КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_1

суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря - ОСОБА_4

прокурора - ОСОБА_5

захисників - ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ОСОБА_8

обвинуваченого - ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду кримінальне провадження стосовно -

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Горлівка Донецької обл., громадянина України, з вищою освітою, одруженого, маючого на утриманні двох неповнолітніх дітей, народного депутата Верховної Ради України V-VIскликань, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого, -

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.3 ст. 27, п.п. 6, 11, 12 ч.2 ст. 115 КК України за апеляційними скаргами прокурора у провадженні - прокурора відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисників ОСОБА_10 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 на вирок Оболонського районного суду м. Києва від 03 серпня 2022 року,-

В С Т А Н О В И Л А :

Цим вироком обвинуваченого ОСОБА_9 визнано винуватим у вчинені злочину, передбаченого ч.3 ст. 27, п.п. 6, 11, 12 ч.2 ст. 115 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 15 (п`ятнадцять) років з конфіскацією майна, окрім житла.

Строк відбування покарання ОСОБА_9 обчислено рахувати з моменту його затримання, а саме з 08.02.2018 року та відповідно до ч.5 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_9 у строк відбування призначеного покарання, строк його попереднього ув`язнення з 04.07.2013 по 26.03.2014, з 08.02.2018 по 22.06.2018, з 13.02.2019 року до набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Також, цим вироком частково задоволено цивільний позов потерпілої ОСОБА_11 та стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_11 2 500 000,00 (два мільйони п`ятсот тисяч) гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди, а також вирішено питання щодо процесуальних витрат та заходів забезпечення кримінального провадження, зокрема ухвалено рішення про залишення без задоволення скарг обвинуваченого ОСОБА_9 від 28.09.2021 року на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 10.08.2016 року про надання дозволу на здійснення спеціального досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0002037 від 05.08.2016 року, на рішення слідчого від 06.07.2014 року про оголошення розшуку підозрюваного, на повідомлення слідчого про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.

Крім того, у задоволенні скарг адвоката ОСОБА_12 від 07.12.2021року та від 10.12.2021 року на постанову начальника відділу Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України від 09.02.2018 року про застосування до ОСОБА_9 заходів безпеки - відмовлено, а також відмовлено у задоволенні клопотань сторони захисту про скасування арешту з майна, накладеного ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 30.04.2013 року на все рухоме і нерухоме майно, яке на праві власності належить ОСОБА_9 , на акції ПАТ "Європейський банк раціонального фінансування", які належать ОСОБА_9 , на приміщення загальною площею 1777, м. кв. розташованих за адресою: АДРЕСА_3 , що належать ПАТ "Європейський банк раціонального фінансування", власником істотної кількості акцій якого є ОСОБА_9 .

Згідно вироку суд визнав доведеним, що ОСОБА_9 в період часу з вересня 2002 року по 14 січня 2003 року, діючи умисно, з метою протиправного заподіяння смерті іншій людині з корисливих мотивів, на замовлення, за попередньою змовою групою осіб, організував умисне вбивство ОСОБА_13 за наступних обставин.

Приблизно у вересні 2002 року в місті Донецьку, ОСОБА_9 достеменно знаючи, що ОСОБА_13 є головою наглядової ради ВАТ АКБ «АвтоКразБанк» та успішно забезпечує його роботу у сфері банківських послуг, тобто створюючи конкуренцію, чим ускладнює роботу ЗАТ КБ «Донкредитінвест», інтереси якого представляв ОСОБА_9 , що впливає на розмір отриманих від діяльності банку прибутків, вирішив усунути конкурента шляхом його вбивства. Задля втілення свого наміру ОСОБА_9 вирішив організувати умисне вбивство ОСОБА_13 , підшукавши виконавців злочину з числа довірених осіб, та запропонувати їм вчинити злочин, схиливши за грошову винагороду до його вчинення.

З метою реалізації свого умислу, спрямованого на протиправне заподіяння смерті іншій людині, з корисливих мотивів, на замовлення, за попередньою змовою групою осіб, ОСОБА_9 приблизно у вересні 2002 року, конкретна дата не встановлена, знаходячись у приміщенні ЗАТ КБ «Донкредітінвест», за адресою м. Донецьк, вул. Титова 8Б, обіцянкою подальшого розвитку спільних бізнес-проектів схилив ОСОБА_14 (засудженого вироком Ворошиловського районного суду міста Донецька від 18 липня 2013 року за сукупністю злочинів, передбачених ч. 2 ст. 289, ч. 5 ст. 27, п. 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 10 років з конфіскацією майна) до підшукання осіб, здатних за грошову винагороду вбити ОСОБА_13 .

Після цього, діючи за вказівкою ОСОБА_9 та за попередньою змовою з останнім, ОСОБА_14 приблизно у той же час, перебуваючи у м. Донецьку запропонував ОСОБА_15 (засудженому вироком Ворошиловського районного суду міста Донецька від 18 липня 2013 року за сукупністю злочинів, передбачених ч. 2 ст. 289, ч. 5 ст. 27, п. 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 12 років з конфіскацією майна) за грошову винагороду підшукати особу для скоєння умисного вбивства ОСОБА_13 .

При цьому ОСОБА_15 , усвідомлюючи тяжкість запропонованого ОСОБА_14 злочину, але водночас маючи жадобу до наживи, переслідуючи корисливий мотив до збагачення, погодився стати співучасником вбивства голови наглядової ради ВАТ АКБ «АвтоКразБанк» ОСОБА_16 , і тоді ж у вказаному місці запропонував ОСОБА_14 задіяти, як безпосереднього виконавця вбивства їх спільного знайомого ОСОБА_17 (засудженого вироком Ворошиловського районного суду міста Донецька від 26 червня 2012 року за сукупністю злочинів, передбачених ч. 6 ст. 19, ст. 94 КК України в редакції закону 1960 року та ч. 2 ст. 289, ч. 5 ст. 27, п. 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 10 років з конфіскацією майна).

Зустрівшись з ОСОБА_17 у вересні-жовтні 2002 року в м. Донецьку, конкретний час та дата не встановлені, ОСОБА_14 і ОСОБА_15 запропонували останньому за грошову винагороду вчинити умисне вбивство ОСОБА_13 .

Усвідомлюючи тяжкість запропонованого ОСОБА_14 та ОСОБА_15 злочину, ОСОБА_17 вирішив особисто не скоювати вбивство, а залучити як виконавця свого знайомого на ім`я ОСОБА_18 , (невстановлена особа, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження), який у першій половині осені 2002 року, конкретний час та дата не встановлені, перебуваючи в місті Донецьку, прийняв пропозицію вчинити за грошову винагороду умисне вбивство, але, в свою чергу, особисто виступити виконавцем вбивства не захотів і залучив для реалізації спільного умислу направленого на протиправне заподіяння смерті іншій людині, з корисливих мотивів, невстановлену слідством особу, яка повинна була прибути з м. Одеси.

Підшукавши виконавця вбивства, ОСОБА_17 у цей же період часу в місті Донецьку повідомив про це ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , а також зазначив, що для реалізації спільного умислу на вбивство потрібні гроші на його підготовку, зокрема, на оренду квартир у м. Донецьку, харчування, використання автомобіля, а також необхідно повідомити адреси перебування особи, яку необхідно незаконно позбавити життя, з метою відстеження маршрутів її пересування і вибору місця вбивства. При цьому, ОСОБА_17 вимагав за вчинення даного злочину грошову винагороду в сумі 40 000 доларів США, частину з яких, а саме в сумі 15 000 доларів США необхідно було надати до скоєння злочину, як передоплату.

У подальшому, в один із днів вересня-жовтня 2002 року, конкретний час та дата не встановлено, ОСОБА_14 прибув до ініціатора вчинення злочину - ОСОБА_9 за місцем перебування останнього в приміщенні ЗАТ КБ «Донкредитінвест» у м. Донецьку та повідомив, що відібрав осіб здатних за грошову винагороду в сумі 40 000 доларів США вчинити вбивство ОСОБА_13 , і в якості передоплати задля підготовки злочину, йому потрібні кошти в сумі 15 000 доларів США.

У свою чергу ОСОБА_9 , виконуючи роль замовника та організатора злочину, забезпечуючи його скоєння шляхом фінансування, діючи умисно, з метою протиправного заподіяння смерті іншій людині, з корисливих мотивів, надав ОСОБА_14 можливість отримати в першій декаді осені 2002, конкретні дата та час не встановлено, в касі ЗАТ КБ «Донкредітінвест» в м. Донецьку готівкою 15 000 доларів США, а також висловив останньому вимогу приховати умисне вбивство ОСОБА_13 під звичайний побутовий злочин.

Продовжуючи підготовку злочину, ОСОБА_14 і ОСОБА_15 за вказівкою обвинуваченого ОСОБА_9 у вересні-жовтні 2002 року, більш точна дата та час не встановлено, в місті Донецьку зустрілися із ОСОБА_17 та, сприяючи підготовці злочину шляхом надання засобів й інформації передали останньому, як передоплату за скоєння вбивства ОСОБА_13 , грошові кошти в сумі 15 000 доларів США. Крім того, повідомили, що ОСОБА_13 найчастіше може перебувати у будівлі, розташованій на площі Конституції, 1 у м. Донецьку, а також передали ОСОБА_17 вимогу замовника злочину - обвинуваченого ОСОБА_9 замаскувати вбивство під злочин побутового характеру.

Упродовж листопада - грудня 2002 року ОСОБА_17 спільно зі своїм знайомим на ім`я ОСОБА_18 (невстановленою особою, відносно якої матеріали виділено в окреме провадження), а також знайомим останнього (невстановленою особою відносно якої матеріали виділено в окреме провадження) з метою реалізації спільного умислу спрямованого на умисне протиправне заподіяння смерті ОСОБА_13 намагалися вистежити потерпілого за адресою, яка їм була надана ОСОБА_14 і ОСОБА_15 . Проте, самостійно вистежити ОСОБА_13 вони не змогли, про що у грудні 2002, конкретна дата та час не встановлені, повідомили ОСОБА_14 , який, у свою чергу, довів вказану інформацію до відома замовника та організатора злочину ОСОБА_9 .

Після цього ОСОБА_9 висловив невдоволення тим, що виконання його замовлення на вбивство затягується, і дав вказівку ОСОБА_14 особисто відвезти ОСОБА_17 до офісу ВАТ АКБ «АвтоКразБанк» і показати ОСОБА_13 , а також забезпечити можливість вистежувати останнього від місця роботи.

Виконуючи вказівки ОСОБА_9 , діючи з останнім за попередньою змовою групою осіб, ОСОБА_14 і ОСОБА_15 сприяючи підготовці злочину шляхом створення умов для його скоєння, зокрема допомагаючи зібрати інформацію про об`єкт злочину, в один із днів у грудні 2002 року, конкретні дата та час не встановлено, прибули разом із ОСОБА_17 до офісу ВАТ АКБ «АвтоКразБанк», розташованого у будівлі на площі Конституції, 1, у м. Донецьку, де ОСОБА_14 і ОСОБА_15 показали ОСОБА_17 місце розташування офісу ОСОБА_13 , а також вказали на особу потерпілого, коли останній виходив з приміщення офісу до автомобіля. Після цього, з метою протиправного заподіяння смерті іншій людині, діючи умисно, за попередньою домовленістю, з метою виконання замовлення ОСОБА_9 спрямованого на вчинення особливо тяжкого злочину, а саме протиправного заподіяння смерті іншій людині, почали стежити за офісом ОСОБА_13 та за його пересуваннями містом, у такий спосіб з`ясувавши, що потерпілий мешкає по АДРЕСА_4 .

Далі ОСОБА_17 спільно зі своїм знайомим на ім`я ОСОБА_18 (невстановленою особою, відносно якої матеріали виділено в окреме провадження), а також знайомим останнього (невстановленою особою відносно якої матеріали виділено в окреме провадження), впродовж декількох днів на початку січня 2003 року, конкретна дата та час не встановлені, вистежували ОСОБА_13 за місцем його проживання, а саме по АДРЕСА_5 і в результаті вирішили, що найбільш оптимальним місцем реалізації їх спільного умислу направленого на протиправне заподіяння смерті ОСОБА_13 є під`їзд АДРЕСА_6 у час, коли останній повертатиметься додому, тобто пізно ввечері.

Після цього, на початку січня 2003 року, конкретні дата та час не встановлені, перебуваючи в м. Донецьку ОСОБА_17 повідомив ОСОБА_14 і ОСОБА_15 , що визначився з місцем вчинення злочину, а також уточнив місце, в якому на нього чекатиме ОСОБА_14 після вбивства ОСОБА_13 для передачі другої частини винагороди у розмірі 25 000 доларів США.

Приблизно на початку січня 2003 року у м. Донецьк, конкретні дата та час не встановлено, ОСОБА_14 повідомив ОСОБА_9 , як замовнику злочину, про готовність співучасників вчинити умисне вбивство ОСОБА_13 та про необхідність передачі їм решти обумовленої раніше суми винагороди, за вчинення вбивства голови наглядової ради ВАТ АКБ «АвтоКразБанка» ОСОБА_13 .

У свою чергу ОСОБА_9 у зазначений час та місці, діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою заподіяння смерті ОСОБА_13 для усунення його як конкурента у банківській діяльності, виконуючи функції замовника та організатора злочину, підтвердив ОСОБА_14 свій намір вчинити вбивство ОСОБА_13 та готовність виплатити співучасникам грошову винагороду за вчинення цього злочину, вимагаючи від ОСОБА_14 прискорити його вчинення.

Після цього ОСОБА_14 , отримавши 14.01.2003 за вказівкою ОСОБА_9 в касі ЗАТ КБ «Донкредітінвест», що розташований за адресою м.Донецьк, вул. Титова 8Б, готівкою грошові кошти в сумі 25 000 доларів США, та повідомив ОСОБА_15 і ОСОБА_17 про необхідність прискорити виконання замовлення ОСОБА_9 , а саме протиправного заподіяння смерті іншій людині - вчинення вбивства ОСОБА_13 .

