Справа № 206/1359/24
Провадження № 1-кс/206/392/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.03.2024 слідчий суддя Самарського районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , слідчого ОСОБА_3 , власника майна ОСОБА_4 , захисника власника майна ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпро клопотання слідчого СВ ВП № 4 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області лейтенанта поліції ОСОБА_3 , погоджене прокурором Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра ОСОБА_6 про арешт майна по кримінальному провадженню № 0000202, відомості про яке внесено до ЄРДР 16.03.2024, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України,

ВСТАНОВИВ:

До слідчого судді Самарського районного суду м. Дніпропетровська надійшло клопотанняслідчого СВ ВП № 4 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області лейтенант поліції ОСОБА_3 , погоджене прокурором Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра ОСОБА_6 про арешт майна по кримінальному провадженню № 0000202, відомості про яке внесено до ЄРДР 16.03.2024, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України.

В обґрунтування клопотання зазначено, що 15.03.2024 до чергової частини ВП № 4 ДРУП надійшло повідомлення, від ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про те, що за адресою: АДРЕСА_1 , в автомобілі марки OPEL модель MOVANO, д.н.з. НОМЕР_1 , білого кольору, яким керував ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 було виявлено предмет зовні схожий на вогнепальну зброю. Так, 15.03.2024 в період часу з 13 год. 07 хв. по 13 год. 15 хв., слідчим СВ ВП № 4 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_9 , на підставі ч. 3 ст. 233 КПК України за добровільної згоди користувача ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 проведено огляд автомобіля марки OPEL модель MOVANO, д.н.з. НОМЕР_1 , білого кольору, VIN НОМЕР_2 в ході якого виявлено та вилучено: під переднім пасажирським сидінням: предмет зовні схожий на вогнепальну зброю, а саме «револьвер» з номером НОМЕР_3 , з маркуванням РНР-У-УОС та маркуванням УОС, який було запаковано до спеціального пакету «Національна поліція України» Слідче Управління № PSP 3040113; свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 , яке було запаковано до спеціального пакету «Національна поліція України» PSP № 1341855; автомобіль марки OPEL модель MOVANO, д.н.з. НОМЕР_1 , білого кольору, VIN НОМЕР_2 та ключі до нього. Вказані речі, в порядку ст. 98 КПК України, визнані речовими доказами у кримінальному провадженні, через те, що вони є матеріальними об`єктами, які були об`єктом вчинення злочину, могли зберегти на собі його сліди та можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. Даніречі мають суттєве доказове значення у кримінальному провадженні для підтвердження факту вчинення злочину та можуть використовуватись, чи бути передані, знищенні або відчуженні, виникла об`єктивна необхідність у накладенні арешту з метою позбавлення можливості розпоряджатися будь-яким чином та використовувати майно, а саме: речами, виявленими та вилученими 15.03.2024, в ході огляду місце події, а саме: автомобіля марки OPEL модель MOVANO, д.н.з. НОМЕР_1 , білого кольору, VIN НОМЕР_5 . Разом з тим, слідчий вважає, що необхідно заборонити користуватися цим майном та обмежити право розпоряджатися ним, так як не застосування заборони розпорядження та використання вищезазначеним майном може привести до його використання, передачі та/або відчуження, знищення або настання інших наслідків, які можуть перешкодити розслідуванню у кримінальному провадженні. Слідчий просив задовольнити клопотання і винести ухвалу про накладення арешту у вигляді заборони на відчуження, користування та розпорядження майном вилученим 15.03.2024, в ході огляду місце події, проведеного 15.03.2024, а саме: автомобілем марки OPEL модель MOVANO, д.н.з. НОМЕР_1 , білого кольору, VIN НОМЕР_5 , ключами від автомобіля марки OPEL модель MOVANO, д.н.з. НОМЕР_1 , білого кольору, VIN НОМЕР_5 , свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 від автомобіля марки OPEL модель MOVANO, д.н.з. НОМЕР_1 , білого кольору, VIN НОМЕР_5 .Вказаний транспортний засіб та ключі від нього залишити на зберігання на території штраф майданчика, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 . Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 від автомобіля марки OPEL модель MOVANO, д.н.з. НОМЕР_1 , білого кольору, VIN НОМЕР_5 , яке було запаковано до спеціального пакету «Національна поліція України» PSP № 1341855, зберігати в камері зберігання речових доказів ВП № 4 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області.

Слідчий ОСОБА_3 в судовому засіданні клопотання підтримав, просив задовольнити, при цьому пояснив, що ніяких слідчих дій з даними речовими доказами проводити не планує.

Власник майна у судовому засіданні категорично заперечував проти задоволення клопотання.

Представник власника майна у судовому засіданні зазначила, що клопотання є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Вислухавши доводи сторін, дослідивши матеріали долучені до клопотання, слідчий суддя приходить до наступного.

Арешт майна є одним із заходів забезпечення кримінального провадження, що відповідає п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України.

Згідно ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, дізнавач, прокурор не доведе, що: 1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; 2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, дізнавача, прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, дізнавач, прокурор звертається із клопотанням.

Частиною 5 ст. 132 КПК України, передбачено, що під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються.

Відповідно до ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; перелік і види майна, що належить арештувати; документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу.

Так, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.

Згідно ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Документи є речовими доказами, якщо вони містять ознаки, зазначені в частині першій цієї статті.

Частиною 11 ст. 170 КПК України чітко визначено, що заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Однак, в клопотанні не обґрунтовано з посиланням на відповідні докази необхідність такого застосування щодо вилученого майна та доводи слідчого ґрунтуються лише на припущеннях.

