Єдиний унікальний номер 448/917/24
Провадження № 1-кс/448/150/24
У Х В А Л А

20.05.2024 року м.Мостиська

Слідчий суддя Мостиського районного суду Львівської області ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Мостиська клопотання прокурора Яворівської окружної прокуратури у Львівській області ОСОБА_3 , у кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000125 від 16.05.2024 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.332 КК України,

про: арешт майна,

в с т а н о в и в:

Прокурор Яворівської окружної прокуратури у Львівській області ОСОБА_4 , в рамках кримінального провадження №0000125 від 16.05.2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.332 КК України, звернулася до суду із зазначеним клопотанням про арешт майна, покликаючись на те, що в ході досудового розслідування встановлено, що 16.05.2024 року до відділення поліції №1 Яворівського РВП ГУНП у Львівській області надійшло повідомлення від прикордонного Карпатського загону ДПСУ, з якого вбачається, що ОСОБА_5 , знаходячись в пункті пропуску для автомобільного сполучення «Шегині», вчинив незаконне переправлення особи через державний кордон України, і саме ОСОБА_6 , військовозобов`язаного, громадянина України, під час дії правового режиму «Воєнний стан».

Стверджує, що 16.05.2024 року в ході проведення огляду місця події, а саме, території пункту пропуску «Шегині», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , старшим слідчим слідчого відділення поліції №1 Яворівського РВП ГУНП у Львівській області ОСОБА_7 , було виявлено та вилучено транспортний засіб марки «Mercedes-Benz Sprinter 116 CDI», реєстраційний номер НОМЕР_1 , свідоцтво про його реєстрацію та ключі до замка запалювання двигуна.

Зазначає, що 16.05.2024р., постановою старшого слідчого СВ ВнП №1 Яворівського РВП ГУНП у Львівській області ОСОБА_8 , вказаний транспортний засіб, свідоцтво про його реєстрацію, а також ключі до замка запалювання визнано речовими доказами у даному кримінальному провадженні.

Враховуючи, що автомобіль зберіг на собі сліди кримінального правопорушення або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, використання автомобіля власником чи іншими користувачами може призвести до його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення чи відчуження, а також у зв`язку з необхідністю призначення з вилученим майном ряду судових експертиз, на такий необхідно накласти арешт.

Прокурор ОСОБА_4 , в судове засідання не з`явилася, будучи завчасно у встановленому законом порядку повідомлена про час та місце розгляду клопотання, подала до суду заяву про розгляд клопотання у її відсутності у зв`язку із службовою зайнятістю, вказавши, що вимоги клопотання про накладення арешту підтримує у повному обсязі.

Власник майна в судове засідання не з`явився.

Відповідно до ч.1 ст.172 КПК України неприбуття в судове засідання слідчого, власника та користувача майна не перешкоджає розгляду клопотання.

Враховуючи неприбуття в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у судовому провадженні, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснювалося, що відповідає положенням ч. 4 ст.107 КПК України.

Проаналізувавши документи та матеріали, якими заявник обґрунтовує доводи клопотання, слідчий суддя приходить до наступних висновків.

Положеннями статей 131, 132 КПК України визначено, що заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження на підставі ухвали слідчого судді або суду, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Пунктом 1 частини 2 статті 170 КПК України передбачено, що арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.

Згідно частини 3 статті 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Згідно частини 10 статті 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, віртуальні активи, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна. Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Судом встановлено, що 16.05.2024 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000125 внесені відомості про кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.332 КК України.

З витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 16.05.2024р. вбачається, що СВ відділення поліції №1 Яворівського районного відділу поліції ГУНП у Львівській області здійснює досудове розслідування кримінального провадження №0000125 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.332 КК України, а саме щодо таких подій: 16.05.2024 року в ході проведення огляду місця події, а саме, території пункту пропуску «Шегині», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , старшим слідчим слідчого відділення поліції №1 Яворівського РВП ГУНП у Львівській області ОСОБА_7 , було виявлено та вилучено транспортний засіб марки «Mercedes-Benz Sprinter 116 CDI», реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Відповідно до частини 5 статті 171 КПК України клопотання слідчого, прокурора про арешт тимчасово вилученого майна повинно бути подано не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено.

