніпровської окружної прокуратури м. Запоріжжя ОСОБА_3 , якому на підставі ст.37 КПК України надані повноваження прокурора у кримінальному провадженні №0000413 від 01 липня 2022 року, з одного боку, та обвинуваченим у цьому провадженні ОСОБА_4 з іншого боку.

Обвинувачений ОСОБА_4 під час досудового розслідування повністю визнав свою винуватість у зазначеному діянні і зобов`язується: беззастережно визнати обвинувачення в обсязі підозри у судовому провадженні.

Сторони погоджуються на призначення покарання ОСОБА_4 :

за ч.3 ст.197-1 КК України у вигляді штрафу у розмірі одна тисяча неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 (сімнадцять тисяч) гривень. Із запропонованим видом та мірою покарання обвинувачений ОСОБА_4 згодний.

Обвинувачений ОСОБА_4 розуміє, що відповідно до ст.473 КПК України наслідком укладання та затвердження зазначеної угоди для сторін є:

а) для прокурора і обвинуваченого - обмеження права на оскарження вироку.

Підстави оскарження обвинувального вироку, яким затверджена ця угода в апеляційному порядку йому роз`яснено і є зрозумілими, а саме:

Згідно п.1 ч.4 ст.394 КПК України вирок суду першої інстанції на підставі угоди між прокурором та підозрюваним про визнання винуватості може бути оскаржений в апеляційному порядку обвинуваченим, його захисником, законним представником виключно з підстав: призначення судом покарання, суворішого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання: невиконання судом вимог, встановлених частинами четвертою, шостою, сьомою статті 474 КПК України, в тому числі не роз`яснення її наслідків угоди;

Згідно п.1 ч.3 ст.424 КПК України вироки суду першої інстанції, також судове рішення апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги на такий вирок можуть бути оскаржені в касаційному порядку засудженим, його захисником, законним представником виключно з підстав: призначення судом покарання, суворішого, ніж узгоджене сторонами угоди, ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; невиконання судом вимог, встановлених частинами четвертою-сьомою ст.474 КПК України, в тому числі не роз`яснення йому наслідків угоди.

б) для підозрюваного - відмова від здійснення прав, передбачених абзацами 1 і 3 п.1 ч.4 ст.474 КПК України.

Передбачені у цій нормі права на судовий розгляд, під час якого прокурор зобов`язаний довести кожну обставину інкримінованого йому кримінального правопорушення, на допит у судовому засіданні свідків обвинувачення, заявлення клопотань, виклик свідків і надання суду своїх доказів її роз`яснено і є зрозумілими.

Обвинувачений ОСОБА_4 розуміє, що виконання зобов`язання іншою стороною в межах цієї угоди цілком залежить від дотримання ним Закону і будь-якого положення складеної угоди.

У разі невиконання угоди про визнання винуватості відповідно до ст.476 КПК України прокурор має право упродовж строків давності притягнення до кримінальної відповідальності звернутися до суду з клопотанням про скасування вироку та судового розгляду кримінального провадження в загальному порядку.

Обвинувачений ОСОБА_4 розуміє, що умисне невиконання угоди є підставою для притягнення його до кримінальної відповідальності за ст.389-1 КК України.

Угода укладена 04 березня 2024 року в 4 екземплярах.

Вислухавши прокурора ОСОБА_3 , захисника ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_4 , який свою вину визнав в повному обсязі.

Згідно до ч.3 ст.349 КПК України суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржувати ці обставини в апеляційному порядку.

Судом з`ясовано, чи правильно розуміють учасники процесу зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності та істинності їх позицій, а також судом роз`яснено, що вони будуть позбавлені права оскаржувати ці обставини в апеляційному порядку.

Оскільки сторони вважають, що фактичні обставини кримінального провадження доведені зібраними доказами, які не вимагають дослідження в ході судового розгляду, суд також визнає їх доведеними.

До таких фактичних обставин відносяться обставини, що відносяться до дати, часу, місця, способу здійснення злочину, форми вини, заподіяної шкоди.

Суд проаналізувавши надану угоду про визнання винуватості, прийшов до висновку, що клопотання прокурора підлягає задоволенню і за можливе затвердити вказану угоду та ухвалити вирок на підставі угоди. До такого висновку суд прийшов виходячи з наступного.

Згідно п.1 ч.3 ст.314 КПК України, при прийнятті рішення у підготовчому судовому засіданні суд має право, зокрема, затвердити угоду.

Відповідно до ст.468 КПК України у кримінальному провадженні може бути укладена угода між прокурором та обвинуваченим про визнання винуватості.

Відповідно до ст.469 КПК України угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості, тяжких злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам.

