Справа № 709/3287/14-к
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2024 року с-ще Чорнобай

Чорнобаївський районний суд Черкаської області в складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника - ОСОБА_5 ,

представника потерпілих ОСОБА_6 ,

розглядаючи у відкритому судовому засіданні в залі Чорнобаївського районного суду Черкаської області обвинувальний акт у кримінальному провадженні

№ 0000150, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 25 лютого

2013 року за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 140 КК України, -

в с т а н о в и в:

У провадженні Чорнобаївського районного суду Черкаської області перебуває кримінальне провадження № 0000150, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 25 лютого 2013 року за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 140 КК України.

15 березня 2024 року надійшло клопотання обвинуваченого ОСОБА_4 про визнання доказу недопустимим, яке обґрунтовано наступним. Так, в основу обвинувачення прокурором покладено дані висновку судово-медичної експертизи № 25-к від 23 липня

2013 року. Проте обвинувачений ОСОБА_4 вважає вказаний висновок недопустимим доказом оскільки, в порушення вимог КПК України, слідчим ОСОБА_7 отримано медичну документацію № 4081 потерпілого ОСОБА_8 до внесення відомостей в ЄРДР. Далі, в порушення вимог КПК України, слідчий ОСОБА_7 15 жовтня 2012 року здійснив направлення на судово-медичне дослідження (обстеження) до Золотоніського відділення СМЕ в наслідок чого було отримано акт судово-медичного дослідження (обстеження) № 231 від 15 жовтня 2012 року № б/н до внесення відомостей в ЄРДР. Таким чином, медична документація № 4081 ОСОБА_8 та акт судово-медичного дослідження (обстеження) № 231 від 15 жовтня 2012 року № б/н, які отримані з порушенням вимог КПК України, лягли в основу (були предметом дослідження) висновку експерта /експертиза за матеріалами справи/ № 25-к від 23 липня 2013 року за № б/н.

Таким чином, обвинувачений ОСОБА_4 вважає, що слідчим ОСОБА_7 , в порушення норм КПК України, буди проведені процесуальні дії щодо збирання доказів та отримання таких доказів поза межами кримінального провадження, тобто до внесення відомостей в ЄРДР.

У своєму клопотанні обвинувачений ОСОБА_4 звертає увагу суду на практику ЄСПЛ, зокрема на доктрину «плодів отруєного дерева», відповідно до якої якщо джерело доказів («дерево») є недопустимим, то всі докази отримані за його допомогою («плоди») будуть такими ж.

Відповідно до положень ст. 62 Конституції України, ст. 17 КПК України, в основу вироку можуть бути покладені тільки достовірні докази, досліджені в судовому засіданні. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитися на користь обвинуваченого. Коли зібрані по справі докази не підтверджують обвинувачення і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний ухвали ти виправдувальний вирок.

Як вбачається зі змісту п. 3.2 рішення Конституційного Суду України № 12-рп/2011 від 20 жовтня 2011 року у справі за № 1-31/2011 що:

- визнаватися допустимими і використовуватись як доказ у кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі;

- обвинувачення у вчиненні злочину не може бути обґрунтоване фактичними даними, одержаними у незаконний спосіб, а саме: з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина; з порушенням встановлених законом порядку, засобів, джерел отримання фактичних даних; не уповноваженою на те особою тощо.

Відповідно до ч. 2 ст. 89 КПК України уразі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате.

Враховуючи вищевикладене, посилаючись на норми КПК України, практику ЄСПЛ, обвинувачений ОСОБА_4 просить суд визнати очевидно недопустимим доказом висновок експерта від 23 липня 2013 року за № б/н.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 та його захисник ОСОБА_5 клопотання про визнання доказу недопустимим підтримали та просили задовольнити з підстав, вказаних у ньому.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 у задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_4 просив відмовити з огляду на наступне. Так, у підставах заявленого клопотання обвинувачений посилається на норми діючого на даний час КПК України, в той час як, інкримінована ОСОБА_4 подія мала місце 13 жовтня

2012 року, та відповідно до норм вказаного КПК України, досудове розслідування у даному кримінальному провадженні було розпочате у відповідності до вимог КПК України в редакції Закону Української РСР від 28 грудня 1960 року. Так, відповідно до норм КПК України, діючого на момент вчинення інкримінованих ОСОБА_4 дій, коли необхідно перевірити заяву або повідомлення про злочин до порушення справи, така перевірка здійснюється прокурором, слідчим або органом дізнання шляхом відібрання пояснень від окремих громадян чи посадових осіб або витребування необхідних документів. Керуючись саме цієї нормою, слідчий ОСОБА_7 витребовував медичну документацію потерпілого ОСОБА_8 , який потім було направлено на судово-медичне дослідження (обстеження) до Золотоніського відділення СМЕ в наслідок чого було отримано акт судово-медичного дослідження (обстеження) № 231 від 15 жовтня 2012 року № б/н, який потім ліг в основу висновку експерта від 23 липня 2013 року.