Так, 14.01.2003 приблизно о 21.00 годині невстановлена особа на ім`я ОСОБА_18 (відносно якого матеріали виділено в окреме провадження) і невстановлена особа, (матеріали відносно якого виділено в окреме провадження), прибули до будинку АДРЕСА_5 , а ОСОБА_17 у цей час перебував у залі ігрових автоматів, розташованому на кінцевій зупинці тролейбусів по проспекту Гурова в м. Донецьку, де очікував виконавців злочину і, використовуючи власний автомобіль марки ВАЗ-2108, забезпечував останнім швидке залишення місця злочину до прибуття працівників правоохоронних органів.

Виконуючи свою роль у спільному вчиненні злочину, ОСОБА_14 у цей же час чекав на ОСОБА_17 в обумовленому місці, а саме на виїзді з м. Донецька, щоб передати останньому отриману від ОСОБА_9 решту винагороди у розмірі 25 000 доларів США за вбивство ОСОБА_13

14 січня 2003 року приблизно о 22:15 годині ОСОБА_13 , повертаючись з роботи, увійшов до під`їзду № 1 будинку АДРЕСА_5 , і в цей час, у зазначеному місці вказана вище невстановлена особа, яка прибула з міста Одеса (матеріали щодо якої виділено в окреме провадження), не маючи особисто будь-яких причин для вбивства, діючи умисно, виключно за дорученням замовника та організатора злочину ОСОБА_9 , з корисливих мотивів, за попередньою змовою групою осіб із ОСОБА_17 , невстановленою особою на ім`я ОСОБА_18 (матеріали відносно якого виділені в окреме провадження), а також з ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , з метою протиправного заподіяння смерті іншій людині заподіяв ОСОБА_13 не менше 14 ударів ножем з клинком плоскої форми, який має колючо-ріжучи властивості, в область життєво важливих органів, а саме: у голову, грудну клітину і живіт, спричинивши останньому, відповідно до висновку експерта № 204 від 15.01.2003 року, тілесні ушкодження у вигляді колото-різаного поранення обличчя, колото-різаного поранення правого плеча, проникаючого торакоабдомінального поранення, шістьох проникаючих колото-різаних поранень грудної клітки, трьох проникаючих колото-різаних поранень черевної порожнини, непроникаючих колото-різаних поранень передньої черевної стінки, непроникаючих колото-різаних поранень тулуба, садна на лобі ліворуч лінії росту волосся.

Внаслідок умисного заподіяння вказаних множинних проникаючих колото-різаних поранень грудної клітки і живота з ушкодженням серця, аорти, лівої легені, печінки, кишечнику, що ускладнилася гострою крововтратою, того ж дня, 14.01.2003, настала смерть ОСОБА_13 .

Після цього, невстановлена особа (матеріали відносно якої виділено в окреме провадження), що безпосередньо вчинила умисне вбивство ОСОБА_13 на замовлення ОСОБА_9 , а також ОСОБА_17 , і невстановлена особа на ім`я ОСОБА_18 (матеріали відносно якого виділені в окреме провадження), одержали 14.01.2003 у м. Донецьку від ОСОБА_14 останню частину грошової винагороди у розмірі 25 000 доларів США за вчинення вбивства ОСОБА_13 та виїхали за межі м. Донецька з метою переховування від правоохоронних органів та уникнення кримінальної відповідальності.

На вказаний вирок прокурор у провадженні - прокурор відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_5 , обвинувачений ОСОБА_9 та його захисники ОСОБА_10 , ОСОБА_6 і ОСОБА_7 подали апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати вирок Оболонськогорайонного суду м. Києва від 03.08.2022 року та постановити новий вирок, яким визнати ОСОБА_9 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 27, п.п. 6, 11, 12 ч.2 ст. 115 КК України та призначити йому покарання в межах санкції статті у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього особистого майна обвинуваченого, окрім житла. Крім того, просить зарахувати ОСОБА_9 у строк відбування призначеного покарання, строк екстрадиційного арешту в період з 04.07.2013 по 26.03.2014 року, з розрахунку один день екстрадиційного арешту за один день позбавлення волі, період попереднього ув`язнення з 26.03.2014 по 06.07.2014, з 08.02.2018 по 22.06.2018, з 13.02.2019 до набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Не оспорюючи висновків суду, викладених у судовому рішенні, щодо фактичних обставин кримінального провадження та доведеності винуватості ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, прокурор вважає, що вирок підлягає скасуванню через невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м"якість, а також через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність в частині зарахування обвинуваченому у строк покарання строку попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув"язнення за два дні позбавлення волі.

При цьому зазначає, що судом першої інстанції помилково враховано імперативні вимоги ч.4 ст. 49 КК України, згідно яких довічне позбавлення волі не може бути призначено і замінюється позбавленням волі на певний строк, оскільки строк давності кримінального правопорушення, в якому обвинувачується ОСОБА_9 у цьому провадженні було перервано у зв`язку з вчиненням нового тяжкого

кримінального правопорушення, оскільки згідно вироку Деснянського районного суду м. Києва від 07.08.2020 року у кримінальному провадженні №0000771 ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених за ч.2 ст. 369, ч.2 ст. 393 КК України, які були вчинені обвинуваченим у період часу з 24.06.2014 по 06.07.2014. Тобто, з урахуванням вказаного вироку суду, ОСОБА_9 вчинив новий тяжкий злочин саме в період перебігу строків давності, і як наслідок не підлягає звільненню від кримінальної відповідальності за ст. 49 КК України, у зв`язку з перериванням їх перебігу, однак суд першої інстанції не надав вищевказаному вироку належної оцінки.

Також вказує на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність в частині зарахування ОСОБА_9 в строк відбування призначеного покарання строку попереднього ув`язнення полягає в наступному. Згідно з ч.5 ст. 72 КК України в редакції Закону України №838-VІІІ від 26.11.2015 року, яка діяла з 24.12.2015 по 20.06.2017 року включно, зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження особи до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, проводиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. Судом встановлено, що ОСОБА_9 перебував у розшуку на підставі постанови слідчого ГСУ МВС України з 15.05.2013, був затриманий 04.07.2013 року правоохоронними органами Угорщини та згідно процедури екстрадиції 26.03.2014 року доставлений в Україну, де 06.07.2014року останнійвчинив втечу з-під варти.

На переконання прокурора, зазначений у вироку період зарахування ОСОБА_9 у строк покарання строк його попереднього ув`язнення не підпадає під дію Закону України №838-VІІІ від 26.11.2015 року, оскільки в період часу з 04.07.2013 по 26.03.2014 року останній не перебував в установах попереднього ув`язнення визначених ст. 4 Закону України «Про попереднє ув`язнення» в Україні, тобто в умовах, які стали основною причиною ухвалення та застосування так званого «Закону Савченко», перебував під екстрадиційним арештом на території Європейської держави, де умови тримання під вартою відповідають вимогам європейських цінностей та не мали нічого спільного з умовами тримання під вартою на території України. Положеннями ст. 577 КПК України визначено, що час тримання виданої особи під вартою на території запитуваної держави у зв`язку з вирішенням питання про видачу в Україну, а також час її етапування зараховуються до загального строку відбування покарання, призначеного вироком суду України, а тому термін перебування ОСОБА_9 з 04.07.2013 по 26.03.2014 року під екстрадиційним арештом на території Угорщини повинен розраховуватися виходячи з розрахунку одного дня екстрадиційного арешту за один день позбавлення волі.

Крім того вказує, що для можливості застосування положень вказаного Закону №838-VІІІ від 26.11.2015 необхідні дві основні умови, перша - це вчинення кримінального правопорушення до 20.06.2017 (включно), а друга - якщо до особи продовжували застосовуватися заходи попереднього ув`язнення після 21.06.2017 року. Враховуючи, що обвинувачений ОСОБА_9 дійсно вчинив інкриміноване йому кримінальне правопорушення до 20.06.2017, проте в період дії вказаного Закону (з 24.12.2015 по 20.06.2017 включно) заходи попереднього ув`язнення до нього не застосовувалися і не продовжували застосовуватися після 21.06.2017, у зв`язку з переховуванням останнього від слідства та суду, тобто ОСОБА_9 безперервно не перебував під вартою у вказаний період часу, оскільки ще 06.07.2014 здійснив втечу з-під варти та був затриманий лише 08.02.2018 на території України в рамках іншого кримінального провадження, в якому йому обрано та застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою лише 28.02.2018, а тому єдиною умовою вчинення ОСОБА_9 кримінального правопорушення до 20.06.2017 року не може бути підставою для застосування до нього положень ч.5 ст. 72 КК України в редакції Закону №838-VІІІ від 26.11.2015 при обрахуванні строку попереднього ув`язнення.

Вважає, що строк попереднього ув`язнення необхідно обраховувати не з 08.02.2018, а з 28.02.2018, оскільки 08.02.2018 ОСОБА_9 було затримано в іншому кримінальному провадженні і цей строк, з 08.02.2018 по 28.02.2018 повинен зараховуватись в подальшому за правилами статей 70, 72 КК України.

На апеляційну скаргу прокурора обвинувачений ОСОБА_9 та його захисники подали свої заперечення.

В апеляційній скарзі обвинуваченого ОСОБА_9 ставиться питання про скасування вироку Оболонського районного суду м. Києва від 03.08.2022 року стосовно нього та закриття кримінального провадження у зв`язку з його невинуватістю у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 27, п. п. 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115 КК України.

Апелянт вважає, що оскаржуваний вирок є незаконним, необґрунтованим та невмотивованим, який не відповідає вимогам КПК України через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а викладені в оскаржуваному вироку висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи та ступеню тяжкості призначеного судом покарання.

При цьому вказує, що в його діях відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 27, п. п. 6, 11, 12 ч.2 ст. 115 КК України, оскільки стороною обвинувачення не доведено і не надано належних і допустимих доказів, які б підтверджували наявність об`єктивної та суб`єктивної сторони інкримінованого йому злочину, а пред`явлене обвинувачення не знайшло свого підтвердження в ході судового розгляду, який, на переконання апелянта, здійснювався з грубим порушенням його права на захист, а в ухваленні оскаржуваного вироку приймав участь суддя, якому неодноразово заявлявся відвід з підстав, які явно викликали сумнів у безсторонності судді.

Також зазначає, що всі наявні у кримінальному провадженні письмові докази сторони обвинувачення є копіями документів, які не завірені відповідно до діючого законодавства, більшість з них нечитабельні, а тому згідно положень ст. ст. 86, 99 КПК України та судової практики Верховного Суду вони не можуть вважатись допустимими доказами.

Крім того, обвинувачений звертає увагу на ту обставину, що в матеріалах кримінальної справи відсутні документи банку "Донкредитінвест", зокрема Устав банку, накази щодо призначення його на посаду, доручення, які б могли підтвердити версію сторони обвинувачення, що він ( ОСОБА_9 ) представляв інтереси банка "Донкредитінвест", що судом першої інстанції не дана оцінка наданій його захисниками офіційній статистиці Національного банку України, яка свідчить, що між банками "Донкредитінвест" та "АвтоКразБанк" була відсутня конкуренція.

Вважає безпідставними висновки суду про те, що у вересні 2002 року в м. Донецьку, в приміщенні банку "Донкредитінвест" він ( ОСОБА_9 ) схилив ОСОБА_14 до пошуку осіб, які за грошову винагороду вчинили би вбивство ОСОБА_13 , а також надав ОСОБА_14 можливість отримати в касі банку`Донкредитінвест" 15 000 доларів США готівкою та висловив бажання приховати вбивство ОСОБА_13 під побутовий злочин, оскільки неодноразово і він, і його захисники звертали увагу суду, що в цей час він не був у Донецьку, а знаходився в Криму в санаторії "Нижня Ореанда", що під присягою підтвердили свідки сторони захисту та були надані медичні документи цього санаторію.

Вказує на відсутність доказів того, що за його вказівкою ОСОБА_14 отримав в касі банку "Донкредитінвест" 25 000 доларів США про що повідомив ОСОБА_19 та ОСОБА_20 і вимагав від них прискорити вбивство ОСОБА_13 . При цьому, зазначає, що такої великої суми валюти в касі банку не було і не могло бути.

Також зазначає, що необхідність дослідження листа Антимонопольного комітету від 06.06.2022 року № 300-29.4/01-511е, а також фінансової звітності банків "АвтоКразБанк" та "Донкредитінвест", що спростує зазначений органом досудового розслідування мотив злочину.

В апеляційній скарзі з доповненнями захисник ОСОБА_10 ставить питання про скасування оскаржуваного вироку Оболонськогорайонного суду м. Києва від 03.08.2022 року стосовно ОСОБА_9 та закриття кримінального провадження на підставі п.3 ч.1 ст. 284 КПК України.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на неповноту судового розгляду, яка, на переконання захисника, вплинула на вирішення питання про винуватість або невинуватість обвинуваченого, на правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність, а також на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили суду ухвалити законне і обґрунтоване судове рішення та на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження,

При цьому захисник зазначає, що неповнота судового розгляду виразилась у тому, що суд першої інстанції, безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про допит певних осіб для підтвердження чи спростування обставин, з`ясування яких має істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого судового рішення; не допитав усіх свідків, заявлених стороною захисту; відмовив у задоволенні клопотання про дослідження доказу, а саме листа Антимонопольного комітету, який підтверджує відсутність конкуренції між ЗАТ КБ "Донкредитінвест" та ВАТ АКБ "АвтоКразБанк", а відтак відсутність корисливого мотиву у обвинуваченого. Також зазначає, що суд поклав в основу вироку докази, які є неналежними та мають виключно суб`єктивну думку суду, а на письмові докази, що спростовують обвинувачення суд не звернув своєї уваги; не розглянув клопотання сторони захисту від 06.06.2022 року про дослідження письмового доказу, а саме виписки з медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого ОСОБА_14 , наданої для проведення експертизи; про тимчасовий доступ до речей та документів, що перебувають у володінні Національного банку України; про тимчасовий доступ до речей та документів, що становлять охоронювану законом таємницю, а саме інформацію, яка містить відомості про місце зберігання особової справи засудженого ОСОБА_14 в паперовому вигляді з приміщення ГУНП в Донецькій області. Вказує, що показання свідка ОСОБА_14 та свідка ОСОБА_21 містять істотні протиріччя та не узгоджуються з іншими матеріалами кримінального провадження, однак суд першої інстанції не усунув цих суперечностей та безпідставно зазначив, що усі зібрані у справі докази доводять вину ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому злочину.

