ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 553/52/18 Номер провадження 11-кп/814/1666/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2024 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого суддіОСОБА_2
суддів: за участю: секретаря судового засідання прокурора захисника обвинуваченогоОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні судове провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_9 на ухвалу Ленінського районного суду м. Полтава від 22 травня 2024 року,

в с т а н о в и л а :

Цією ухвалою в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 10 серпня 2017 року за №0000378, задоволено клопотання прокурора та продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, а саме до 20 липня 2024 року, обвинуваченому

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю та проживаючому за адресою: АДРЕСА_1 .

Вирішено питання про запобіжні заходи обвинуваченим ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , судове рішення щодо яких не оскаржується.

Приймаючи таке рішення щодо ОСОБА_9 , місцевий суд урахував: наявність ризиків, передбачених п.п.1, 3, 4, 5 ч.1 ст.177 КПК України, які не зменшились, а саме те, що обвинувачений може: переховуватись від суду, незаконно впливати на свідків, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, учинити інше кримінальне правопорушення, обставини й тяжкість інкримінованих ОСОБА_9 кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.296, ч.2 ст.15 п.7 ч.2 ст.115, ч.1 ст.121 КК України, особу обвинуваченого та неможливість інших більш м`яких запобіжних заходів запобігти вказаним вище ризикам.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_9 просить скасувати ухвалу Ленінського районного суду м. Полтава від 22 травня 2024 року та постановити нову ухвалу, якою застосувати йому запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання. Свої вимоги мотивує тим, що суд першої інстанції не врахував те, що стороною обвинувачення не доведено наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, та неможливість застосування більш м`яких запобіжних заходів, щоб забезпечити його (обвинуваченого) належну процесуальну поведінку, який не вчиняв і не має наміру вчиняти дії щодо перешкоджання кримінальному провадженню, тривалий час перебуває під вартою, а внаслідок пасивної поведінки органу прокуратури в ході судового розгляду досліджено лише невелику частину доказів; тяжкість обвинувачення сама по собі не є підставою для продовження йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ заслухала суддю-доповідача, думку обвинуваченого та його захисників на підтримку апеляційної скарги, заперечення прокурора проти апеляційної скарги, перевірила матеріали судового провадження, обговорила доводи апеляційної скарги та дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Статтею 404 КПК України регламентовано, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Ухвала місцевого суду щодо ОСОБА_10 та ОСОБА_11 учасниками провадження не оскаржується, а тому відповідно до ст.404 КПК України в цій частині зазначене судове рішення в апеляційному порядку не переглядається.

Згідно зі ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст.177, 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому, наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

За приписами ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Окрім того, при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Відовідно до ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України, крім випадків, передбачених ч.5 ст.176 КПК України.

За змістом ст.199 КПК України, розглядаючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та умови, за яких таке продовження можливе й виправдане.

Ризиком же в контексті кримінального провадження є певна обґрунтована ступінь ймовірності того, що обвинувачений вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що органом досудового розслідування ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні ним кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.296 КК України грубого порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю (хуліганства), вчиненого групою осіб, із застосуванням вогнепальної зброї, іншого предмета, спеціально пристосованого та заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень; грубого порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю (хуліганства), із застосуванням іншого предмета, заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень; ч.2 ст.15 п.7 ч.2 ст.115 КК України закінченого замаху на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині (умисне вбивство), з хуліганських мотивів; ч.1 ст.121 КК України умисного тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння (умисного тяжкого тілесного ушкодження).

Суд першої інстанції, продовжуючи строк тримання під вартою обвинуваченого, оцінив у сукупності обставини, що враховуються при розгляді клопотання про продовження строку тримання під вартою, передбачені ст.ст.177, 183, 197, 199 та 331 КПК України, та продовжив ОСОБА_9 зазначений запобіжний захід.

Сама ж необхідність застосування обвинуваченому запобіжного заходу в апеляційній скарзі не оспорюється.

Разом з цим, під час вирішення клопотання прокурора місцевий суд правильно встановив, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти ризикам, передбаченим п.п.1, 3, 4, 5 ч.1 ст.177 КПК України, які не зменшились, а саме те, що обвинувачений може: переховуватись від суду, незаконно впливати на свідків, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, учинити інше кримінальне правопорушення, врахувавши обставини й тяжкість інкримінованих ОСОБА_9 кримінальних правопорушень, що відповідно до ст.12 КК України є особливо тяжким (ч.2 ст.15 п.7 ч.2 ст.115 КК України) і тяжкими (ч.4 ст.296, ч.1 ст.121 КК України) злочинами, особу обвинуваченого, який раніше притягувався до кримінальної відповідальності, неодружений та не має міцних соціальних зв`язків.