Відповідно до ст.470 КПК України прокурор при вирішенні питання про укладення угоди про визнання винуватості зобов`язаний враховувати такі обставини:

ступінь та характер сприяння підозрюваного чи обвинуваченого у проведенні кримінального провадження щодо нього;

характер і тяжкість обвинувачення;

наявність суспільного інтересу в забезпеченні швидшого досудового провадження;

наявність суспільного інтересу в запобіганні, виявленні чи припиненні більшої кількості кримінальних правопорушень, або інших більш тяжких правопорушень;

Відповідно до ст.472 КПК України в угоді про визнання винуватості зазначаються її сторони, формулювання підозри чи обвинувачення та його правова кваліфікація з зазначенням статті закону України про кримінальну відповідальність, істотні для відповідного кримінального провадження обставини, беззастережне визнання обвинуваченим своєї винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, обов`язки підозрюваного чи обвинуваченого щодо співпраці у викритті кримінального правопорушення, вчиненого іншою особою, узгоджене покарання та згода обвинуваченого на його призначення або на призначення покарання та звільнення від його відбування з випробуванням, наслідки укладення та затвердження угоди, передбачені ст.473 КПК України, наслідки невиконання угоди. В угоді зазначається дата її укладення та вона скріплюється підписами сторін.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.197-1 КК України, який згідно ст.12 КК України, є нетяжким злочином.

При цьому судом з`ясовано, що обвинувачений цілком розуміє права визначені п.1 ч.4 ст.474 КПК України, наслідки укладення та затвердження даної угоди, передбачені ч.2 ст.473 КПК України, характер обвинувачення, вид покарання, а також інші заходи, які будуть застосовані до нього у разі затвердження угоди судом.

Суд переконався, що укладення угоди сторонами є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дій будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді.

Також судом встановлено, що умови даної угоди відповідають вимогам Кримінального процесуального Кодексу України та Кримінального Кодексу України.

Виходячи з викладеного, суд дійшов висновку про можливість затвердження угоди між прокурором ОСОБА_3 та обвинуваченим ОСОБА_4 про визнання винуватості і призначення обвинуваченому узгодженої сторонами міри покарання.

Призначаючи покарання, суд враховує ступінь тяжкості скоєного злочину, обставини справи, що пом`якшують або обтяжують покарання, дані, що характеризують обвинуваченого.

Вивченням особи обвинуваченого встановлено, що ОСОБА_4 раніше не судимий, пенсіонер, одружений, не перебуває на диспансерних обліках, за місцем мешкання характеризується виключно позитивно.

Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_4 відповідно до ст.66 КК України є його щире каяття у вчиненому кримінальному правопорушенні.

За таких обставин, суд вважає, що ОСОБА_4 необхідно призначити покарання у вигляді штрафу.

Питання щодо речових доказів вирішити у відповідності зі ст.100 КПК України.

Керуючись ст.ст.314, 373, 475 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

Затвердити угоду від 04 березня 2024 року між прокурором Дніпровської окружної прокуратури м. Запоріжжя ОСОБА_3 , якому на підставі ст.37 КПК України надані повноваження прокурора у кримінальному провадженні №0000413 від 01 липня 2022 року, з одного боку, та обвинуваченим ОСОБА_4 з іншого боку, про визнання винуватості за ч.3 ст.197-1 КК України і призначення обвинуваченому узгодженої сторонами міри покарання.

Визнати ОСОБА_4 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.197-1 КК України та призначити узгоджене сторонами покарання:

за ч.3 ст.197-1 КК України у вигляді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а саме: 17000 (сімнадцять тисяч) гривень.

Арешт накладений ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя 06 листопада 2023 року на об`єкт нерухомого майна, а саме: земельну ділянку в межах тимчасової огорожі, площею 205 м2, яка прилягає до багатоквартирного житлового будинку АДРЕСА_3 та на якій ведуться будівельні роботи, шляхом заборони відчуження, розпорядження та користування зазначеним майном, а також заборони проведення на ній будь-яких будівельних робіт - скасувати.

Арешт накладений ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя 06 листопада 2023 року на об`єкт нерухомого майна, а саме: приміщення №1/2 , розташоване в будинку АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 200) та в якому ведуться ремонтно-будівельні роботи, право власності на яке зареєстровано за ОСОБА_6 (РНОКПП НОМЕР_1 ), шляхом заборони відчуження та розпорядження зазначеним майном, а також заборони проведення в ньому будь-яких ремонтно-будівельних робіт, які приведуть до збільшення зовнішніх геометричних розмірів - скасувати.

Роз`яснити, що відповідно до ст.476 КПК України у разі невиконання угоди про визнання винуватості, прокурор має право звернутися до суду, який затвердив таку угоду, з клопотанням про скасування вироку.

Вирок суду на підставі угоди між прокурором та обвинуваченим про визнання винуватості може бути оскаржений: - обвинуваченим, його захисником, законним представником виключно з підстав: призначення судом покарання, суворішого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; невиконання судом вимог, встановлених частиною 4,6,7 ст.474 КПК України, в тому числі не роз`ясненні йому наслідків укладення угоди; - прокурором виключно з підстав: призначення судом покарання, менш суворого, ніж узгоджене сторонами угоди; затвердження судом угоди у провадженні, в якому згідно з частиною четвертою ст.469 цього Кодексу угода не може бути укладена з підстав, передбачених ч.4 ст.394 КПК України, до Запорізького апеляційного суду через Ленінський районний суд м. Запоріжжя протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасники судового провадження мають право отримати у суді копію вироку чи ухвали суду.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору, а учаснику, який не був присутнім в судовому засіданні, копія вироку відсилається не пізніше наступного дня після його ухвалення.

Суддя: ОСОБА_1