Також вказує, що суд першої інстанції прийняв докази здобуті поза межами строку досудового розслідування, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, а також не надано оцінки доказу сторони захисту, а саме Висновку експерта №10-2018/з-19 від 20.06.2018 за результатами проведення судово-психіатричної експертизи ОСОБА_9 , який містить відомості щодо осудності обвинуваченого, що впливає на правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Крім того зазначає, що особа є підозрюваною лише у кримінальному провадженні з конкретним номером. У разі зміни номеру кримінального провадження (при виділенні чи об єднанні кримінального провадження) підозрюваному необхідно заново повідомляти про підозру, оскільки номер кримінального провадження є невід`ємною складовою повідомлення про підозру, проте підозра у кримінальному провадженні №0002037 від 05.08.2016 року ОСОБА_9 не пред`являлась та відповідно не досліджувалась у суді першої інстанції, а без статусу підозрюваного особа не може набути статус обвинуваченого, і як наслідок статус засудженого. Отже, станом на момент прийняття процесуального рішення про складання обвинувального акта прокурором порушено вимоги ст. 9 КПК України та не застосовано закон, який підлягає застосуванню, а саме вимоги ст. 278 КПК України, що є істотним порушенням щодо конкретності пред`явленого обвинувачення.

Звертає увагу на те, що кримінальне провадження здійснювалось на підставі виділених матеріалів, які нечитабельні та не завірені належним чином, тобто порушений національний стандарт України «Вимоги до оформлення документів» ДСТУ 4163-2003, що дає підстави вважати недопустимими зібрані під час досудового розслідування докази. Крім того, Висновок судової психологічної експертизи №20583/20584/19-61 від 05.08.2019 року психолого-психіатричного стану ОСОБА_14 також є недопустимим доказом, так як вказаний доказ здобутий з численними порушеннями норм процесуального права та з порушенням проведення поліграфічного дослідження згідно державного стандарту, а дані отримані за допомогою апарату Електронна поліграфна система (комп`ютерний поліграф) «Рубікон» модель «П-02» не можуть бути точними і достовірними, а отже і висновок зроблений експертом на підставі даних цього поліграфу не може бути достовірним. Вважає показання свідка ОСОБА_14 упередженими та можуть слугувати мотивом для обмовлення ОСОБА_9 , а тому підлягають критичній оцінці. Вказує на істотні протиріччя між показаннями свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_21 , які не узгоджуються між собою.

При цьому зазначає, що поза увагою суду залишилась та обставина, що використання при експертно-психологічному дослідженні методик проведення судових експертиз, які не атестовані та не пройшли державної реєстрації, заборонено. Проте суд першої інстанції не поставився критично до вищевказаного Висновку експертизи №20583/20584/19-61 від 05.08.2019 року (поліграфічне дослідження ОСОБА_14 та безпідставно не врахував висновки Експерта № 1512/19 за результатами проведення експертно-психологічного дослідження науково-теоретичного характеру, зроблений науковим експертом ОСОБА_22 , який також звертав увагу на неприйнятність методик дослідження, які були використані при проведенні поліграфічного дослідження ОСОБА_14 .

Крім того, посилається на недоведеність правової кваліфікації дій ОСОБА_9 за ч.3 ст. 27 п.п. 6, 11, 12 ч.2 ст. 115 КК України, оскільки стороною обвинувачення не доведено і не підтверджено належними доказами, що ОСОБА_9 для себе або інших осіб бажав або отримав певні матеріальні блага чи уникнув матеріальних витрат чи обов`язків або досяг іншої матеріальної вигоди після смерті ОСОБА_13 . Звертає увагу, що ВАТ АКБ «Донкредитінвест» та ВАТ АКБ «Автокразбанк» працювали у своєму ринковому сегменті відповідно до чинного законодавства і конкуренцію один одному не становили. Вважає недопустимим доказом показання свідка ОСОБА_23 , які були надані з чужих слів та документально не підтверджені.

Також наголошує, що цивільним позивачем ОСОБА_11 та її представником до цивільного позову не надано жодних документів на підтвердження суми моральної шкоди, а також є всі підстави вважати, що Договір про надання правової допомоги не підписувався власноруч ОСОБА_11 , внаслідок чого виникає питання правомочності її представника.

Отже, на переконання апелянта, суд першої інстанції належним чином не перевірив обставини, які мають істотне значення для кримінального провадження, необхідних для правової оцінки дій обвинуваченого та які, відповідно до ст. 91 КПК України, входять до предмету доказування, що перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Захисник ОСОБА_6 у своїй апеляційній скарзі просить скасувати вирок Оболонськогорайонного суду м. Києва від 03.08.2022 року стосовно ОСОБА_9 та ухвалити стосовно нього виправдувальний вирок.

Вважає обвинувальний вирок стосовно його підзахисного ОСОБА_9 таким, що не відповідає вимогам КПК України, оскільки грунтується він на припущеннях та винесений на підставі неповного судового розгляду, з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, ступеню тяжкості призначеного судом покарання та особі обвинуваченого. Крім того, звертає увагу, що в ухваленні вироку брав участь суддя, якому неодноразово заявлявся відвід на підставі обставин, які очевидно викликали сумніви у його неупередженості.

Зазначає, що стороною обвинувачення як на стадії досудового розслідування, так і на стадії судового розгляду не доведено належним чином наявність в діях ОСОБА_9 об`єктивної та суб`єктивної сторони інкримінованого йому злочину, а покладені судом в основу обвинувального вироку докази, як кожен окремо, так і в сукупності між собою не містять жодних даних, які б поза розумним сумнівом доводили винуватість ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому злочину.

Також вказує, що судом присяжних вчинялось активне перешкоджання здійсненню належного захисту ОСОБА_9 , зокрема безпідставно відхилялись клопотання спрямовані на отримання доказів сторони захисту, відмовлено у задоволенні заяв про відвід, а деякі взагалі не розглядалися, не було здійснено належної перевірки наданих суду показань ОСОБА_9 , не з`ясована його осудність та відхилено майже всі клопотання сторони захисту, спрямовані на їх перевірку, а тому, на думку апелянта, висновки суду викладені в оскаржуваному вироку ґрунтуються на припущеннях без підтвердження їх належними та допустимими доказами.

Вважає, що всупереч вимог ст. 91 КПК України стороною обвинувачення у даному кримінальному провадженні не доведено місця, часу, способу вчинення, форму вини, мотив і мету вчинення інкримінованого ОСОБА_9 кримінального правопорушення.

Посилаючись на вимоги п.2 ч.3 ст. 374 КПК України зазначає, що мотивувальна частина обвинувального вироку, крім іншого, повинна містити формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування інших доказів, проте, всупереч вимог вищезазначеної норми кримінального процесуального закону суд першої інстанції взагалі не зазначив і не обґрунтував наявності в діях ОСОБА_9 суб`єктивної сторони складу злочину, передбаченого п.п. 6, 11, 12 ч.2 ст. 115 КК України, а саме у вироку не зазначений і не доведений, поза розумним сумнівом, мотив та мета вчинення обвинуваченим вказаного злочину, а також відсутнє посилання на докази, відсутній аналіз цих доказів, як окремо, так і в їх сукупності.

Звертає також увагу на встановлення судом тієї обставини, що у проміжок часу з 08.01.2003 по 14.01.2003 року ОСОБА_9 не знаходився у м. Донецьку, а отже не міг після 07.01.2003 року у м. Донецьку продовжувати організацію вбивства ОСОБА_13 , зустрічатися у цьому місті з ОСОБА_24 , давати йому будь-які вказівки або доручення щодо організації вбивства та давати розпорядження, знаходячись у приміщенні банку ЗАТ КБ «Донкредитінвест», який розташований у м. Донецьку.

Крім того, посилаючись на положення ч.3 ст. 19 КК України, згідно якої не підлягає покаранню особа, яка вчинила кримінальне правопорушення у стані осудності, але до постановлення вироку захворіла на психічну хворобу, що позбавляє її можливості усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними, захисник зазначає, що під час судового розгляду стороною захисту долучено до матеріалів кримінального провадження копію висновку експерта №10-2018/з-19 від 05.12.2018 року, згідно якого у ОСОБА_9 на час обстеження мають місце ознаки порушення психіки та поведінки, які потребують спеціалізованого лікування у психіатричному стаціонарі, проте суд проігнорував вказаний доказ сторони захисту, не дав йому ніякої оцінки у вироку і не зазначив, чому вказаний висновок експерта він не сприйняв як доказ.

Також вказує, що суд дав невірну оцінку наданим стороною обвинувачення письмовим доказам, оскільки ці докази, на які суд послався у вироку як на докази винуватості ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 27 п.п. 6, 11, 12 ч.2 ст. 115 КК України жодним чином не підтверджують його винуватість у вчинені інкримінованого йому злочину. Крім того, надані стороною обвинувачення письмові докази, окрім витягу з ЄРДР у даному кримінальному провадженні, є лише процесуальними рішеннями прокурора та фактично не є доказами в розумінні положень ст. 99 КПК України, оскільки вони не є оригіналами чи дублікатами та належним чином не засвідчені, як це передбачено чинним законодавством України.

Щодо неправильного застосування судом закону України про кримінальну відповідальність апелянт зазначає, що при призначенні покарання, в порушення ч.1 ст. 3 КК України, судом застосовано закон, який не підлягає застосуванню, оскільки не є законом про кримінальну відповідальність, а саме судом незаконно застосовано положення ст. 577 КПК України та не зараховано ОСОБА_9 у строк відбуття покарання термін його перебування під вартою на території Російської Федерації під час екстрадиційної перевірки з 19.03.2015 по 08.07.2016 року, незважаючи на те, що ч.5 ст. 72 КК України в редакції Закону №838-VІІІ, яка є законом про кримінальну відповідальність, чітко визначає про необхідність такого зарахування. Крім того, незрозуміло на підставі яких належних і допустимих доказів суд встановив термін перебування ОСОБА_9 під вартою на території Російської Федерації з 19.03.2015 по 08.07.2016 року, оскільки судом відмовлено в задоволенні клопотання сторони захисту про звернення до компетентних органів РФ про міжнародну правову допомогу в отриманні належних та допустимих доказів щодо таких строків тримання ОСОБА_9 під вартою.

Також, апелянт посилається на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення і особі обвинуваченого та вважає, що у суду не було законних підстав для визначення ОСОБА_9 винуватим у вчиненні інкримінованого йому злочину та призначати йому покарання у виді позбавлення волі з конфіскацією всього майна окрім житла, оскільки згідно висновку Верховного Суду викладеного у постанові від 28.04.2020 року у справі №133/2968/18 при застосуванні конфіскації майна в кожному конкретному випадку суд має не тільки послатися на наявність для цього формальних підстав, але й переконатися, що таке застосування не порушуватиме «справедливу рівновагу між вимогами загального інтересу і захисту фундаментальних прав осіб», покладаючи на особу «надмірний індивідуальний тягар».

Захисник ОСОБА_7 у поданій апеляційній скарзі просить скасувати вирок Оболонськогорайонного суду м. Києва від 03.08.2022 року стосовно ОСОБА_9 та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

В обґрунтування викладених в апеляційної скарги доводів посилається на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

При цьому зазначає, що під час судового розгляду судом безпідставно було відмовлено у задоволенні клопотань сторони захисту, зокрема: про повторний допит свідка ОСОБА_14 для встановлення обставин щодо неузгодження розміру сум грошових коштів отриманих у банку «Донкретитінвест»; про допит потерпілої ОСОБА_25 , яка була безпосереднім свідком вбивства ОСОБА_13 , потерпілої ОСОБА_11 з приводу завданої їй шкоди та з інших питань; про допит інших свідків у вказаному кримінальному провадженні, показання яких має суттєве значення для правильного вирішення справи, а також судом відхилені або частково задоволені клопотання сторони захисту щодо доступу до речей та документів, призначення відповідних судових експертиз та інші клопотання сторони захисту, що свідчить про неповноту судового розгляду.

Також вказує, що невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження полягає у тому, що в основу обвинувального вироку суд поклав показання свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , які вони надавали у суді, проте у вироку викладені показання більшою мірою, коли ці свідки надавали відповіді на запитання прокурора, в той час як судом залишено поза увагою та у вироку не надано оцінки їх показанням, які вони надавали, відповідаючи на запитання сторони захисту. Також судом не надано оцінки показанням свідка ОСОБА_14 щодо обставин (місце та час) замовлення ОСОБА_9 вбивства ОСОБА_13 у вересні 2002 року та його двох візитів до ОСОБА_9 в місто Донецьк у день вбивства ОСОБА_13 , хоча згідно вироку суд присяжних не піддає сумніву факт перебування ОСОБА_9 в період часу з початку літа 2002 року до 14.01.2003 року у АР Крим, а також щодо проходження останнім медичних оглядів, щодо обставин травмування ним ноги наприкінці 2002 року, та виїзду по справах до міста Києва в січні 2003 року, не надано оцінки іншим показанням ОСОБА_14 , які він надавав під час допиту стороною захисту та які не узгоджуються з його показаннями під час допиту стороною обвинувачення, а також судом не взято до уваги, що цей свідок цілком залежний від сторони обвинувачення і у нього є всі підстави оговорювати ОСОБА_9 , на якого він тримає образу з минулих стосунків.