У судовому засіданні представник потерпілих ОСОБА_6 заперечував проти задоволення клопотання обвинуваченого ОСОБА_4 . Суду пояснив, що КПК України в редакції Закону від 13 квітня 2012 року № 4651-VI, на статті якого посилається обвинувачений набрав чинності 19 листопада 2012 року, тоді як процесуальні дії по збиранню доказів, на які вказує обвинувачений, були вчинені в період дії КПК України, в редакції Закону Української РСР від 28 грудня 1960 року.

Згідно з ч. 4 ст. 97 КПК України, в редакції Закону Української РСР від 28 грудня 1960 року, який втратив чинність 19 листопада 2012 року, було передбачено, що коли необхідно перевірити заяву або повідомлення про злочин до порушення справи, така перевірка здійснюється прокурором, слідчим або органом дізнання шляхом відібрання пояснень від окремих громадян чи посадових осіб або витребування необхідних документів.

На переконання представника потерпілих ОСОБА_6 , слідчий ОСОБА_7 . керуючись саме цією нормою витребовував медичну документацію потерпілого ОСОБА_8 .

Відповідно до п.п. 3, 8 Перехідних положень КПК України від 13 квітня 2012 року

№ 4651-VI, заяви та повідомлення про злочини, які надійшли до органів дізнання, слідчих, прокурорів до набрання чинності цим Кодексом (а в даному випадку подія по якій розпочалася перевірка сталася 13 жовтня 2012 року, тобто до набрання чинності КПК України (19 листопада 2012 року) і по яких не прийнято рішення про порушення кримінальної справи або про відмову у порушенні кримінальної справи, передаються органам досудового розслідування згідно з цим Кодексом для початку досудового розслідування в порядку, встановлену цим Кодексом.

При цьому допустимість доказів, отриманих до набрання чинності Кодексом в редакції Закону від 13 квітня 2012 року № 4651-VI, визначається в порядку, що діяв до набрання чинності, тобто згідно з положеннями КПК України, в редакції Закону Української РСР від 28 грудня 1960 року.

А тому, посилання обвинуваченого на норми діючого КПК України та на практику Верховного Суду не заслуговують на увагу.

Керуючись вищевикладеним, представник обвинувачених ОСОБА_6 просив відмовити у задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_4 про визнання недопустимими доказів у зв`язку з його необґрунтованістю.

Потерпілі ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 в судове засідання не з`явилися, відповідно до заяв останніх, які наявні в матеріалах справи, просять суд справу розглядати без їх участі, за участі їх представника ОСОБА_6 .

Суд, заслухавши пояснення учасників судового засідання, дослідивши матеріали кримінального провадження, приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 3 ст. 358 КПК України, якщо долучений до матеріалів кримінального провадження або наданий суду особою, яка бере участь у кримінальному провадженні, для ознайомлення документ викликає сумнів у його достовірності, учасники судового провадження мають право просити суд виключити його з числа доказів і вирішувати справу на підставі інших доказів або призначити відповідну експертизу цього документа.

За змістом ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

У відповідності до ч. 1 ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Згідно з ч. 2 ст. 89 КПК України у разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате.

Ознака очевидності чи неочевидності допустимості певного доказу є оціночним поняттям і вирішення даного питання відноситься виключно до дискреційних повноважень суду.

При цьому системний аналіз ст. 89 КПК України дозволяє дійти висновку, що законодавець ознаки недопустимості доказів поділяє на очевидні та неочевидні. Залежно від цього визначається момент прийняття рішення щодо недопустимості доказів, який окреслений межами судового розгляду. Очевидно недопустимими є ті докази, про недопустимість яких прямо вказується в КПК України. Це означає, що очевидно недопустимим є доказ, будь-яке порушення процедури отримання якого згідно положень КПК України є безумовною підставою визнання його недопустимим.

Існують також умовно недопустимі докази, допустимість чи недопустимість яких визначається судом у кожному конкретному випадку в залежності від встановлених обставин кримінального провадження. Саме тому, процесуальну конструкцію «очевидна недопустимість доказу», слід розглядати крізь призму положень інституту доказового права у його нерозривному зв`язку з кримінально процесуальними правовідносинами.

