КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1

суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3

секретаря судового засідання - ОСОБА_4

за участю:

представника власника майна - ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу представника власників майна ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , благодійної організації «ПЕЧЕРСЬКИЙ ФОНД РЕГІОНАЛЬНОГО РОЗВИТКУ» - адвоката ОСОБА_5 на ухвалу слідчого судді Оболонського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2023 року,-

В с т а н о в и л а:

Цією ухвалою задоволено клопотання прокурора Оболонської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_8 про арешт майна та накладено арешт на нерухоме майно, а саме на земельні ділянки із кадастровими номерами: :85:625:0060 площею 0.0200 га, :85:625:0061 площею 0.0262 га, :85:625:0064 площею 0.0177 га, :85:625:0062 площею 0.0177га, :85:625:0065 площею 0.0177 га, :85:625:0067 площею 0.0263 га, :85:625:0068 площею 0.0177 га, :85:625:0069 площею 0.0159 га, :85:625:0070 площею 0.0263 га, :85:625:0071 площею 0.0147 га, :85:625:0072 площею 0.0177 га, :85:625:0073 площею 0.177 га, :85:625:0074 площею 0.0236 га, за адресою: АДРЕСА_2, АДРЕСА_1 та на об`єкт незавершеного будівництва загальною площею 669 квадратних метрів (0,069 га), які розташовані за адресою АДРЕСА_1, АДРЕСА_2 , із забороною на час досудового розслідування відчужувати, розпоряджатись та користуватись вказаним майном будь-яким особам.

Не погоджуючись з вказаним рішенням слідчого судді, представник власників майна подав апеляційну скаргу, в якій просить поновити строк на апеляційне оскарження, скасувати ухвалу слідчого судді Оболонського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2023 року, постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про арешт майна.

Мотивуючи вимоги своєї апеляційної скарги, вказує на те, що оскаржувана ухвала є незаконною, необґрунтованою, постановленою з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, а тому підлягає скасуванню.

Так, адвокат в своїй апеляційній скарзі зазначає про те, що власники земельних ділянок не мають жодного відношення до кримінального провадження № 0000203. Дані про повідомлення про підозру у даному кримінальному провадженні відсутні.

Досудове розслідування здійснюється за фактом вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 1971 КК України. Суб`єкт відповідальності за вчинення зазначених кримінальних правопорушень спеціальний і зазначені особи не можуть ним бути, оскільки не були службовими особами жодного державного органу, органу місцевого самоврядування, державного чи комунального підприємства.

Відтак доводи прокурора про те, що ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , а також благодійна організація «Печерський фонд регіонального розвитку» намагаються незаконно привласнити земельні ділянки ґрунтуються на припущеннях і є безпідставними, а висновки суду передчасними.

Слідчий суддя не надав оцінку тому факту, що досудове розслідування у даному кримінальному провадженні ведеться вже два роки і за цей весь час прокурор так і не зміг зібрати доказів для передачі матеріалів до суду. Власники володіли земельними ділянками ще з 2021 року, однак зміна попередніх власників жодного разу не ставала підставою для задоволення відповідного клопотання.

Крім того, зазначені власники майна є його добросовісними набувачами та отримали його у власність внаслідок укладення договорів купівлі-продажу та договорів дарування.

Також, автор апеляційної скарги звертає увагу на правовий статус цих земельних ділянок.

Рішенням Київської міської ради № 35/3499 від 06.10.2005, квартал 45, до якого належать вказана земельні ділянки вилучено із переліку об`єктів, що входять до ландшафтного заказнику місцевого значення об`єкт «Пуща Водиця». Відтак, статус об`єкта природно-заповідного фонду відповідний зелений масив втратив ще в 2005 році, а отже жодні встановлені чи невстановлені особи не могли в 2007-2012 роках нічого вивести з природно-заповідного фонду України, що станом на 2007-2012 рік туди не входило.