Вважає, що суд безпідставно прийняв до уваги показання свідка ОСОБА_23 щодо мотиву вбивства ОСОБА_13 , оскільки ці показання побудовані на припущеннях та є його особистою думкою, однак всупереч ст. 62 Конституції України були покладені до обвинувального вироку.

Також зазначає, що судом залишені поза увагою ті обставини, про які повідомляли свідки сторони захисту та які мають суттєве значення для справи, однак будучи упередженим та надаючи безпідставну перевагу показанням свідків сторони обвинувачення, суд не взяв до уваги та не дав оцінки показанням свідків сторони захисту у сукупності з іншими доказами та відповідності і узгодженості між собою. Крім того, судом не надано належної оцінки, що судова психологічна експертиза ОСОБА_14 із використанням комп`ютерного поліграфа є неспроможною, про що сторона захисту звертала увагу суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою позицію, однак наведені доводи залишились поза увагою суду.

В обґрунтування доводів щодо істотного порушення судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону апелянт зазначає, що: під час перехресного допиту свідків сторони обвинувачення ОСОБА_14 та ОСОБА_23 за ініціативою головуючого судді безпідставно знімались питання сторони захисту; при мотивуванні вироку суд протиправно використав практику ЄСПЛ проти обвинуваченого ОСОБА_9 та застосував ряд рішень ЄСПЛ при оцінці доказів; суд належним чином не дав оцінки у вироку тій обставині, що повідомлення про підозру ОСОБА_9 , затверджене 27.12.2014 року, не було здійснено у порядку визначеному КПК України; судом не надано належної оцінки, що обвинувальний акт істотно не відповідає повідомленню про підозру; безпідставно задоволено цивільний позов потерпілої ОСОБА_11 та стягнуто з ОСОБА_9 в рахунок відшкодування моральної шкоди 2 500 000 гривень, що може стати умовою безпідставного збагачення потерпілої, а також з огляду на те, що вказана позовна заява не відповідає вимогам ст. 175 ЦПК України.

Щодо неправильного застосування судом закону України про кримінальну відповідальність апелянт зазначає, що поряд із тим, що судом у встановленому КПК України порядку не доведена вина ОСОБА_9 поза розумним сумнівом, кримінальне провадження не було закрито на підставі ст. 49 КК України за наявності для того підстав, а також судом незаконно застосовано положення ст. 577 КПК України та не зараховано ОСОБА_9 у строк відбуття покарання термін його перебування під вартою на території Російської Федерації під час екстрадиційної перевірки з 19.03.2015 по 08.07.2016 року, незважаючи на те, що ч.5 ст. 72 КК України в редакції Закону №838-VІІІ, яка є законом про кримінальну відповідальність, чітко визначає про необхідність такого зарахування. Крім того, незаконно застосовуючи положення ст. 577 КПК України, яка не є законом України про кримінальну відповідальність (тобто спеціальною нормою), суд не врахував, що у чинному КПК України відсутнє поняття невидана особа, так само як і видана особа, а тому в даному випадку відповідно до ч.6 ст. 9 КПК України, суду необхідно було застосовувати загальні засади кримінального провадження, передбачені ст.ст. 8, 9 КПК України та зарахувати ОСОБА_9 термін його тримання під вартою у РФ. Також апелянт вважає, що суд не здійснив належний підрахунок строків попереднього ув`язнення ОСОБА_9 для зарахування відбутого ним покарання.

Крім того, стороною захисту подано ряд клопотань щодо повторного дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження.

Згідно з приписами ч. 3 ст. 404 КПК України повторне дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, за наявності відповідного клопотання, допускається лише за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями.

Вирішуючи вказане питання, вислухавши доводи сторони захисту на підтримку заявлених клопотань про повторне дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, думку прокурора, яка заперечувала проти їх задоволення, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні всіх заявлених стороною захисту клопотань, оскільки апеляційним судом не встановлено такої умови, а численні клопотання обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисників про дослідження доказів не містять обгрунтованих мотивів та аргументованих доводів щодо необхідності повторного дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження і фактично зводяться до незгоди сторони захисту з висновками суду першої інстанції, викладеними в обвинувальному вироку стосовно обвинуваченого ОСОБА_9 , а тому не є підставою для повторного дослідження доказів в апеляційному суді.

З аналогічних підстав колегією суддів були відхилені, як безпідставні, клопотання сторони захисту про тимчасовий доступ до речей і документів, а також про призначення апеляційним судом судово-цитологічної експертизи ножа, вилученого з місця події 14.01.2003 року та судово-спектрографічної експертизи на предмет встановлення на клаптиках шкіри трупа ОСОБА_13 вилучених у 2003 році слідів контакту з металом.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення обвинуваченого та його захисників на підтримку поданих ними апеляційних скарг, які просили їх задовольнити та заперечували проти апеляційної скарги прокурора; пояснення прокурора, яка підтримала подану нею апеляційну скаргу та заперечувала проти всіх апеляційних скарг сторони захисту; провівши судові дебати та вислухавши останнє слово обвинуваченого; перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи викладені в апеляційних скаргах, колегія суддів дійшла наступних висновків.

За приписами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог кримінального провадження, передбачених КПК України. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами дослідженими під час судового розгляду та оціненими відповідно до ст. 94 КПК України, а вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і не упередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Переглядаючи вирок суду першої інстанції стосовно обвинуваченого ОСОБА_9 в межах поданих апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що вказані вимоги кримінального процесуального закону під час розгляду даного кримінального провадження та при ухваленні вироку судом були дотримані.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 27, п. п. 6, 11, 12 ч.2 ст. 115 КК України є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджені дослідженими в судовому засіданні та оціненими відповідно до положень ст. 94 КПК України доказами, які визнані судом належними, допустимими і достовірними, а їх сукупність достатніми для ухвалення обвинувального вироку у даному кримінальному провадженні.

Як убачається з матеріалів справи, суд першої інстанції у відповідності з ч. 1 ст. 337 КПК України, провівши в межах висунутого обвинувачення судовий розгляд даного кримінального провадження, дослідивши зібрані в установленому законом порядку докази та за встановлених фактичних обставин, за яких ОСОБА_9 вчинив кримінальне правопорушення, дійшов висновку про його винуватість в організації умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині, вчиненого з корисливих мотивів, на замовлення, за попередньою змовою групою осіб, з наведенням в обвинувальному вироку доказів на підтвердження свого висновку щодо доведеності його вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 27, п. п. 6, 11, 12 ч.2 ст. 115 КК України, який грунтується на показаннях свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_26 , ОСОБА_23 , ОСОБА_27 , а також письмових доказах, зокрема на:

- даних постанови прокурора відділу Головної військової прокуратури ГПУ від 05.08.2016 року з матеріалів досудового розслідування внесеного до ЄРДР за № 0000029 від 21.11.2012 року виділено в окреме провадження матеріали досудового розслідування стосовно ОСОБА_9 щодо організації вчинення умисного вбивства ОСОБА_13 за ч. 3 ст. 27, п. п. 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115 КК України та 05.08.2016 року внесено відомості до ЄРДР за № 0002037 про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 27, п. п. 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115 КК України за фактом, що 14.01.2003 року о 22 год. 15 хв. у будинку АДРЕСА_5 знайдено труп ОСОБА_13 з ножовими пораненнями;

- даних постанови прокурора Ворошиловського району м. Донецьк від 15.01.2003 року, згідно якої було порушено кримінальну справу за фактом умисного вбивства ОСОБА_13 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, а 16.01.2010 року постановою слідчого склад злочину було перекваліфіковано на п. п. 6,11,12 ч. 2 ст. 115 КК України;

- даних постанови слідчого від 13.11.2012 року про порушення кримінальної справи стосовно невстановленої особи, яка замовила та організувала умисне вбивство ОСОБА_13 за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 27, п. п. 6,11,12 ч. 2 ст. 115 КК України;

- даних, що містяться у постановах про об"єднання матеріалів досудового розслідування, про виділення матеріалів в окреме провадження, про зупинення досудового розслідування та його відновлення у кримінальних провадженнях № 0000029 та № 0000147;

- даних протоколу огляду місця події від 14.01.2003 року;

- даних протоколів виїмки від 15.01.2003 року та від 16.01.2003 року;

- даних картки виїзду бригади швидкої медичної допомоги, згідно якої ІНФОРМАЦІЯ_2 року було здійснено виїзд до першого під`їзду будинку АДРЕСА_5 , де лікарями констатовано смерть ОСОБА_13 від множинних ножових поранень;

- даних висновку судово-медичної експертизи № 204 від 18.02.2003 року, згідно якої смерть ОСОБА_13 1966 року народження настала в результаті множиних колото-різаних проникаючих поранень грудної клітини та живота, з пошкодженням серця, аорти лівої легені, печінки, кишковика та гострої крововтрати;

- даних судово-цитологічної експертизи № 282 від 21.04.2010 року;

- даних висновку судово-спектографічної експертизи № 12 від 23.02.2003 року, згідно якої на краях ушкоджень у наданих клаптиках шкіри трупа ОСОБА_13 встановлено наявність металізації - сліду контакту з предметом, виробленим на основі легірованих сплавів сталі;

- даних, які містяться у протоколах пред`явлення знімків для впізнання від 14.01.2010 року за участю ОСОБА_15 , від 25.07.2012 року та від 26.07.2012 року за участю ОСОБА_14 ;

- даних, які містяться у висновку судово-психологічної експертизи № 4058/28 від 12.10.2012 року, згідно якої під час проведення слідчих дій зафіксованих відеозаписом протоколу допиту ОСОБА_14 , протоколу відтворення обстановки та обставин події від 19.07.2012 року психічний тиск на ОСОБА_14 не здійснювався, останній давав показання самостійно, і у наданій ОСОБА_14 інформації має місце психологічна достовірність;

- даних, які містяться у висновку судово-психологічної експертизи № 4059/28 від 30.10.2012 року;

- даних вироку Ворошиловського районного суду м. Донецька від 18.07.2013 року, що набрав законної сили, яким встановлено, що ОСОБА_14 , виконуючи замовлення невстановленої особи на вбивство голови наглядової ради ВАТ АКБ "АвтоКразБанк", за допомогою ОСОБА_28 , а також ОСОБА_20 та особи на ім`я ОСОБА_18 , за грошову винагороду вчинили умисне вбивство ОСОБА_13 та яким ОСОБА_14 і ОСОБА_15 визнано винуватими та засуджено за ч. 2 ст. 289, ч. 5 ст. 27, п. п. 6,11,12 ч. 2 ст. 115 КК України;

- даних вироку Ворошиловського районного суду м. Донецька від 26.06.2012 року, що набрав законної сили, яким встановлено, що ОСОБА_20 , виконуючи роль пособника, за попередньою змовою з ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , особою на ім`я ОСОБА_18 та невстановленою особою, за грошову винагороду вчинили умисне вбивство ОСОБА_13 та яким ОСОБА_20 визнано винуватим і засуджено за ч.6 ст. 19, ст. 94 КК України 1960 року, ч. 2 ст. 289, ч. 5 ст. 27, п. п. 6,11,12 ч. 2 ст. 115 КК України, а також інших наведених у вироку доказах.

При цьому в судовому засіданні були повно та всебічно перевірені доводи сторони захисту, які є аналогічними з доводами викладеними обвинуваченим та його захисниками у поданих апеляційних скаргах щодо невинуватості обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч.3 ст. 27, п. п. 6, 11, 12 ч.2 ст. 115 КК України.

Проте, ці доводи сторони захисту були обгрунтовано відхилені судом першої інстанціїі, оскільки вони суперечать встановленим в ході судового розгляду фактичним обставинам кримінального правопорушення та спростовуються сукупністю досліджених доказів у справі, які змістовно наведені в оскаржуваному вироку.

