н/п 1-кс/490/2632/2024
Центральний районний суд м. Миколаєва
Справа № 490/5464/24
У Х В А Л А

05 липня 2024 року слідчий суддя Центрального районного суду м. Миколаєва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , розглянувши скаргу представника скаржника ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4 , подану в порядку ст.206 КПК України, про виконання загальних обов`язків судді щодо захисту прав людини на незаконне позбавлення свободи,

В С Т А Н О В И В :

На адресу Центрального районного суду м. Миколаєва надійшла скарга представника скаржника ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4 , в порядку ст.206 КПК України, з вимогами вжити заходів до звільнення ОСОБА_3 , позбавленого свободи та безпідставно утримуваного на території міста ІНФОРМАЦІЯ_1 , за відсутності будь-якого судового рішення про затримання чи тримання під вартою.

Зазначає, що 26.06.2024 року невідомі посадові особи, які представилися працівниками ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з працівниками поліції на території автостоянки по АДРЕСА_1 безпідставно зупинили та затримали громадянина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , чим незаконно позбавили його волі. В цей же день, ОСОБА_3 зателефонував своїй цивільній дружині та повідомив, що він знаходиться в м. Миколаєві. На наступний день, 27.06.2024 року о 10 годині, дружина повідомила Первомайський ВП ГУНП в Миколаївській області про вчинення стосовно ОСОБА_3 кримінального правопорушення, вказаний факт внесений до ЄРДР.

В судове засідання представник скаржника не з`явився, повідомлявся належним чином, просив проводити судове засідання без його участі,подану скаргу підтримав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачений цим Кодексом. Слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

Дослідивши скаргу та додані до неї матеріали, слідчий суддя приходить до наступного висновку.

Згідно із ст.29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність. Ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Згідно з ч.4 ст.5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, має право ініціювати провадження, в ході якого суд без зволікання встановлює законність затримання і приймає рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.

Згідно із ст.2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Як зазначено в п.18 ч.1 ст.3 КПК України, слідчий суддя - суддя суду першої інстанції, до повноважень якого належить здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.

Згідно п.10 ч.1 ст.3 КПК України, кримінальне провадження - досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність.

Так, відповідно до ч.1 ст.24 КПК України, кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Згідно з ч.3 ст.26 КПК України, слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що проголошуючи право на свободу, пункт 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини означає фізичну свободу особи, а поняття свободи особистості має тлумачитись як відсутність будь-якого незаконного утримання.

Відповідно до ч.1 ст. 206 КПК України, кожен слідчий суддя, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться особа, яка тримається під вартою, має право постановити ухвалу, якою зобов`язати будь-який орган державної влади чи службову особу забезпечити додержання прав такої особи. Якщо слідчий суддя отримує з будь-яких джерел відомості, які створюють обґрунтовану підозру, що в межах територіальної юрисдикції суду знаходиться особа, позбавлена свободи за відсутності судового рішення, яке набрало законної сили, або не звільнена з-під варти після внесення застави в установленому цим Кодексом порядку, він зобов`язаний постановити ухвалу, якою має зобов`язати будь-який орган державної влади чи службову особу, під вартою яких тримається особа, негайно доставити цю особу до слідчого судді для з`ясування підстав позбавлення свободи.

З аналізу ст. 206 КПК України можна зробити висновок, що слідчий суддя забезпечує дотримання прав особи, яка тримається під вартою органом державної влади чи службовою особою, позбавлена свободи за відсутності судового рішення, яке набрало законної сили, або не звільнена з-під варти після внесення застави в установленому цим Кодексом порядку. Слідчий суддя розглядає скарги в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться особа, яка тримається під вартою.

Як слідує зі скарги представника ОСОБА_4 , 26.06.2024 року невідомі посадові особи, які представилися працівниками ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з працівниками поліції, на території автостоянки по АДРЕСА_1 безпідставно зупинили та затримали громадянина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , чим незаконно позбавили його волі. В цей же день, ОСОБА_3 зателефонував своїй цивільній дружині та повідомив, що він знаходиться в м. Миколаєві.

Проте, в скарзі не зазначено, що громадянин ОСОБА_3 незаконно утримується в межах територіальної юрисдикції Центрального районного суду м. Миколаєва, доказів про таке до скарги не додано.