Так, в підтвердження обставин, викладених у клопотанні слідчим було надано витяг з ЄРДР у кримінальному провадженні № 0000202 внесеному до ЄРДР 16.03.2024 за правовою кваліфікацією передбаченою ч. 1 ст. 263 КК України, витяг з ARMOR, протокол допиту свідка ОСОБА_10 , постанови про визнання речових доказів та передачу їх на зберігання від 16.03.2024, протокол огляду місця події від 15.03.2024,копія свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 , відповідно якого власником вищевказаного автомобіля є ОСОБА_4 .

Крім того, в клопотанні слідчим зазначено, що огляд автомобіля марки OPEL модель MOVANO, д.н.з. НОМЕР_1 , білого кольору проводився в присутності сина власника автомобіля ОСОБА_8 , проте, добровільна згода користувача та самого власника транспортного засобу в матеріалах клопотання відсутні.

Відповідно до ч. 3 ст. 233 КПК України слідчий, дізнавач, прокурор має право до постановлення ухвали слідчого судді увійти до житла чи іншого володіння особи лише у невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні кримінального правопорушення. У такому разі прокурор, слідчий, дізнавач за погодженням із прокурором зобов`язаний невідкладно після здійснення таких дій звернутися до слідчого судді із клопотанням про проведення обшуку. Слідчий суддя розглядає таке клопотання згідно з вимогами статті 234 цього Кодексу, перевіряючи, крім іншого, чи дійсно були наявні підстави для проникнення до житла чи іншого володіння особи без ухвали слідчого судді. Якщо прокурор відмовиться погодити клопотання слідчого, дізнавача про обшук або слідчий суддя відмовить у задоволенні клопотання про обшук, встановлені внаслідок такого обшуку докази є недопустимими, а отримана інформація підлягає знищенню в порядку, передбаченому статтею 255 цього Кодексу.

В даному випадку, слідчий суддя звертає увагу, що в задоволенні клопотання про дозвіл на проведення огляду на ділянці місцевості по кримінальному провадженню № 0000202, відомості про яке внесено до ЄРДР 16.03.2024, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України ухвалою слідчого судді від 19.03.2024 було відмовлено.

Частиною 1 ст. 173 КПК України передбачено, що слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Так, в обґрунтування необхідності арешту слідчим лише зазначено, що метою застосування арешту майна є його збереження, запобігання користуванням, розпоряджання та відчужування його.

Проте, на думку слідчого судді, жодним чином не підтверджується необхідність накладення арешту у вигляді заборони на розпорядження, користування та відчуження, наявності ризиків, оскільки не доводить існування обґрунтованої підозри щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження, не доводить, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні та те, що може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий звертається із клопотанням.

Таким чином, слідчим не доведено, що саме позбавлення права користуватись, розпоряджатись та відчужувати майно призведе до збереження автомобіля, та що незастосування такого крайнього заходу, як арешт майна, призведе до його знищення чи приховування.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини найчастіше втручання у право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Втручання має бути законним, тобто здійснене на підставі закону. При цьому під «законом» Конвенція розуміє нормативний акт, що має бути «доступним» (accessible) та «передбачуваним» (foreseeable). Також закон має відповідати всім вимогам нормативного акта. «Доступність закону» означає наявність доступу та знань щодо цього закону в суспільстві та в окремих осіб. «Передбачуваність» означає можливість передбачити певні дії або наслідки, що можуть виникнути в зв`язку із застосуванням закону.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Відповідно до ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла, кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

З огляду на це слід зазначити, що арешт майна за відсутністю передбачених для цього достатніх підстав може порушити право власника на вільне використання належного йому майна, що буде суперечити загальним засадам володіння особою майном, приписам національного законодавства та вимогам ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та прецедентної практики Європейського суду з прав людини.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 у справі «Смирнов проти України» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою майна у кримінальному провадженні належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку - вимагати охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей (майна) державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

При цьому у рішеннях у справах «Фокм, Кемпбел і Гарлі проти Сполученого Королівства», «Нечипорук і Йонкало проти України» судом вказано про те, що доцільність та вмотивованість застосування заходів забезпечення кримінального провадження передбачає існування фактів або інформації, які повинні задовольнити об`єктивного спостерігача в тому, що особа, щодо якої розглядається питання, вчинила злочин; такі факти не можуть спиратися на голе припущення, і повинні бути чимось більшим, ніж нечітка здогадка або непідтверджена підозра.

Слідчий судді звертає увагу, що згідно ч. 3 ст. 173 КПК України відмова у задоволенні або часткове задоволення клопотання про арешт майна тягне за собою негайне повернення особі відповідно всього або частини тимчасово вилученого майна.

Враховуючи вищевикладене, слідчий суддя приходить до обґрунтованого висновку, що клопотання слідчого про арешт майна не відповідає вимогам КПК України, не обґрунтоване, не доведено необхідність накладення арешту, а тому, за таких обставин, законних підстав для задоволення клопотання не вбачається.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 7, 9, 131-132, 170-174, 369, 371, 372, 376 КПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні клопотання слідчого СВ ВП № 4 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області лейтенанта поліції ОСОБА_3 , погодженого прокурором Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра ОСОБА_6 про арешт майна по кримінальному провадженню № 0000202, відомості про яке внесено до ЄРДР 16.03.2024, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня оголошення ухвали.

Слідчий суддя ОСОБА_1