Так, допитаний в суді першої інстанції свідок ОСОБА_14 підтвердив, що з ОСОБА_9 знайомий з середини 90-х років минулого сторіччя, між ними склалися добрі стосунки, на його прохання ОСОБА_9 допомагав влаштуватися на кращу роботу, спочатку водієм і слюсарем на підприємства, якими керував, зокрема до ТОВ "Універсал-Імпекс", ТОВ "Укрінвест", ТОВ "Парламент", а згодом - у банк "Донкредитінвест", де він працював спочатку у донецькій філії, а потім - у київській філії, виконуючи фактично функції водія, охоронця, слюсаря, а також виконував ті чи інші вказівки ОСОБА_9 . Між ними зберігалися дружні стосунки і на пропозицію ОСОБА_9 він став хрещеним батьком його доньки ОСОБА_29 . В один з днів, приблизно у вересні 2002 року ОСОБА_9 запросив його до свого робочого кабінету у банку та в ході розмови висловив на його адресу прохання підшукати людей, які б були здатні вчинити вбивство людини, яка йому заважає, і це вбивство повинно відбутися шляхом спричинення саме ножових поранень, щоб виглядало як вбивство вчинене на побутовому грунті. На пропозицію ОСОБА_9 він погодився з мотивів бажання зберегти гарне ставлення до себе з боку останнього, який постійно обіцяв йому забезпечити покращення матеріального становища у майбутньому. Після цієї розмови з ОСОБА_9 , він звернувся до ОСОБА_30 , який у свою чергу запропонував звернутися до ОСОБА_20 , до якого він разом з ОСОБА_31 зустрілися в м. Костянтинівка та запропонували останньому вчинити вбивство чоловіка, на що останній пообіцяв обміркувати пропозицію. Через деякий час вони знову зустрілись з ОСОБА_20 , який повідомив, що готовий вчинити вбивство людини за грошову винагороду у розмірі 40 000 доларів США, частину з яких останній зажадав отримати до вчинення вбивства для підготовки до його вчинення. Про результати цих зустрічей він розповів ОСОБА_9 , який погодився заплатити названу ОСОБА_20 загальну суму грошей, а щодо передачі завдатку за вчинення злочину, ОСОБА_9 сказав йому підійти до каси банку, де назвати власне прізвище і тоді касир видасть йому необхідну суму грошей. Після цього, він підійшов до каси, назвав власне прізвище, після чого йому видали гроші, які у подальшому були передані ОСОБА_20 . Ніяких паперів на підтвердження отримання цих грошей він у касі банку не підписував. Потім він знову зустрівся з ОСОБА_9 , який сказав, що вбити треба чоловіка на прізвище ОСОБА_13 , який працює в "ІНФОРМАЦІЯ_3" та повідомив адресу місця знаходження цього банку. У подальшому він разом з ОСОБА_31 поїхав до "ІНФОРМАЦІЯ_3", з`ясував як виглядає ОСОБА_13 , після чого разом з ОСОБА_20 приїжджав до місця знаходження цього банку. Протягом деякого часу нічого не відбувалось, і ОСОБА_9 почав висловлювати йому претензії з приводу тривалого невиконання його замовлення. Вже взимку 2002 року він разом з ОСОБА_20 приїхали до "ІНФОРМАЦІЯ_3", дочекалися на появу ОСОБА_13 , на якого він вказав ОСОБА_20 . Після святкування Нового 2003 року йому зателефонував ОСОБА_20 , запропонував зустрітися і під час зустрічі повідомив, що цього вечора, можливо це було 14.01.2003 року, злочин буде скоєно, після чого вони поїхали на виїзд з міста Донецьк, де ОСОБА_20 показав йому місце, де він повинен чекати останнього з другою частиною грошових коштів за скоєння вбивства ОСОБА_13 . Про ці обставини він розповів ОСОБА_9 , на що останній сказав взяти гроші в касі банку, де він, як і раніше, назвав касиру своє прізвище і йому видали гроші. Потім в обумовленому місці він зустрівся з ОСОБА_20 , який повідомив, що все зробив і вбивство скоєне, після чого передав решту грошових коштів ОСОБА_20 і більше вони не бачились. Одразу після цого він поїхав до ОСОБА_9 , розповів, що ОСОБА_13 вбитий. Невдовзі після вбивства, він за вказівкою ОСОБА_9 разом з ОСОБА_15 поїхали до Таїланду, де пробули майже місяць. Через рік, за пропозицією ОСОБА_9 він переїхав до міста Києва, продовжив працювати на ОСОБА_32 , який на той час вже працював і мешкав у столиці. На початку 2010 року йому зателефонував син ОСОБА_15 та повідомив, що батька затримали і кудись відвезли. Тоді він зателефонував ОСОБА_9 , який наказав йому приїхати на вул. Хрещатик, де невдовзі під`їхав на автомобілі, був сам за кермом, після чого вони зателефонували керівнику охорони банку ОСОБА_26 і попросили з`ясувати з якої причини арештували ОСОБА_15 . Через деякий час ОСОБА_26 повідомив, що ОСОБА_15 був заарештований за вбивство ОСОБА_13 і тоді одразу ОСОБА_9 поселив його на горищі в одному з його будинків на вул. Панфіловців у м. Києві, забрав у нього паспорти, телефон, заборонив виходити на вулицю та дозволив гуляти у дворі лише вночі, щоб ніхто із сторонніх його не побачив. Так він проживав у домоволодінні ОСОБА_9 декілька місяців, останній постійно казав, що за його вказівкою адвокати займаються долею ОСОБА_15 . Потім, за вказівкою ОСОБА_9 двоє невідомих чоловіків вивезли його до с.Славське Львівської області, поселили в якійсь готель, де він проживав майже рік без зв`язку з ким-небудь та документів. Після цього його вивезли до Івано-Франківської області, де спочатку він мешкав у с. Кальна, а потім у м. Долина. Наприкінці 2011 року в квартирі в м. Долина його відвідав ОСОБА_26 , який був з відеокамерою, сфотографував його з газетою в руках біля стіни, передав від ОСОБА_9 гроші - 2000 доларів США на життя та на словах побажання останнього не хвилюватися і запевнення в тому, що питання вирішиться найближчим часом. У липні 2012 року на квартирі в м. Долина його затримали працівники правоохоронних органів та відвезли до м. Донецьк, де у подальшому він разом з ОСОБА_15 був засуджений за організацію вбивства ОСОБА_13 , скоєного на замовлення ОСОБА_9 .

Свідок ОСОБА_26 суду присяжних пояснив, що ОСОБА_9 особисто йому знайомий з 1992-1993 року. У липні 1999 року він, будучи пенсіонером органів МВС працевлаштувався на посаду начальника служби безпеки у банку "Донкредитінвест" в м. Донецьк, власником якого був ОСОБА_9 і на той час до складу керівництва банку входили також ОСОБА_35 та ОСОБА_33 . Під час виконання своїх професійних обов`язків він познайомився з ОСОБА_14 , якого всі працівники банку знали як друга ОСОБА_9 , його кума та довірчу особу. Також свідок пояснив, що в середині січня 2003 року, можливо, що саме 15 січня вранці йому подзвонив знайомий по спільній у минулому службі в органах МВС та повідомив про вбивство власника " ІНФОРМАЦІЯ_3 " ОСОБА_13 у під`їзді власного будинку. У зв`язку з тим, що очолюваний ОСОБА_13 банк займався у м. Донецьк тією ж самою діяльністю, що й банк "Донкредитінвест", у тому числі конвертацією грошових коштів, в якому він працював начальником служби безпеки, він у той же день повідомив ОСОБА_9 інформацію про вбивство ОСОБА_13 . При цьому свідок ОСОБА_26 зазначив, що на той час банки "Донкредитінвест" і "АвтоКразБанк" були найбільшими конкурентами у сфері здійснення конвертаційної діяльності у м. Донецьку і після загибелі ОСОБА_13 певна кількість клієнтів банку "ІНФОРМАЦІЯ_3" перейшли на обслуговування до банку "Донкредитінвест". Крім того, свідок повідомив, що до березня 2003 року працював у банку офіційно, після чого формально звільнився, однак за домовленістю з ОСОБА_9 до 2009 року продовжував виконувати обов`язки начальника служби безпеки банку "Донкредитінвест", фактично працюючи не офіційно та продовжував отримувати матеріальну винагороду за свою діяльність, отримуючи її у так званій "чорній касі", яка функціонувала у банку "Донкредитінвест" в цілях прийому-видачі готівкових грошових коштів, обіг яких в діяльності банку офіційно не враховувався. У 2009 році за пропозицією ОСОБА_9 , який на той момент вже кілька років мешкав у столиці, він переїхав до м. Києва, за рекомендацією ОСОБА_9 пройшов співбесіду та працевлаштувався на роботу у "Родовід Банк" де пропрацював до осені 2010 року спочатку радником тимчасового адміністратора, а потім начальником департаменту безпеки. Приблизно у середині січня 2010 року йому зателефонував ОСОБА_9 і запропонував зустрітись. Через деякий час до кафе, де він відпочивав у компанії знайомих, під`їхав ОСОБА_9 , який був за кермом автомобіля, а також в салоні автомобіля знаходився ОСОБА_14 . Коли він сів до салону автомобіля, ОСОБА_9 попросив ОСОБА_24 повідомити причину їх приїзду і останній розповів, що у той же день йому зателефонував син ОСОБА_15 та сказав, що біля будинку в м. Донецьку невідомі особи чи то викрали, чи то затримали батька та повезли на автомобілі у невідомому напрямку. Після цього ОСОБА_9 висловив на його адресу прохання за допомогою зв`язків у середовищі правоохоронців міста Донецька, з`ясувати повідомлену інформацію про ОСОБА_15 , якого він раніше знав, як друга ОСОБА_14 і декілька разів бачив його в компанії останнього біля банку "Донкредитінвест" у м. Донецьку. Того ж вечора він зателефонував одному з колишніх співробітників в органах МВС в м. Донецьку і на наступний день повідомив ОСОБА_9 отриману інформацію про те, що ОСОБА_15 було затримано співробітниками СБУ у зв`язку з тим, що останній приймав участь в організації вбивства ОСОБА_13 у 2003 році Також свідок пояснив, що після цього, по приїзду у справах до ОСОБА_9 , у будинку останнього декілька разів зустрічав ОСОБА_14 , однак не питав про причини його частого перебування у будинку ОСОБА_9 . Одного дня, приблизно в середині грудня 2011 року йому зателефонував ОСОБА_9 , запропонував зустрітись та в ході зустрічі повідомив, що наразі ОСОБА_14 перебуває десь на території Західної України, зв`язки з родичами та знайомими не підтримує, у зв`язку з чим останнім часом дружина та дочка ОСОБА_14 турбують його запитаннями куди подівся останній і чому не підтримує з ними зв`язок. Після цієї розповіді ОСОБА_9 попросив його з`їздити до ОСОБА_14 і відзняти на відеокамеру те, що він побажає повідомити своїм рідним. Про обставини поїздки на Західну Україну та зустрічі з ОСОБА_14 свідок ОСОБА_26 надав суду показання аналогічні показанням свідка ОСОБА_14 .

Допитаний в суді першої інстанції в якості свідка ОСОБА_23 суду пояснив, що потерпілий ОСОБА_13 був його товаришем та партнером, з яким вони займалися реалізацією у місті Донецьку кількох спільних бізнес-проектів, одним з яких був проект придбання та розвитку донецького відділення ВАТ АКБ "АвтоКразБанк". Вже на той час вони запроваджували у діяльність банку роботу з фінансовими, страховими компаніями та фондовими біржами і банківська діяльність розвивалась успішно, у зв`язку з чим з 2002 року було відмічено серйозне зростання притоку до банку клієнтів, насамперед - великих корпорацій. Безпосередньо ОСОБА_13 опікувався у банку питанням "білої" "прозорої" оптимізації оподаткування, і вже тоді до нього ( ОСОБА_23 ) доходили плітки про невдоволення учасників банківського сектору регіону демпінгом цінами на послуги та відтоком клієнтів з інших банків до їх відділення ВАТ АКБ "АвтоКразБанк". Також повідомив, що близько 23 години 13 чи 14 січня 2003 року він разом з водієм на автомобілі підвезли ОСОБА_13 до його будинку та висадили останнього, а через деякий час йому зателефонувала дружина останнього та повідомила що ОСОБА_13 поранили у під`їзді будинку, після чого він повернувся до будинку останнього, якого з місця події забрала бригада швидкої медичної допомоги до лікарні, де ОСОБА_13 від отриманих тілесних ушкоджень помер. При цьому свідок зазначив, що особисто ОСОБА_13 ніколи про можливі погрози життю останнього йому нічого не казав, однак було відомо про те, що численні колеги, причетні до роботи у інших банках - конкурентах банку "АвтоКразБанк" на ринку цінних паперів та ринку страхування, були невдоволенні тим, що їх банк демпінгує цінами на послуги і тим самим викликав відток клієнтів з інших банків до себе. Також повідомив, що на той час серед конкурентів ВАТ АКБ "АвтоКразБанк" були банки "Донкредитінвест", "Донбіржбанк" та "Південкомбанк". Після загибелі ОСОБА_13 , завдяки зусиллям якого "АвтоКразБанк" отримав "поштовх" у розвитку, наступили негативні наслідки, насамперед для фінансово-промислового сектору банку, мало місце відток клієнтів, падіння оборотів ВАТ АКБ "АвтоКразБанк", тобто банк "похитнувся", на що напевно розраховували вбивці, але згодом банк оговтався та продовжив свою діяльність. Крім того свідок пояснив, що знав обвинуваченого ОСОБА_9 ще до вбивства ОСОБА_13 , як одного з акціонерів банку "Донкредитінвест", з яким його познайомив ОСОБА_35 у приміщенні цього банку. Знайомство відбулось з метою обговорення можливості співпраці банків у якійсь сфері, яка згодом так і не відбулась.

Оцінюючи зібрані у справі докази на предмет доведеності зазначених сторонами кримінального провадження обставин, суд першої інстанції розцінив позицію обвинуваченого, який свою вину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні не визнав, вказуючи на недоведеність стороною обвинувачення наявності у нього мотиву на фізичне усунення ОСОБА_13 , на його політичне переслідування за наказом ОСОБА_36 та фальсифікацію стосовно нього кримінальної справи правоохоронними органами, як спосіб захисту останнього та обгрунтовано визнав показання ОСОБА_9 неправдивими та такими, що направлені на ухилення від відповідальності за скоєне кримінальне правопорушення, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.

При цьому сукупність вищенаведених доказів вказує на ті обставини, що ОСОБА_9 організував умисне вбивство ОСОБА_13 (умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині), вчинене з корисливих мотивів, на замовлення, за попередньою змовою групою осіб, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст. 27, п. п. 6, 11, 12 ч.2 ст. 115 КК України і його дії вірно кваліфіковані за вказаним законом України про кримінальну відповідальність.

Доводи сторони захисту про те, що стороною обвинувачення не підтверджений належними доказами корисливий мотив ОСОБА_9 в організації умисного вбивства ОСОБА_13 і судом не дана належна оцінка тій обставині, що між ЗАТ КБ "Донкредитінвест" та ВАТ АКБ "АвтоКразБанк", які працювали у своєму ринковому сегменті, була відсутня конкуренція, що на думку обвинуваченого та його захисників підтверджується листом Антимонопольного комітету та спростовує висновки суду про наявність в діях ОСОБА_9 корисливого мотиву, є безпідставними, оскільки суд першої інстанції обгрунтовано зазначив у вироку, що інформація, яка міститься у досліджених в судовому засіданні листах Національного банку України № 20-0009/39627 від 02.06.2017 року та № 20-0009/40592 від 08.06.2017 року, № 20-0009/44215 від 23.06.2017 року та № 41-103/1943/5778 від травня 2019 року щодо діяльності ВАТ АКБ "АвтоКразБанк" та ЗАТ КБ "Донкредитінвест", а також участі в статутному капіталі установ ОСОБА_13 та ОСОБА_9 не спростовують наявність у обвинуваченого ОСОБА_9 корисливого мотиву в організації, з метою усунення конкурента, умисного вбивства ОСОБА_13 , яке мало місце 14.01.2003 року.