Також не зазначено, представниками якого органу було затримано ОСОБА_3 , а лише вказано «особами, які представилися працівниками ІНФОРМАЦІЯ_2 », тобто без конкретизації, чи це представники ІНФОРМАЦІЯ_4 чи ІНФОРМАЦІЯ_5 , що виключає можливість суду встановити вказані органи.

При цьому, як зазначає представник, 27.06.2024 року о 10 годині, цивільна дружина повідомила Первомайський ВП ГУНП в Миколаївській області про вчинення стосовно її чоловіка ОСОБА_3 кримінального правопорушення, вказаний факт був внесений до ЄРДР, тобто за вказаним фактом проводиться досудове розслідування, встановлюються особи, які можуть бути причетні до його незаконного затримання.

Враховуючи наведені обставини, слідчий суддя вважає, що підстави для застосування положень ст.206 КПК України та задоволення скарги відсутні.

Суд наголошує, що призов громадянина на військову службу під час мобілізації не є позбавлення особи права на свободу, а є обов`язком громадянина України, передбачений ст..65 Конституції України, відтак, не є незаконним утриманням особи, якщо такі обставини буде встановлено.

У п.59 рішення «Engel and Others v. the Netherlands» від 08.06.1976 Європейський суду з прав людини зазначив, що необхідність проживання військовослужбовців у казармах не суперечить вимогам статті 5 Конвенції, бо таке обмеження «не виходить за рамки звичайної військової служби». Навіть «легкі форми арешту», коли військовослужбовці мають перебувати в житлових приміщеннях, армійських корпусах чи спорудах, не створює порушення статті 5 Конвенції, бо «вони продовжують перебувати в більш або менш звичайних рамках свого армійського життя». Водночас подібні обмеження щодо цивільних осіб є неприйнятними.

Так, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до ч.2 ст.102, п.1,17,20 ч.1 ст.106 Конституції України, Указом Президента України №69/2022 «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022, оголошено про проведення загальної мобілізації.

У відповідності до ч.3 ст.22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки), або у строки, визначені командирами військових частин (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом керівників органів, в яких вони перебувають на військовому обліку, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом керівників відповідних підрозділів Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язані Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - за викликом керівників відповідних органів управління центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).

Згідно п.4 ч.1 ст.24 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», початком проходження військової служби вважається: день відправлення у військову частину з відповідного районного ( НОМЕР_1 або день прибуття до Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, відповідного підрозділу Служби зовнішньої розвідки України - для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період та на військову службу за призовом осіб офіцерського складу.

При цьому, слідчий суддя наголошує, що з системного аналізу положень статті 206 та інших положень КПК України вбачається, що нею врегульовано порядок здійснення контролю слідчим суддею щодо законності тримання осіб під вартою, а зобов`язати будь-який орган державної влади чи службову особу забезпечити додержання прав такої особи (яка позбавлена свободи), слідчий суддя уповноважений під час розгляду скарги на незаконне тримання під вартою або іншого клопотання (скарги), розгляд яких віднесено до його повноважень та які подані в порядку, передбаченому КПК України, а тому у слідчого судді відсутні повноваження надавати оцінку діям службових осіб територіальних центрів комплектування та військової частини щодо виконання порядку проведення призову громадян України на строкову військову службу.

Також слідчий суддя звертає увагу скаржника на те, що у разі порушення його прав чи інтересів службовими (посадовими) особами територіального центру комплектування та соціальної підтримки, військової частини при здійсненні ними свої повноважень, пов`язаних із мобілізацією, для судового захисту він вправі звернутись із адміністративним позовом до компетентного адміністративного суду, а у разі вчинення щодо нього протиправних дій, що містять ознаки кримінальних правопорушень до правоохоронного органу із заявою про вчинення кримінального правопорушення.

Враховуючи викладене, приймаючи до уваги завдання кримінального провадження, слідчий суддя вважає, що скарга представника скаржника, подана в порядку ст.206 КПК України щодо виконання загальних обов`язків судді щодо захисту прав людини, не знайшла свого підтвердження, а тому у задоволенні скарги слід відмовити.

Керуючись вимогами статей 214, 303, 306, 307, 372 КПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні скарги представника скаржника ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4 , подану в порядку ст.206 КПК України, про виконання загальних обов`язків судді щодо захисту прав людини на незаконне позбавлення свободи- відмовити.

Відповідно до ст.309 КПК України, ухвала слідчого судді оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1