Зазначене в клопотанні майно: транспортний засіб - автомобіль марки «Mercedes Benz Sprinter 316 CDI», реєстр.номер НОМЕР_2 , власником якого являється ОСОБА_9 , мешканець: АДРЕСА_2 ; свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 та ключ до замка запалювання двигуна, - згідно постанови слідчого від 16.05.2024р. визнано речовими доказами у вищевказаному кримінальному провадженні.

Вилучене у даному провадженні майно відповідає критеріям, визначеним в ч.1 ст.98 КПК України для речових доказів, а саме таке є предметом кримінального правопорушення.

Статтею 173 КПК України визначено, що слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 173 КПК при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати:

1) правову підставу для арешту майна;

2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу);

4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження;

6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Відповідно до частини 11 статті 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична особа або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Проте, попередні положення, жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Слідчий суддя наголошує, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (рішення Європейського Суду у справі «Суханов та Ільченко проти України»).

Таким чином, право на володіння речами і документами не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, які чітко визначені в законі.

Важливим в даних правовідносинах є те, що в кримінальному проваджені арешт допускається в тому числі і з метою забезпечення збереження речових доказів.

Враховуючи конкретні обставини, слідчий суддя приходить до висновку про вірогідність вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.332 КК України, а тому наявні обґрунтовані підстави вважати, що вилучене майно відноситься до тимчасово вилученого майна та є доказом такого кримінального правопорушення, відповідає критеріям, визначеним статтею 98 КПК України, оскільки зберегло на собі його сліди, містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, зокрема за допомогою експертних досліджень.

Враховуючи встановлені досудовим слідством обставини та зібрані у кримінальному провадженні докази, вбачаються підстави для накладення арешту на вилучене майно, оскільки таке є безпосереднім предметом кримінального правопорушення та вимагає подальшого проведення експертного дослідження, що є необхідним для підтвердження або спростування певних фактів та обставин, які підлягають доказуванню, у подальшому може бути використаний як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження та може відігравати роль речового доказу у кримінальному провадженні, з метою його збереження, запобігання можливості приховування, знищення, для можливості проведення судових експертиз, які важливі для з`ясування обставин кримінального правопорушення, враховуючи розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням даного кримінального провадження слідчий суддя вважає, що є всі правові підстави для накладення арешту на вказане у клопотанні майно, а відтак клопотання прокурора ОСОБА_4 є обґрунтованим і таке слід задовольнити.

Таким чином, з огляду на доведеність підстав вважати, що вилучене майно є доказом кримінального правопорушення та вимагає подальшого експертного дослідження, тому, в силу п.1 ч.2 ст.170 КПК України, підлягає арешту задля його збереження, як речового доказу, із забороною відчуження, розпорядження та використання.

Незастосування цього заходу зумовить труднощі в частині встановлення істини по кримінальному провадженню, внаслідок того, що таке майно може бути приховане чи пошкоджене.

Оскільки арешт майна є тимчасовим заходом, то на переконання слідчого судді до проведення судових експертиз та оцінки їх результатів, інтереси кримінального провадження виправдовують такий ступінь втручання у права володільця майна та тимчасове позбавлення його права користування таким майном є співмірним заходом до завдань кримінального провадження, встановленим у ст.2 КПК України.

Питання повернення зазначеного майна може бути вирішено після проведення відповідних експертиз.

Відповідно до частини 5 статті 173 КПК України у разі задоволення клопотання про арешт майна слідчий суддя, суд постановляє ухвалу, в якій зазначає: 1) перелік майна, на яке накладено арешт; 2) підстави застосування арешту майна; 3) перелік тимчасово вилученого майна, яке підлягає поверненню особі, у разі прийняття такого рішення; 4) заборону, обмеження розпоряджатися або користуватися майном у разі їх передбачення та вказівку на таке майно; 5) порядок виконання ухвали із зазначенням способу інформування заінтересованих осіб.