Далі, рішенням КМР № 459/3303 від 01.10.2007 земельні ділянки передано ГО «Садове товариство «Пуща Водиця» для благоустрою території з влаштування скверів, зон відпочинку, для індивідуального будівництва, експлуатації та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення в Оболонському районі.

Пунктом 2 цього рішення внесені зміни до Генерального плану м. Києва та проекту планування його приміської зони на період до 2020 року та переведено зазначені земельні ділянки з території лісів та лісопарків до садибної житлової забудови.

Пунктом 3 виключено з переліку буферних парків, які будуть встановлені на базі лісових насаджень до 2010 року, земельні ділянки загальною площею 10,77 га на вул. Лісній в Оболонському районі м. Києва.

При цьому, частину лісових земель площею 10,77 га в кварталі 45 виключено з категорії земель лісового фонду.

Разом з тим, законність дій КМР була предметом судового спору, який вирішено не на користь прокуратури, зокрема, рішенням Господарського суду м. Києва від 09.04.2008, а постановою слідчого ГСУ ГПУ від 23.10.2019 закрито кримінальне провадження № 0002865 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, обставини якого лягли в основу кримінального провадження № 0000203.

Окрім цього, на думку автора апеляційної скарги, висновок слідчого судді про можливість втрати зазначеного в клопотанні майна також є безпідставним, оскільки земельна ділянка та об`єкти нерухомого майна, який знаходиться на ній, в силу своєї природи не можуть бути приховані, адже є об`єктом нерухомості, а правочини (відчуження) з такими об`єктами підлягають державній реєстрації, є об`єктом державного контролю і можуть бути відстежені.

Розслідування у цьому кримінальному провадженні ведеться щодо обставин протиправних дій посадових осіб пов`язаних з земельними ділянками. Об`єкти нерухомого майна, що знаходяться на земельних ділянках та пов`язані з ними дії власників не є об`єктом кримінального переслідування в межах кримінального провадження № 0000203. Порушення, які на думку прокурора мали місце під час забудови, не відносяться до компетенції прокуратури.

Відтак, обмеження права володіння, користування чи розпорядження об`єктами нерухомого майна, що знаходяться на земельних ділянках є протиправними.

Враховуючи, що оскаржувана ухвала постановлена без виклику та участі власників майна, копія судового рішення була отримана представником лише 06.11.2023, у зв`язку з чим останній ставить питання про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді.

Заслухавши доповідь судді, думку представника власників майна, який підтримав подану апеляційну скаргу та просив її задовольнити, дослідивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апелянтом не було пропущено строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Оболонського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2023 року з огляду на положення абзацу 2 ч. 3 ст. 395 КПК України, а його апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як убачається з матеріалів провадження, СВ Оболонського УП ГУНП у м. Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000203 від 30.11.2021 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 197-1 КК України.

09.10.2023 прокурор Оболонської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_8 звернувся до слідчого судді Оболонського районного суду м. Києва з клопотанням про арешт нерухомого майна, а саме земельних ділянок із кадастровими номерами: :85:625:0060 площею 0.0200 га, :85:625:0061 площею 0.0262 га, :85:625:0064 площею 0.0177 га, :85:625:0062 площею 0.0177га, :85:625:0065 площею 0.0177 га, :85:625:0067 площею 0.0263 га, :85:625:0068 площею 0.0177 га, :85:625:0069 площею 0.0159 га, :85:625:0070 площею 0.0263 га, :85:625:0071 площею 0.0147 га, :85:625:0072 площею 0.0177 га, :85:625:0073 площею 0.177 га, :85:625:0074 площею 0.0236 га, розташованих за адресою: АДРЕСА_2, АДРЕСА_1 та на об`єкт незавершеного будівництва загальною площею 669 квадратних метрів (0,069 га), які розташовані за адресою АДРЕСА_1, АДРЕСА_2 , із забороною на час досудового розслідування відчужувати, розпоряджатись та користуватись вказаним майном будь-яким особам.