Крім того суд зазначив, що вказані обставини спростовуються показаннями допитаного в якості свідка ОСОБА_23 , який зазначив, що серед конкурентів ВАТ АКБ "АвтоКразБанк" на той момент були деякі банки, у тому числі і банк "Донкредитінвест", що було обумовлено діяльністю самого ОСОБА_13 , який організував роботу банку по схемі так званої "білої" оптимізації оподаткування, в результаті чого мав місце відток клієнтів з інших банків до "ІНФОРМАЦІЯ_3", які намагаючись відійти від "брудних" схем, починали працювати за "чистими" схемами діяльності. При цьому, показання свідка ОСОБА_23 суд обгрунтовано визнав логічними, послідовними та правдивими, які з достатньою повнотою узгоджуються з комплексом зібраних та досліджених у судовому засіданні доказів і підстав оговорювати ОСОБА_9 судом не встановлено, з чим також погоджується і суд апеляційної інстанції, а тому вважає безпідставними доводи сторони захисту щодо визнання показань свідка ОСОБА_23 недопустимим доказом.

Таким чином, викладені в апеляційних скаргах обвинуваченого та його захисників доводи про те, що суд першої інстанції не дав оцінки фінансовій звітності банків "Донкредитінвест" та "АвтоКразБанк" на підтвердження відсутності конкуренції між цими банками, що на думку апелянтів підтверджується листом Антимонопольного комітету України від 06.06.2022 року№ 300-29.4/01-511е є безпідставними, оскільки сам факт здійснення діяльності декількома банківськими установамивочевидь вказує на існування конкуренції між ними, що зумовлено, зокрема, залученням більшої кількості клієнтів для збільшення прибутковості банківської установи.

На спростування тверджень сторони захисту щодо непричетності обвинуваченого ОСОБА_9 до вчинення інкримінованого йому злочину, суд першої інстанції визнав неспроможною позицію останнього та його захисників про недопустимість в якості доказу показань свідків сторони обвинувачення, які на думку сторони захисту є зацікавленими особами в засудженні ОСОБА_9 та навмисно надавали неправдиві показання проти останнього, так як перебувають під психологічним тиском з боку правоохоронних органів та обгрунтовано зазначив, що показання свідка ОСОБА_14 , зокрема в частині того, що будучи довіреною особою ОСОБА_9 , він, саме на замовлення останнього, в період часу з вересня 2002 року по січень 2003 року вчиняв дії щодо підшукання осіб спроможних вчинити за винагороду вбивство ОСОБА_13 , знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду та з достатньою повнотою узгоджуються з іншими доказами у кримінальному провадженні, зокрема з дослідженими в судовому засіданні вироками Ворошиловського районного суду м. Донецька від 26.06.2012 року стосовно ОСОБА_20 визнаного винуватим та засудженого за ч. 6 ст. 19, ст. 94 КК України 1960 року, ч. 2 ст. 289, ч. 5 ст. 27, п. 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115 КК України та від 18.07.2013 року стосовно ОСОБА_14 та ОСОБА_15 визнаних винуватими та засудженими за ч. 2 ст. 289, ч. 5 ст. 27, п. 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, які набрали законної сили.

При цьому, суд першої інстанції обгрунтовано зазначив, що вказані судові рішення стосуються фактичних обставин кримінального провадження, встановлених при розгляді справи, в даному випадку обставин організації замовного вбивства ОСОБА_24 , ОСОБА_15 та ОСОБА_20 , а також безпосереднього вбивства невстановленими особами ОСОБА_13 , мають доказове значення у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_9 , як організатора та замовника цього злочину.

Також, всупереч доводам апеляційних скарг сторони захисту, суд першої інстанції вірно зазначив, що показання свідка ОСОБА_14 в частині отримання ним в період з вересня 2002 року по січень 2003 року за розпорядженням ОСОБА_9 грошових коштів в загальній сумі 40 000 доларів США готівкою в касі банку "Донкредитінвест" знайшли свої підтвердження в ході судового розгляду, з огляду на показання свідків як сторони обвинувачення, а саме ОСОБА_14 та ОСОБА_26 , так і свідків сторони захисту - ОСОБА_37 , ОСОБА_38 , ОСОБА_39 , які в суді першої інстанції підтвердили, що під час співпраці з ОСОБА_9 розрахунки з останніми, а саме отримання ними грошової винагороди, заробітної плати, видача коштів на придбання товарів, дарунків, оплату послуг зазвичай проводились в готівковій формі за розпорядженням, дорученням ОСОБА_9 третіми особами або самим ОСОБА_9 , у тому числі в іноземній валюті - доларах США.

Всупереч твердженням обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисників, які є аналогічними з доводами поданих ними апеляційних скарг про те, що ОСОБА_14 не входив до кола довірених осіб ОСОБА_9 та з яким останній майже не спілкувався, суд першої інстанції обгрунтовано вказав на суперечливість показань ОСОБА_9 в цій частині, який вказуючи на відсутність довіри до ОСОБА_14 підтвердив, що останній є хрещеним батьком його дочки ОСОБА_29 і влітку 2002 року він, серед іншого оточення, супроводжував його під час відпочинку в Криму, де вчинив безпідставну стрілянину, що також підтвердили допитані в судовому засіданні свідки сторони захисту, зокрема свідок ОСОБА_40 , який крім іншого зазначив, що ОСОБА_14 прибував на об"єкт будівництва домоволодіння родини ОСОБА_41 в м. Києві разом з ОСОБА_9 , якого постійно супроводжував, давав вказівки робітникам, тримався осторонь решти осіб, що працювали на ОСОБА_9 , будучи завжди поруч з господарем, а також свідок ОСОБА_23 , який вказував, що знав ОСОБА_14 як працівника банку "Донкредитінвест" та наближену до кола ОСОБА_9 особу.

Крім іншого суд зазначив, що сам обвинувачений ОСОБА_9 не заперечував той факт, що сприяв переховуванню ОСОБА_14 у своєму будинку в м. Києві, а в подальшому організував його виїзд на Західну Україну. На вказані обставини вказував у судовому засіданні і свідок ОСОБА_14 , а також свідок ОСОБА_26 , який підтвердив, що на виконання доручення ОСОБА_9 він відвідував ОСОБА_14 на Західній Україні, фотографував його, надавав зі слів ОСОБА_9 інструкції щодо подальшого перебування ОСОБА_14 в укритті та передавав останньому грошові кошти в іноземній валюті.

Також безпідставними колегія суддів вважає і апеляційні твердження обвинуваченого та його захисників про недопустимість в якості доказу показань свідка ОСОБА_26 , який, на переконання апелянтів, навмисно надавав суду неправдиві показання, будучи, як і ОСОБА_14 зацікавленою особою в засудженні ОСОБА_9 , оскільки встановлені судом першої інстанції обставини об`єктивно підтверджують, що з ОСОБА_26 , як і з ОСОБА_14 обвинувачений був знайомий на протязі багатьох років, зокрема ОСОБА_26 обіймав посаду начальника служби економічної безпеки банку "Донкредитінвест", що не заперечував і сам ОСОБА_9 , який рекомендував останнього на аналогічну посаду до "Родовідбанку" в м. Києві, а тому суд обгрунтовано визнав показання свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_26 правдивими, логічними та послідовними, які узгоджуються з іншими дослідженими доказами у справі, у тому числі з показаннями свідків сторони захисту та дійшов вірного висновку, що обвинувачений ОСОБА_9 навмисно оговорює вказаних свідків, з метою їх дискредитації перед судом та уникнення кримінальної відповідальності.

Таким чином, колегія суддів повністю погоджується з висновками суду першої інстанції щодо оцінки показань обвинуваченого ОСОБА_9 у сукупності з іншими дослідженими в судовому засіданні доказами, у тому числі показаннями свідків, як сторони обвинувачення, так і сторони захисту. При цьому, суд вірно зазначив, що ОСОБА_9 , будучи цілеспрямованою людиною, обіймаючи посаду президента та голови наглядової ради банку "Донкредитінвест", будучи народним депутатом Верховної Ради України V та VI скликань, протягом свого життя та ділової практики оточував себе колом одних і тих самих осіб, проводив ділові зустрічі та телефонні розмови на одинці з співрозмовником, до свого кабінету, свого помешкання та апартаментів де проводились зустрічі, останній допускав лише обраних осіб із членів родини, наближеного кола та ділових партнерів за умови заздалегідь узгодженого часу такої зустрічі, і відвідувачі один одного могли не бачити та не знати.

Також є безпідставними і доводи сторони захисту про те, що суд першої інстанції не дав оцінки наявності у ОСОБА_9 алібі на період часу з початку літа 2002 року до дня вбивства ОСОБА_13 , а також тій обставині, що у проміжок часу з 08.01.2003 по 14.01.2003 року ОСОБА_9 не знаходився у м. Донецьку, а отже не міг після 07.01.2003 року у м. Донецьку зустрічатися з ОСОБА_24 , давати йому будь-які вказівки або доручення щодо організації вбивства ОСОБА_13 та давати розпорядження, знаходячись у приміщенні банку ЗАТ КБ «Донкредитінвест», який розташований у м. Донецьку, отримати в касі банку долари США готівкою, оскільки суд присяжних, не піддаючи сумніву факт перебування ОСОБА_9 з родиною на відпочинку в готелі "Ореанда" в Криму, а також травмування останнім ноги, проходження медичних оглядів, у тому числі і у лікаря-стоматолога та виїзду у справах до міста Києва в січні 2003 року, що підтвердили в судовому засіданні свідки ОСОБА_21 , ОСОБА_42 , ОСОБА_43 , ОСОБА_44 , ОСОБА_45 , ОСОБА_46 обгрунтовано зазначив, що саме намагання ОСОБА_9 забезпечити собі алібі на час замовлення, організації та виконання вбивства ОСОБА_13 , його виїзд подалі з населеного пункту, де мав бути скоєний злочин, з метою, таким чином, показати свою непричетність до скоєного вбивства, вказує на те, що ОСОБА_9 , будучи впевненим у своїй безкарності, дотримуючись умов конспірації, мав можливість вчинити усі необхідні дії спрямовані на реалізацію свого корисливого умислу.

Отже, враховуючи положення ч. 3 ст. 88 КПК України, суд присяжних дійшов висновку, що встановлені судом звички та притаманна ділова практика обвинуваченого ОСОБА_9 , які характеризуються скритністю, недовірливістю, відокремленістю, самостійністю у прийняті рішень та ведені бізнесу є допустимими доказами для доведення того, що обставини вчинення ОСОБА_9 організації умисного вбивства ОСОБА_13 , вчиненого з корисливих мотивів, на замовлення, за попередньою змовою групою осіб, узгоджується з вищенаведеними звичками ОСОБА_9 і було вчинене останнім за умов повної конфіденційності.

Щодо апеляційних тверджень сторони захисту про наявність підстав для визнання недопустимим доказом висновку комісійної судово-психологічної експертизи свідка ОСОБА_14 № 20583/20584/19-61 від 05.08.2019 року, проведеної з використанням комп`ютерного поліграфу, так як перед використанням поліграфу ОСОБА_14 у своїй заяві навмисно не зазначив протипоказання до проведення дослідження за допомогою комп`ютерного поліграфу, колегія суддів зазначає наступне.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що в ході судового розгляду ухвалою суду присяжних Оболонського районного суду м. Києва від 09.07.2019 року було призначено судово- психологічну експертизу з використанням комп`ютерного поліграфу стосовно допитаного в якості свідка ОСОБА_14 , проведення якої доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України.

Згідно висновку проведеної комісійної судової психологічної експертизи № 20583/20584/19-61 від 05.08.2019 року, в ході психологічного дослідження з використанням комп`ютерного поліграфу у ОСОБА_14 виявляються психофізіологічні реакції, які свідчать, що він погодився на пропозицію обвинуваченого ОСОБА_9 підшукати виконавців, які вчинять вбивство визначеної останнім особи - ОСОБА_13 , підшукав таких виконавців та передав їм за виконання цього вбивства готівкові кошти в загальній сумі 40 000 доларів США, які з цією метою були отримані ОСОБА_14 за вказівкою ОСОБА_9 в касі банку "Донкредитінвест", а також свідчать, що протягом 2002-2003 років він повідомляв безпосередньо обвинуваченого ОСОБА_9 про хід підготовки до вбивства ОСОБА_13 та про факт смерті останнього. Крім того, в ході психологічного дослідження у ОСОБА_14 психофізіологічні реакції, які б свідчили про те, що він надавав в суді показання щодо причетності обвинуваченого ОСОБА_9 до вчинення вбивства ОСОБА_13 з метою отримання грошових коштів чи інших матеріальних чи нематеріальних благ, або надавав такі показання в інтересах чи під впливом інших осіб, не виявляються.

Вказаний висновок комісійної судової психологічної експертизи ОСОБА_14 з використанням комп`ютерного поліграфу, суд першої інстанції визнав належним і допустимим доказом у даному кримінальному провадженні та обгрунтовано зазначив, що експертиза проведена у відповідності з вимогами чинного законодавства, висновки якої не суперечать встановленим під час судового розгляду обставинам, з чим також погоджується і суд апеляційної інстанції та вважає, що наведені в апеляційних скаргах сторони захисту доводи про те, що висновок комісійної судової психологічної експертизи № 20583/20584/19-61 від 05.08.2019 року є недопустимим доказом з підстав того, що ОСОБА_14 , який має онкологічне захворювання, проходив курси хіміотерапії, постійно приймав сильнодіючі лікарські препарати та, на переконання апелянтів, мав ознаки фізичного, а можливо і психічного виснаження, проте свідомо та навмисно не зазначив у своїй заяві інформацію про медикаменти, є неспроможними, оскільки під час проведення дослідження з використанням поліграфу не було встановлено обставин, які перешкоджали проходженню ОСОБА_14 даного дослідження.