Отже, нормами КПК України не передбачено повноважень слідчого судді визначати місце зберігання речових доказів, на які накладено арешт.

Відповідно до частини 3 статті 26 КПК України, слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що віднесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим кодексом.

Згідно з частиною 2 статті 100 КПК України речовий доказ або документ, наданий добровільно або на підставі судового рішення, зберігається у сторони кримінального провадження, якій він наданий. Сторона кримінального провадження, якій наданий речовий доказ або документ, зобов`язана зберігати їх у стані, придатному для використання у кримінальному провадженні. Зберігання речових доказів стороною обвинувачення здійснюється в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Так, порядком зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження, затвердженим постановою КМУ від 19 листопада 2012 р. № 1104, не передбачено, що під час досудового розслідування місце зберігання речового доказу визначається рішенням слідчого судді.

Із зазначеного можна зробити висновок, що під час досудового розслідування зберігання речових доказів, наданих стороні обвинувачення, покладається на зазначену сторону.

При цьому, частиною 7 статті 100 КПК України визначено, що слідчий за погодженням із прокурором або прокурор звертається з відповідним клопотанням до слідчого судді місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого здійснюється досудове розслідування, або до суду під час судового провадження, у випадках, передбачених пунктами 2, 4 та абзацом сьомим частини шостої цієї статті, а саме: для вирішення питання про знищення речового доказу, його передання для реалізації чи технологічної переробки.

Отже, діючим законодавством не передбачено звернення слідчого (дізнавача) чи прокурора до слідчого судді з клопотанням про визначення (зміну) місця зберігання речового доказу, а також покладення рішенням слідчого судді відповідальності за зберігання речових доказів.

Слідчий суддя звертає увагу, що положення КПК України та Порядку зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження, затвердженого постановою КМУ від 19 листопада 2012 р. № 1104, саме на сторону кримінального провадження, якій надані речові докази, покладено під час досудового розслідування обов`язок організувати належне збереження таких речових доказів та забезпечити їх схоронність.

Виходячи з наведеного, вирішення питання про місце зберігання речових доказів не входить до компетенції слідчого судді, всі питання щодо зберігання речових доказів під час досудового розслідування мають прийматися стороною обвинувачення з урахуванням норм законодавства.

З огляду на наведене, слідчий суддя приходить до висновку про доцільність накладення арешту на вказане майно без визначення місця зберігання такого слідчим суддею, а тому клопотання прокурора ОСОБА_4 підлягає частковому задоволенню, з наведених вище мотивів і підстав.

Керуючись статтями 98, 131-132, 170-173, 309, 376 КПК України, слідчий суддя -

п о с т а н о в и в:

Клопотання прокурора Яворівської окружної прокуратури Львівської області ОСОБА_10 , в рамках кримінального провадження №0000125 від 16.05.2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 332 КК України, про арешт майна, задовольнити частково.

Накласти арешт на: транспортний засіб - автомобіль марки «Mercedes Benz Sprinter 316 CDI», реєстр.номер НОМЕР_2 , власником якого являється ОСОБА_9 , мешканець: АДРЕСА_2 ; свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 та ключ до замка запалювання двигуна, у виді заборони відчуження, користування та розпорядження зазначеним майном.

В задоволенні клопотання в іншій частині відмовити.

Ухвала про арешт майна виконується негайно слідчим, прокурором.

Арешт майна може бути скасовано в порядку та за підстав, зазначених в ст.174 КПК України.

Ухвала слідчого судді про арешт майна може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її оголошення безпосередньо до Львівського апеляційного суду.

З текстом судового рішення можна ознайомитись в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://reyestr.court.gov.ua

Повний текст ухвали складено 27.05.2024 року

Слідчий суддя ОСОБА_1