Ухвалою слідчого судді Оболонського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2023 року клопотання прокурора задоволено.

Положеннями статей 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст. 1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польщі» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Частиною другою статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення : 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя, обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 131-132, 170-173 КПК України, наклав арешт на майно, з тих підстав, що воно у встановленому законом порядку - постановою прокурора Оболонської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_8 від 06.10.2023 визнано речовим доказом в рамках вказаного кримінального провадження та відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.

На думку колегії суддів, слідчий суддя під час розгляду клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту, перевірив співрозмірність втручання у права власників майна з потребами кримінального провадження.

Крім того, ст. 100 КПК України визначено, що на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст. 170-174 КПК України, та згідно ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України.

При цьому, з огляду на положення ч. ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України повинно арештовуватися незалежно від того, хто являється його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Також, арешт майна з підстав передбачених ч. ч. 2, 3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

В свою чергу, у кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на даній стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відтак, доводи, на які посилається в апеляційній скарзі апелянт, на думку колегії суддів, є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали, оскільки вони не спростовують правильність висновків зазначених в ній, а ґрунтуються лише на суб`єктивних оціночних судженнях, тобто без врахування об`єктивних відомостей.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна представником власників майна не надано та колегією суддів не встановлено.

Таким чином, з урахуванням вищенаведеного, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала слідчого судді постановлена у відповідності до вимог чинного законодавства, із з`ясуванням всіх обставин, які мають значення для вирішення справи, оскільки надані стороною обвинувачення матеріали доводять наявність правових підстав для накладення арешту на майно, а також того, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власників майна з метою забезпечення кримінального провадження, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих даних визначити, що надані суду матеріали є достатніми для застосування в рамках даного кримінального провадження заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу і на те, що арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

У зв`язку з цим, колегія суддів не вбачає підстав для скасування ухвали слідчого судді, а відтак апеляційна скарга представника власників майна ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , благодійної організації «ПЕЧЕРСЬКИЙ ФОНД РЕГІОНАЛЬНОГО РОЗВИТКУ» - адвоката ОСОБА_5 , за викладених в ній доводів, задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 170-173, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів, -

П о с т а н о в и л а:

Ухвалу слідчого судді Оболонського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2023 року, якою задоволено клопотання прокурора Оболонської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_8 про арешт майна та накладено арешт на нерухоме майно, а саме на земельні ділянки із кадастровими номерами: :85:625:0060 площею 0.0200 га, :85:625:0061 площею 0.0262 га, :85:625:0064 площею 0.0177 га, :85:625:0062 площею 0.0177га, :85:625:0065 площею 0.0177 га, :85:625:0067 площею 0.0263 га, :85:625:0068 площею 0.0177 га, :85:625:0069 площею 0.0159 га, :85:625:0070 площею 0.0263 га, :85:625:0071 площею 0.0147 га, :85:625:0072 площею 0.0177 га, :85:625:0073 площею 0.177 га, :85:625:0074 площею 0.0236 га, за адресою: АДРЕСА_2, АДРЕСА_1 та на об`єкт незавершеного будівництва загальною площею 669 квадратних метрів (0,069 га), які розташовані за адресою АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , із забороною на час досудового розслідування відчужувати, розпоряджатись та користуватись вказаним майном будь-яким особам, - залишити без змін, а апеляційну скаргу представника власників майна ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , благодійної організації «ПЕЧЕРСЬКИЙ ФОНД РЕГІОНАЛЬНОГО РОЗВИТКУ» - адвоката ОСОБА_5 , - без задоволення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

_____________ _________________ _______________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Справа № 11-сс/824/628/2024 Категорія ст. 170 КПК України

Унікальний № 756/12983/23

Слідчий суддя суду 1-ї інстанції: ОСОБА_9

Доповідач: ОСОБА_1