Аналогічна позиція викладена Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у інформаційному листі № 223-1446/0/4-12 від 05 жовтня 2012 року «Про деякі питання порядку здійснення судового розгляду в судовому провадженні у першій інстанції відповідно до Кримінального процесуального кодексу України», де зазначено, що відомості, матеріали та інші фактичні дані, отримані органом досудового розслідування в непередбаченому процесуальним законом порядку чи з його порушенням, є очевидно недопустимими, а це відповідно до ч. 2 ст.89 КПК тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Зазначене правило застосовується і щодо доказів, отриманих внаслідок істотного порушення прав та свобод людини (ст. 87 КПК України) за умови підтвердження сторонами кримінального провадження їх очевидної недопустимості. В іншому випадку суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення (п. 8).

Правила оцінки доказів, особливо вимога дотримуватися передбаченого законом порядку при отриманні доказів, мають за мету запобігання неправомірному втручанню держави та заохочення доброчесної поведінки правоохоронних органів (постанова ККС ВС від 29 вересня 2020 року у справі № 601/1143/16).

У контексті такого елементу допустимості доказів як належний процесуальний порядок отримання доказів, суд додатково звертає увагу, що метою встановлення та дотримання такого порядку є насамперед (1) унеможливлення істотного порушення прав і свобод людини в ході збирання (отримання) доказів та (2) забезпечення достовірності отриманих фактичних даних.

У зв`язку із цим, при наявності процесуальних порушень порядку отримання доказів визнавати їх недопустимими слід лише тоді, коли такі порушення: (1) прямо та істотно порушують права і свободи людини; чи (2) зумовлюють сумніви у достовірності отриманих фактичних даних, які неможливо усунути.

Із врахуванням зазначеного саме різні критерії визнання доказів недопустимими, які наведені вище, обумовлюють диференційований порядок вирішення питання щодо їх недопустимості: (1) під час будь-якого судового розгляду у разі встановлення очевидної недопустимості доказу (частина 4статті 87, частина 2 статті 89 КПК) - у випадках, коли:

1) такі докази, отримані внаслідок істотного та очевидного порушення прав та свобод людини і 2) їх недопустимість обумовлена такими обставинами, які у будь-якому випадку не можуть бути усунуті в ході подальшого судового розгляду; (2) у нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення по суті (частина 1статті 89КПК) - якщо при отриманні доказів допущено процесуальні порушення, які: 1) тягнуть інші порушення прав людини та потребують оцінки на підставі всієї сукупності доказів; 2) зумовлюють сумніви у достовірності здобутих відомостей та суд має вирішити питання щодо можливості усунення вказаного сумніву на підставі сукупності інших зібраних допустимих доказів. У разі, якщо б була можливість визнати доказ недопустимим лише на підставі формального порушення порядку його отримання без співставлення його з іншими доказами, не було б необхідності передбачати в КПК вирішення цього питання саме у нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення по суті.

При вирішенні питання щодо допустимості похідних доказів, суд має встановити не лише те, що первісний доказ отриманий з істотним порушенням фундаментальних прав і свобод людини і використовувався в процедурах, які призвели до отримання похідного доказу, а також те, що похідний доказ здобутий саме завдяки тій інформації, яка міститься в первісному доказі, що визнаний недопустимим на підставі частин 1-3 статті 87 КПК. Визнання недопустимими первісних доказів за іншими правилами допустимості, передбаченими КПК, саме по собі не дає підстав для визнання недопустимими похідних доказів на підставі частини 1 статті 87 КПК (правова позиція, викладена ККС ВС у постановах від 08 жовтня 2019 року у справі № 639/8329/14-к та від 12 листопада 2019 року у справі № 236/863/17).

При визнанні того чи іншого доказу недопустимим, суд має зазначати конкретну норму процесуального закону, порушення якої, з урахуванням наслідків такого порушення та можливістю (неможливістю) їх усунення, дає підстави дійти висновку щодо недопустимості того чи іншого доказу (постанова ККС ВС від 25 вересня 2018 року у справі № 210/4412/15-к). Щодо існування інших (умовних) підстав для визнання доказів недопустимими, судам необхідно у кожному конкретному кримінальному провадженні з`ясувати, до яких наслідків порушення вимог кримінального процесуального закону призвели і чи є ці наслідки незворотними (тобто такими, що не можуть бути усунені під час судового розгляду). Якщо мова йде про визнання доказів, отриманих під час слідчих (розшукових) дій, недопустимими, це здебільшого стосується наявності сумнівів у достовірності відомостей, отриманих в результаті їх проведення (постанова ККС ВС від

05 серпня 2020 року у справі № 334/5670/18).