Доводи захисника ОСОБА_7 , який також вказує на недопустимість цього висновку КНДІСЕ, у тому числі і з підстав того, що суд медичних документів ОСОБА_14 для проведення експертизи не направляв, а комісія експертів самостійно отримала від ОСОБА_14 його медичні документи, що заборонено чинним законодавством, тобто медичні документи не отримувалися у порядку встановленому КПК України, що на думку апелянта ставить під сумнів допустимість вказаного висновку як доказу, колегія суддів також вважає безпідставними, оскільки ОСОБА_14 свої медичні документи, які стосуються його здоров`я надав добровільно для проведення експертизи, а їх надання на дослідження експертам без дотримання вимог ч. 2 ст. 159, п. 2 ч. 1 ст. 162 КПК України лише сприяло виконанню завдань кримінального провадження, якими є охорона законних інтересів, у даному випадку, особи ОСОБА_14 , що ніяким чином не порушило і не могло порушити права обвинуваченого ОСОБА_9 , а тому у суду не було підстав для визнання вказаного висновку недопустимим доказом.

При цьому судом першої інстанції, в порядку ст. 356 КПК України, для роз"яснення висновку комісійної судової психологічної експертизи № 20583/20584/19-61 від 05.08.2019 року був допитаний експерт ОСОБА_47 , який пояснив, що у проведенні експертизи із застосуванням поліграфу стосовно свідка ОСОБА_14 приймали участь досвідчені атестовані експерти, які мають відповідну фахову підготовку. Під час експертного дослідження комісією експертів були вивчені матеріали кримінального провадження в об"ємі, достатньому для надання відповідей на поставлені перед експертами запитання та виконані необхідні дії, спрямовані на виявлення індивідуально-психологічних особливостей поведінки підекспертного ОСОБА_14 та прийняті необхідні заходи щодо вивчення відомостей про його загальний стан здоров"я і самопочуття, які не викликали перешкод для проведення психологічного дослідження із застосуванням поліграфу. Крім того, експерт ОСОБА_47 зазначив, що нормативно визначених методик проведення подібних досліджень в Україні не має, однак на практиці судовими експертами на власний розсуд використовуються кілька методик проведення відповідних досліджень і у даному випадку, при проведенні вказаної експертизи із застосуванням поліграфу, експертною комісією були використані кращі та надійніші з існуючих методик, які застосовуються під час проведення відповідних експертиз, і які фактично виключають можливість припущень та помилок експертами. Також експерт вказав, що обладнання, яке використовувалось під час проведення експертного дослідження було технічно справним, при цьому умови його використання виключають можливості технічних помилок. Щодо особи ОСОБА_14 , то експерт вказав, що під час дослідження останній не демонстрував ознак знаходження в стані алкогольного, наркотичного або іншого сп"яніння, а також ознак перебування в стані дії препаратів, які впливають на стан здоров"я.

Всупереч апеляційним доводам сторони захисту, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку і наданому стороною захисту Висновку експерта № 1512/19 за результатами проведення експертно - психологічного дослідження науково - теоретичного характеру від 15.12.2019 року, який був складений експертом ОСОБА_48 . При цьому суд критично поставився до вказаного висновку та обгрунтовано зазначив, що на момент його складання ОСОБА_49 не був атестованим судовим експертом, що не заперечував останній в судовому засіданні, який безпосередньо будь-яке дослідження не проводив і фактично його висновок має ознаки рецензії, тобто є думкою особи з певного питання, а відповідно не може розцінюватись, як документ, що містить відомості, які можуть підтверджувати або спростовувати обставини кримінального провадження, які підлягають доведенню.

Крім того, суд відхилив і наданий стороною захисту Висновок експерта за результатами експертного судово-психологічного дослідження теоретичного характеру № 80 від 14.12.2021 року з повідомленням про неможливість проведення судово-психологічної експертизи за участю спеціаліста - поліграфолога, який був складений експертом ОСОБА_50 на підставі заяви адвоката та обгрунтовано зазначив, що стороною захисту не було отримано дозволу на використання та розголошення медичних даних щодо стану здоров"я ОСОБА_14 , а також порушено порядок призначення вказаної експертизи. При цьому суд вірно зазначив, що по суті висновків експерта ОСОБА_50 , остання фактично провела експертизу на предмет відповідності дій експертів Міністерства юстиції України вимогам нормативно-правових актів, надавши при цьому правову оцінку Висновку комісійної судової психологічної експертизи № 20583/20584/19-61 від 05.08.2019 року, вказавши на його недостовірність, що взагалі не стосується повноважень експерта ОСОБА_50 та предмету її дослідження.

Також неспроможними колегія суддів вважає і доводи сторони захисту щодо порушення правил підслідності даного кримінального провадження стосовно ОСОБА_9 , з підстав того, що досудове розслідування проводилось не компетентними органами, мало місце порушення процесуальних строків досудового розслідування, не набуття останнім статусу підозрюваного, у зв`язку з неврученням йому підозри у даному кримінальному провадженні № 0002037 і відповідно статусу обвинуваченого, а також порушення правил підсудності, оскільки аналогічні доводи буди предметом дослідження судом першої інстанції і цим обставинам суд у вироку дав належну оцінку.

Так, згідно даних витягу з ЄРДР № 0000029 від 21.11.2012 року було внесено відомості про вчинення ОСОБА_9 ряду кримінальних правопорушень, в тому числі за фактом вбивства ОСОБА_13 , яке мало місце 14.01.2003 року за правовою кваліфікацією ч. 3 ст. 27, п. 11 ч. 2 ст. 115 КК України.

У відповідності з вимогами ч. 1 ст. 216 КПК України (в редакції Закону станом на 15.08.2012 року) слідчі ОВС здійснюють досудове розслідування кримінальних правопорушень, передбачених Законом про кримінальну відповідальність, крім тих, які віднесені до підслідності інших органів досудового розслідування.

Судом присяжних встановлено, що обвинувачений ОСОБА_9 був обраний народним депутатом Верховної Ради України V та VI скликань.

Згідно п.1 ч.1 ст. 480 КПК України серед осіб щодо яких здійснюється особливий порядок кримінального провадження є народні депутати України.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України "Про статус народного депутата України" повноваження народного депутата припиняються з моменту відкриття першого засідання Верховної Ради України нового скликання, а оскільки Верховна Рада України VIІ скликання обрана на чергових виборах 28.10.2012 року і народні депутати набули повноважень 12.12.2012 року, то строк каденції народних депутатів Верховної Ради України VI скликання сплив відповідно 12.12.2012 року.

Згідно розділу IV вказаного Закону до основних гарантій діяльності народних депутатів статтею 27 гарантується депутатська недоторканість на весь строк здійснення депутатських повноважень. Народний депутат України не може бути без згоди Верховної Ради України притягнутий до кримінальної відповідальності, затриманий чи заарештований, тобто дії гарантії депутатської недоторканості розповсюджується на весь строк здійснення депутатом депутатських повноважень.

27.12.2012 року старшим слідчим з ОВС ГСУ МВС України ОСОБА_51 було складено повідомлення про підозру ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 289, ч. 3 ст. 27, п. п. 6,11,12 ч. 2 ст. 115 КК України у кримінальному провадженні № 000460, тобто складено після закінчення депутатських повноважень ОСОБА_9 , як народного депутата Верховної Ради України VI скликання.

При цьому, як вірно зазначив суд першої інстанції, не вручення ОСОБА_9 підозри у визначений законом строк було обумовлено лише тим, що останній уникав одержання повідомлення про підозру, у зв`язку з чим постановою слідчого в рамках кримінального провадження № 0000029 за підозрою ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 27, ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 366, ч.3 ст. 27, ч. 3 ст.209 КК України, а також постановою слідчого від 15.05.2013 року в рамках кримінального провадження № 0000062 за підозрою ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.27, ч.2 ст.15, п. п. 1, 5, 9, 11, 12, 13 ч. 2 ст. 115 КК України, останнього було оголошено у міжнародний розшук.

Згідно ухвали Ворошиловського районного суду м. Донецька від 22.01.2013 року постановленої в рамках кримінального провадження внесеного до ЄРДР за № 0000147 за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 27, ч.3 ст. 289; ч.3 ст. 27, п. п. 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115 КК України судом надано дозвіл на затримання ОСОБА_9 з метою доставки останнього до слідчого судді для розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

04 липня 2013 року правоохоронними органами м. Будапешт в Угорщині було затримано ОСОБА_9 та згідно процедури екстрадиції доставлено в Україну 26.03.2014 року і на наступний день, а саме 27.03.2014 року ОСОБА_9 відповідно до положень ч. 2, ч. 3 ст. 278 КПК України повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 27, ч.3 ст. 289; ч.3 ст. 27, п. п. 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115 КК України у кримінальному провадженні № 00000460, що підтверджується відповідним повідомленням слідчого, яке містить розписку ОСОБА_9 про отримання повідомлення про підозру 27.03.2014 року о 16 год. 30 хв., а також підтверджується розпискою останнього про отримання ним пам`ятки про процесуальні права та обов`язки підозрюваного від 27.03.2014 року.

27.03.2014 року ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва у кримінальному провадженні № 0000029 до ОСОБА_9 , підозрюваного у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 27, ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 366, ч.3 ст. 27, ч. 3 ст.209, ч.3 ст. 27, п. п. 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115, ч.3 ст.27, ч.2 ст.15, п. п. 1, 5, 9, 11, 12, 13 ч. 2 ст. 115 КК України було застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою, який ухвалою від 19.05.2014 року продовжено до 22.07.2014 року включно.

У зв`язку з необхідністю отримання лікування, ОСОБА_9 з 24.06.2014 року утримувався під вартою в приміщенні Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги по вул. Братиславській, 3 в м. Києві, де його охорону цілодобово здійснювали працівники Київського слідчого ізолятора, а 06.07.2014 року останній втік з- під варти, а в подальшому залишив територію України.

06.07.2014 року постановою старшого слідчого Генеральної прокуратури України у кримінальному провадженні № 0000029 підозрюваного ОСОБА_9 було оголошено у розшук у зв`язку з втечею з-під варти.

19.03.2015 року на території Російської Федерації працівниками ГУКР МВС Росії затримано ОСОБА_9 , проте 07.07.2016 року у задоволенні клопотання про видачу ОСОБА_9 в Україну на підставі ст. 19 Конвенції про правову допомогу у правових відносинах по цивільним, сімейним та кримінальним справам від 22.01.1993 року було відмовлено.

Крім того, суд першої інстанції вірно зазначив, що обставини вчинення умисного вбивства ОСОБА_13 , яке мало місце 14.01.2003 року в м. Донецьку, були предметом досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000460, яке було об`єднане з кримінальним провадженням № 0000029, з якого через певний час виділено матеріали у провадження за № 0000147, яке згодом знову було об`єднане з кримінальним провадженням № 0000029.

05.08.2016 року постановою прокурора у провадженні матеріали за підозрою

ОСОБА_9 в організації вчинення вбивства ОСОБА_13 виділені в окреме провадження за № 0002037, яке і було предметом розгляду Оболонським районним судом м. Києва.

При цьому, на спростування доводів сторони захисту про те, що вказане кримінальне провадження перебуває на розгляді Оболонського районного суду м. Києва з порушенням правил підсудності, суд першої інстанції обгрунтовано зазначив, що згідно абз. 6 ч. 1 ст. 34 КПК України (в редакції Закону № 1689- VIІ від 07.10.2014 року), до початку судового розгляду у виняткових випадках кримінальне провадження з метою забезпечення оперативності та ефективності кримінального провадження може бути передано на розгляд іншого суду за місцем проживання обвинуваченого, більшості потерпілих або свідків, а також у разі неможливості здійснювати відповідним судом правосуддя, (зокрема надзвичайні ситуації техногенного або природного характеру, епідемії, режим воєнного, надзвичайного стану, проведення антитеррористичної операції).

04.01.2017 року ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ ВССУ кримінальне провадження № 0002037 за обвинуваченням ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 27, п. п. 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115 КК України в порядку ст. 34 КПК України направлено із Селидівського міського суду Донецької області до Оболонського районного суду м. Києва.

Згідно ч. 5 ст. 34 КПК України спори про підсудність між судами не допускаються.

Таким чином, на противагу доводам сторони захисту, суд присяжних обгрунтовано зазначив, що не вбачає порушень ні правил підслідності у даному кримінальному провадженні, ні правил його підсудності, що повідомлення про підозру ОСОБА_9 було здійснено згідно норм КПК України, що у зв`язку з переховуванням ОСОБА_9 від органів досудового розслідування та оголошенням у розшук, стосовно останнього здійснювалось спеціальне досудове розслідування, а після направлення обвинувального акту до суду, судом було прийнято рішення про здійснення спеціального судового провадження, яке здійснювалось до фактичного затримання ОСОБА_9 на території України 08.02.2018 року.

Не заслуговують на увагу і доводи сторони захисту про те, що у вироку суд не дав оцінки долученому до матеріалів кримінального провадження висновку експерта №10-2018/з-19 від 05.12.2018 року, згідно якого у ОСОБА_9 на час обстеження мають місце ознаки порушення психіки та поведінки, які потребують спеціалізованого лікування у психіатричному стаціонарі, що ставить під сумнів його осудність.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, вказаний висновок був складений експертом за клопотанням сторони захисту та долучений до справи, проте до суду присяжних з клопотанням про залучення експерта (експертів) для проведення психіатричної експертизи обвинуваченому ОСОБА_9 сторона захисту не зверталась і судом така експертиза не призначалась. Крім того, як вказала у судових дебатах прокурор, в рамках іншого кримінального провадження № 0000771 за обвинуваченням ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 та ч. 3 ст. 369, ч. 2 ст. 393 КК України, яке перебувало на розгляді Деснянського районного суду м. Києва, за клопотанням саме сторони захисту обвинуваченому ОСОБА_9 було проведено стаціонарну судово-психіатричну експертизу № 33 від 11.03.2019 року, за висновками якої ОСОБА_9 було визнано осудною особою, яка не хворіла і не хворіє на психічні захворювання, тобто ця експертиза була проведена вже після висновку експерта №10-2018/з-19 від 05.12.2018 року, про що стороні захисту достеменно було відомо.