Усупереч твердженням сторони захисту, встановлені під час розгляду клопотання й апеляційної скарги обставини в їх сукупності не свідчать про наявність у ОСОБА_9 міцних соціальних зв`язків, що могли би слугувати достатнім стримуючим фактором для забезпечення його належної процесуальної поведінки.

Суд апеляційної інстанції ураховує те, що обвинувачений має: місце проживання, родину, не перебуває на спеціальних обліках у медичних закладах, однак ці дані не спростовують висновки суду першої інстанції про неможливість запобігти наведеним вище ризикам у разі незастосування ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з огляду на всі обставини провадження, що мають правове значення при вирішенні питання про запобіжний захід, у їх сукупності.

Так, відповідно до ст.178 КПК України, враховуючи доведеність ряду таких, що не змінились і не зменшились ризиків, передбачених п.п.1, 3, 4, 5 ч.1 ст.177 КПК України, обставини вчинення інкримінованих ОСОБА_9 умисних особливо тяжкого й тяжких злочинів у стані алкогольного сп`яніння, пов`язаних, зокрема, з посяганням на життя потерпілого шляхом вчинення замаху на його вбивство, заподіянням іншому потерпілому тяжких тілесних ущкоджень, грубим порушенням громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства та з особливою зухвалістю, застосуванням у процесі злочинної діяльності вогнепальної зброї та металевої бити, що має надзвичайно високий ступінь суспільної небезпеки, дані про особу обвинуваченого в їх сукупності, на думку колегії суддів, лише такий запобіжний захід як тримання під вартою здатен забезпечити належну процесуальну поведінку ОСОБА_9 , що виключає можливість обрання останньому більш м`якого запобіжного заходу, в тому числі й особистого зобов`язання, про що йдеться в апеляційній скарзі.

Пунктом 1 ч.4 ст.183 КПК України передбачено, що суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені ст.ст.177 та 178 КПК України, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства.

ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого й тяжкого злочинів із застосуванням насильства.

З огляду на викладене вище та враховуючи встановлені судом ризики, передбачені п.п.1, 3, 4, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, які не зменшились, наведені вище обставини, передбачені ст.178 КПК України, то невизначення судом першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали розміру застави обвинуваченому є правильним.

Твердження захисника ОСОБА_8 , які пов`язані з необхідністю здійснення оцінки доказів із точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності, для вирішення питання про визнання особи, яка притягається до кримінальної відповідальності, винуватою чи невинуватою у вчиненні інкримінованих їй злочинів за конкретних обставин, викладених в обвинувальному акті, позбавлені підстав, оскільки виходять за межі процесуальних повноважень суду апеляційної інстанції при апеляційному перегляді ухвали суду про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та підлягають вирішенню судом за результатами розгляду кримінального провадження по суті.

Що стосується посилань захисника на позбавлення права ОСОБА_9 на мобілізацію до ЗС України, то вони також позбавлені підстав. Наразі будь-які відомості щодо надходження до установи попереднього ув`язнення, органу прокуратури чи суду запиту органу, який здійснює оборону України, про доцільність мобілізації обвинуваченого, є відсутніми. На думку колегії суддів, висока суспільна небезпека та конкретні обставини інкримінованих ОСОБА_9 дій по вчиненню тяжких та особливо тяжкого злочину, один з яких, до того ж, пов`язаний із спричиненням групою осіб шкоди здоров`ю потерпілим внаслідок стрільби зі зброї, з урахуванням того, що обвинувачений не має міцних соціальних зв`язків, раніше притягувався до кримінальної відповідальності, дають підстави стверджувати про наявність ризиків вчинення останнім дій по ухиленню від виконання рішень, а також продовження протиправних дій, які створять загрозу суспільству, в умовах воєнного стану, після звільнення його з установи попереднього ув`язнення. Про зазначене вище додатково свідчить і те, що законодавцем у ст.616 КПК України виключено можливість скасування запобіжного заходу для проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, для осіб, яким інкриміновано, в тому числі, вчиненні злочину, передбаченого ст.115 КК України, як і ОСОБА_9 .

Колегія суддів ураховує тривалий термін перебування під вартою обвинуваченого, проте судовий розгляд до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою наразі неможливо завершити, а застосування інших більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку ОСОБА_9 та запобігти встановленим вище ризикам.

Між тим, колегія суддів, з огляду на положення ст.28, ч.1 ст.318 КПК України й ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод уважає за необхідне звернути увагу місцевого суду на дотримання розумних строків розгляду цього кримінального провадження та вжиття заходів щодо дотримання наведених вище вимог міжнародного й національного законодавства.

Отже, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст.376, 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без задоволення, а ухвалу Ленінського районного суду м. Полтава від 22 травня 2024 року щодо ОСОБА_9 - без зміни.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4