Як вбачається зі змісту клопотання, як на підставу для визнання очевидно недопустимим доказу висновку експерта від 23 липня 2013 року за № б/н в порядку ч. 2

ст. 89 КПК України, обвинувачений посилається на той факт, що слідчим ОСОБА_7 було зібрано докази поза межами кримінального провадження, а саме отримано медичну документацію № 4081 потерпілого ОСОБА_8 до внесення відомостей в ЄРДР. Далі, слідчий ОСОБА_7 15 жовтня 2012 року здійснив направлення на судово-медичне дослідження (обстеження) до Золотоніського відділення СМЕ в наслідок чого було отримано акт судово-медичного дослідження (обстеження) № 231 від 15 жовтня 2012 року № б/н до внесення відомостей в ЄРДР. Таким чином, медична документація № 4081 ОСОБА_8 та акт судово-медичного дослідження (обстеження) № 231 від 15 жовтня 2012 року № б/н лягли в основу (були предметом дослідження) висновку експерта /експертиза за матеріалами справи/ № 25-к від 23 липня 2013 року за № б/н.

Тобто, дії слідчого ОСОБА_7 , які на думку обвинуваченого ОСОБА_4 , були вчинені із порушенням норм КПК України, мали місце 15 жовтня 2012 року, тобто в період дії Кримінально-процесуального кодексу України в редакції Закону Української РСР від 28 грудня 1960 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 97 КПК України в редакції Закону Української РСР від

28 грудня 1960 року, коли необхідно перевірити заяву або повідомлення про злочин до порушення справи, така перевірка здійснюється прокурором, слідчим або органом дізнання в строк не більше десяти днів шляхом відібрання пояснень від окремих громадян чи посадових осіб або витребування необхідних документів.

Відповідно до п.п.п. 3, 7, 8 Перехідних положень КПК України від 13 квітня

2012 року № 4651-VI заяви та повідомлення про злочини, які надійшли до органів дізнання, слідчих, прокурорів до набрання чинності цим Кодексом і по яких не прийнято рішення про порушення кримінальної справи або про відмову у порушенні кримінальної справи, передаються органам досудового розслідування згідно з цим Кодексом для початку досудового розслідування в порядку, встановленому цим Кодексом.

Оперативно-розшукові заходи, слідчі та процесуальні дії, розпочаті до дня набрання чинності цим Кодексом, завершуються у порядку, який діяв до набрання ним чинності. Після набрання чинності цим Кодексом оперативно-розшукові заходи, слідчі та процесуальні дії здійснюються згідно з положеннями Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» та положеннями цього Кодексу.

Допустимість доказів, отриманих до набрання чинності цим Кодексом, визначається у порядку, що діяв до набрання ним чинності.

Отже, як встановлено судом, дії слідчого ОСОБА_7 , на які посилається обвинувачений ОСОБА_4 як на підстави своїх заперечень, були здійснені під час дії Кримінально-процесуального кодексу України в редакції Закону Української РСР від

28 грудня 1960 року та повністю відповідали нормам ч. 4 ст. 97 КПК України, який діяв на той час, а тому доводи прокурора ОСОБА_3 та представника потерпілих ОСОБА_6 заслуговують на увагу.

Крім цього, суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

З аналізу ч. 2 ст.89 КПК України слідує, що в разі встановлення очевидної недопустимості доказу, це є наслідком неможливості дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Отже, вказана норма вказує не тільки на можливість визнання очевидно недопустимими доказів під час судового розгляду (в разі встановлення для цього підстав), але й чітко визначає конкретну стадію можливості застосування вказаної норми і, це саме стадія дослідження доказу, який суд, в разі його очевидної недопустимості або не досліджує взагалі, або припиняє його дослідження, якщо воно розпочате.

На даний час судом вже досліджено висновок експерта від 23 липня 2013 року за

№ б/н, тобто докази, які на переконання овбинуваченого є очевидно недопустимими вже досліджені судом, а тому суд не може а ні не досліджувати докази, а ні припинити їх дослідження, на що чітко вказує норма ч. 2 ст. 89 КПК України. Іншими словами якщо письмові докази вже досліджені, положення ч . 2 ст. 89 КПК України застосовані бути не можуть, а сторона захисту мала заявляти про таке тоді, коли ці докази (на які вона посилається) досліджувались або перед їх дослідженням.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_4 про визнання очевидно недопустимим доказом висновку експерта від 23 липня 2013 року за № б/н.

Ккеруючись ст.ст. 84-86, 89, 350, 358, 369-372 КПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

У задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_4 про визнання очевидно недопустимим доказом висновку експерта від 23 липня 2013 року за

№ б/н відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає. Заперечення проти ухвали може бути включено до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене частиною першою статті 392 КПК України.

Повний текст ухвали проголошений 01 травня 2024 року о 11 год. 00 хв.

Суддя ОСОБА_1