Апеляційні твердження обвинуваченого та його захисників про те, що за наявності до того підстав суд не закрив кримінальне провадження стосовно ОСОБА_9 згідно ст. 49 КК України, про що сторона захисту неодноразово зверталась до суду першої інстанції з клопотаннями про застосування строку давності відповідно до положень ст. 49 КК України, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки суд, проаналізувавши матеріали кримінального провадження та комплекс наявних в ньому та досліджених доказів, дав цим обставинам у вироку відповідну оцінку та обгрунтовано зазначив, що не знаходить підстав для можливості застосування до обвинуваченого ОСОБА_9 ст. 49 КК України.

Що стосується доводів обвинуваченого та його захисників про ухвалення оскаржуваного вироку незаконним та упередженим складом суду, які наголошували на тому, що в ухваленні оскаржуваного вироку приймав участь суддя, якому неодноразово заявлявся відвід з підстав, які явно викликали сумнів у його безсторонності, колегія суддів вважає безпідставними, так як численні заяви сторони захисту про відвід головуючому судді, а також складу суду були предметом перевірки і підстав для їх задоволення встановлено не було, про що свідчать ухвали суду першої інстанції постановлені в порядку ст. 81 КПК України, з урахуванням положень частини четвертою цієї статті.

Не спростовують висновків суду про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення і доводи сторони захисту про те, що наявні в матеріалах кримінального провадження письмові докази, якими сторона обвинувачення обгрунтовує висунуте ОСОБА_9 обвинувачення, є копіями, а не оригіналами документів, оскільки як зазначалось вище, кримінальне провадження на підставі відповідних процесуальних рішень неодноразово об"єднувалось, а потім виділялось в окреме провадження, що обумовлює наявність в матеріалах справи ряду письмових документів в копіях, а тому відсутні підстави піддавати сумніву їх належність та допустимість.

Також безпідставними колегія суддів вважає і доводи обвинуваченого та його захисників щодо неповноти судового розгляду, яка полягає у недопиті всіх свідків заявлених стороною захисту, з огляду на таке. У відповідності з вимогами ч. 2 ст. 327 КПК України прибуття в суд свідка забезпечується стороною кримінального провадження, яка заявила клопотання про його виклик, а суд сприяє сторонам кримінального провадження у забезпеченні явки зазначених осіб шляхом здійснення судового виклику. Згідно зазначених стороною захисту адрес, більшість свідків проживають на тимчасово окупованій території в м. Донецьку, а також в Російській Федерації, і підстави, якими захисники обгрунтовували необхідність допиту зазначених ними свідків, здебільшого стосувались обставин та події вчинення умисного вбивства ОСОБА_13 , а не висунутого ОСОБА_9 обвинувачення в організації цього вбивства. При цьому, слід зазначити, що виходячи з приписів ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом, проте стороною захисту не було вжито заходів для забезпечення явки зазначених ними свідків до суду, або їх допиту в режимі відеоконференції під час судового провадження.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що в процесі досудового розслідування та при розгляді провадження в суді були встановлені і досліджені всі обставини, з`ясування яких мало істотне значення, наведені у вироку докази зібрані у відповідності до вимог КПК України та обгрунтовано визнані належними і допустимими, тобто такими, які поза розумним сумнівом доводять винуватість обвинуваченого ОСОБА_9 в організації умисного вбивства - умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині, вчиненого з корисливих мотивів, на замовлення, за попередньою змовою групою осіб, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 27, п. п. 6, 11, 12 ч.2 ст. 115 КК України.

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_9 покарання, суд, враховуючи характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним злочину, який згідно ст. 12 КК України відноситься до категорії особливо тяжких злочинів, за відсутністю обставин, що обтяжують та пом"якшують покарання, зважаючи на конкретні обставини справи, враховуючи вищезазначені факти і дані про його особу, з урахуванням положень ч. 4 ст. 49 КК України призначив останньому покарання в межах санкції ч. 2 ст. 115 КК України у виді позбавлення волі строком на 15 років та додаткове покарання, передбачене п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України у виді конфіскації майна, окрім житла, яке за своїм видом та розміром відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, є необхідним й достатнім для виправлення ОСОБА_9 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, а тому підстав для призначення йому покарання у виді довічного позбавлення волі, про що ставиться питання в апеляційній скарзі прокурора, колегія суддів не вбачає.

Щодо доводів апеляційних скарг сторони захисту про безпідставне задоволення цивільного позову потерпілої ОСОБА_11 та стягнення з обвинуваченого ОСОБА_9 2 500 000 гривень на відшкодування моральної шкоди без доказів на підтвердження суми моральної шкоди, що може стати умовою її безпідставного збагачення, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином навів мотиви прийнятого рішення та у відповідності зі статтею 23 ЦК України врахував характер, ступінь та обсяг моральних переживань потерпілої ОСОБА_11 у зв"язку з втратою батька, якій на момент його вбивства було лише 14 років, і виходячи з принципу розумності, виваженості та справедливості, на противагу доводам захисників, дійшов обгрунтованого висновку про часткове задоволення її цивільного позову в частині відшкодування моральної шкоди в сумі 2 500 000 грн., з чим також погоджується і суд апеляційної інстанції, зважаючи на глибину моральних переживань потерпілої через порушення, у зв"язку з вбивством її батька, життєвих сімейних зв"язків, які поновити неможливо, а також тяжкість вимушених у її житті змін, час та зусилля необхідні для відновлення її душевного стану.

Крім того, всупереч тверджень сторони захисту про те, що договір про надання представником ОСОБА_52 правової допомоги цивільному позивачу ОСОБА_11 власноруч нею не підписувався, суд обгрунтовано зазначив, що потерпіла ОСОБА_11 , скориставшись своїм правом, передбаченим ст. ст. 55, 56 КПК України, звернулась до суду із заявою про визнання її потерпілою та цивільним позивачем у даному кримінальному провадженні, а також в порядку ст. ст. 128, 129 КПК України з цивільним позовом про відшкодування завданої їй моральної шкоди, скориставшись у тому числі своїм безумовним правом на представництво своїх процесуальних прав через представника, який відповідно до ч. 4 ст. 58 КПК України користується процесуальними правами потерпілого, інтереси якого представляє. Сама ж потерпіла ОСОБА_11 сумлінно виконувала покладені на неї процесуальні обов`язки, про що свідчать її заяви розглядати дане кримінальне провадження за її відсутністю, оскільки вона постійно проживає за межами України і не має можливості прибути в судове засідання, а також, що її представник ОСОБА_53 діє виключно за узгодженою з нею позицією.

Не погоджується колегія суддів і з доводами апеляційної скарги прокурора в частині того, що зазначений у вироку період зарахування ОСОБА_9 у строк покарання строку його попереднього ув`язнення не підпадає під дію Закону України №838-VІІІ від 26.11.2015 року, оскільки у період часу з 04.07.2013 по 26.03.2014 року останній не перебував в установах попереднього ув`язнення визначених ст. 4 Закону України «Про попереднє ув`язнення» в Україні" у зв`язку з чим просить зарахувати ОСОБА_9 у строк відбування призначеного покарання, строк його перебування під екстрадиційним арештом в період з 04.07.2013 по 26.03.2014 року, з розрахунку один день екстрадиційного арешту за один день позбавлення волі, а також період попереднього ув`язнення з 26.03.2014 по 06.07.2014, з 08.02.2018 по 22.06.2018, з 13.02.2019 до набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Так, вирішуючи питання щодо зарахування обвинуваченому ОСОБА_9 в строк відбування призначеного покарання строку попереднього ув"язнення, суд першої інстанції, посилаючись на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, сформульований у постанові від 29.08.2018 року в справі № 663/537/17, згідно якого, якщо особа вчинила злочин у період до 23.12.2015 року (включно), то під час зарахування попереднього ув"язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону України № 838-VІІІ від 26.11.2015 року, що має зворотну дію в часі, обгрунтовано зазначив, що 04.07.2013 року компетентними органами в Угорщині було затримано ОСОБА_9 та згідно процедури екстрадиції 26.03.2014 року доставлено у Україну, а тому відповідно до вимог ст. 577 КПК України час тримання ОСОБА_9 під екстрадиційним арештом в Угорщині, а також час його етапування в Україну зараховується до загального строку відбування покарання з розрахунку один день попереднього ув"язнення за два дні позбавлення волі.

Отже, суд зарахував ОСОБА_9 у строк покарання, строк його попереднього ув"язнення з 04.07.2013 року по 26.03.2014 року, тобто період, коли останнього було затримано в Угорщині та згідно процедури екстрадиції доставлено в Україну, з розрахунку один день попереднього ув"язнення за два дні позбавлення волі.

Проте суд не дав оцінки тій обставині, що 27.03.2014 року ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва у кримінальному провадженні № 0000029 до ОСОБА_9 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який ухвалою від 19.05.2014 року продовжено до 22.07.2014 року включно. При цьому з 24.06.2014 року, зв`язку з необхідністю отримання лікування, ОСОБА_9 утримувався під вартою в приміщенні Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги по вул. Братиславській, 3 в м. Києві, а 06.07.2014 року втік з- під варти.

Таким чином, колегія суддів вважає слушними доводи апеляційних скарг сторони захисту, що зарахуванню підлягає не тільки строк попереднього ув"язнення ОСОБА_9 з 04.07.2013 року по 26.03.2014, як зазначив суд у вироку, а також строк, коли ОСОБА_9 за процедурою екстрадиції доставлено в Україну і до дня його втечі з-під варти 06.07.2014 року, у зв"язку з чим, апеляційні скарги обвинуваченого та його захисників в цій частині підлягають задоволенню.

Крім того, у вироку суд зазначив, що 08.02.2018 року ОСОБА_9 було затримано компетентними органами в Київській області та в подальшому ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 28.02.2018 року йому обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який діяв до 22.06.2018 року, а згідно ухвали від 13.02.2019 року у даному кримінальному провадженні ОСОБА_9 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, а тому при призначенні останньому покарання із застосуванням положень ч. 5 ст. 72 КК України, зарахував ОСОБА_9 у строк відбування призначеного покарання, строк його попереднього ув"язнення в період з 04.07.2013 року по 26.03.2014 року, з 08.02.2018 року по 22.06.2018 року та з 13.02.2019 року з розрахунку один день попереднього ув"язнення за два дні позбавлення волі.

При цьому суд обгрунтовано зазначив, що строк відбування покарання ОСОБА_9 слід обраховувати з моменту його затримання, а саме з 08.02.2018 року.

Що стосується висновку суду про відсутність підстав для зарахування обвинуваченому ОСОБА_9 у строк покарання строку його перебування під вартою на території Російської Федерації у період з 19.03.2015 року по 08.07.2016 року, то колегія суддів повністю погоджується з таким висновком, виходячи з наступного.

Як встановлено матеріалами справи, 19.03.2015 року на території Російської Федерації працівниками ГУКР МВС Росії затримано ОСОБА_9 , який перебував у розшуку в рамках кримінальних проваджень № 0000029 та

№ 0000771, обрано 21.03.2015 року запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який 18.03.2016 року був продовжений.

07.07.2016 року у задоволенні клопотання про видачу ОСОБА_9 в Україну на підставі ст. 19 Конвенції про правову допомогу у правових відносинах по цивільним, сімейним та кримінальним справам від 22.01.1993 року було відмовлено і 08.07.2016 року останнього звільнено з-під варти.

Відповідно до ст. 577 КПК України час тримання виданої особи під вартою на території запитуваної держави, у зв"язку з вирішенням питання про видачу її в Україну, а також час її етапування зараховуються до загального строку відбування покарання, призначеного вироком суду України.

Разом з тим, з назви статті 577 КПК України, а також її змісту чітко та однозначно вбачається, що її положення передбачають можливість такого зарахування виключно стосовно виданої особи, тобто особи, яка була видана до України в рамках екстрадиційної процедури за запитом компетентних органів України.

Проте, як зазначено вище, у задоволенні клопотання про видачу ОСОБА_9 в Україну було відмовлено, а відтак, на переконання колегії суддів, оскільки ОСОБА_9 утримувався під вартою на території запитуваної держави у зв"язку з вирішенням питання про його видачу в Україну, однак не був виданий, правові підстави для зарахування строку такого тримання під вартою відсутні.

Отже, за результатами апеляційного перегляду вироку Оболонського районного суду м. Києва стосовно ОСОБА_9 колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає, а апеляційні скарги сторони захисту підлягають частковому задоволенню, а саме в частині зарахування ОСОБА_9 у строк покарання строку його попереднього ув"язнення з 04.07.2013 року по 05.07.2014 року з розрахунку один день попереднього ув"язнення за два дні позбавлення волі, у зв"язку з чим вирок суду підлягає зміні в цій частині. При цьому, колегія суддів вважає, що зарахуванню у строк покарання також підлягає строк попереднього ув"язнення ОСОБА_9 з 08.02.2018 року по день ухвалення судового рішення апеляційним судом. В решті цей вирок, як законний, обгрунтований та вмотивований слід залишити без зміни.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обгрунтоване судове рішення, апеляційним судом не встановлено.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу прокурора у провадженні - ОСОБА_5 залишити без задоволення, а апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисників ОСОБА_10 , ОСОБА_7 та ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Оболонського районного суду м. Києва від 03 серпня 2022 року стосовно ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 27, п.п. 6, 11, 12 ч.2 ст. 115 КК України - змінити та на підставі ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону України № 838-VIII від 26.11.2015 року) зарахувати ОСОБА_9 у строк покарання строк його попереднього ув"язнення з 04.07.2013 року по 05.07.2014 року та з 08.02.2018 року по 12.12.2023 року з розрахунку один день попереднього ув"язнення за два дні позбавлення волі.

В решті вирок залишити без зміни.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді: __________________ __________________ __________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3