Справа № 191/359/15-к
Провадження № 1-кп/191/225/20
У Х В А Л А

іменем України

03 квітня 2024 року м. Синельникове

Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участю секретаря ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

потерпілого ОСОБА_4

обвинуваченого ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засідання в залі суду м. Синельникове Дніпропетровської області кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001493 від 07.08.2014, стосовно

ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в смт.Роздори Синельниківського району Дніпропетровської області, громадянина України, з вищою освітою, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.191 КК України,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_5 обвинувачується в тому, що він, згідно Статуту Селянського (фермерського) господарства « ОСОБА_6 » був офіційно призначеним на посаду голови СФГ « ОСОБА_6 », що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , тобто був службовою особою, яка наділена організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими функціями, в обов`язки якого, згідно Статуту, входить керівництво діяльністю Господарства, вирішення питань фінансово-господарської діяльності Господарства. В ході здійснення фінансово-господарської діяльності СФГ « ОСОБА_6 » 23 жовтня 2013 року головою Господарства ОСОБА_5 було укладено договір складського зберігання зерна № 1/10 з фізичного особою ОСОБА_4 , згідно якого ОСОБА_5 за Актом прийому-передачі зерна від 23 жовтня 2013 року прийняв від ОСОБА_4 на зберігання 39 тон 670 кг зерна соняшника та зобов`язався у встановлений строк повернути його поклажодавцеві ОСОБА_4 , а саме до 01 квітня 2014 року. Також в п.16 договору складського зберігання №1/10 від 23 жовтня 2013 року було вказано, що зерновий склад не має права на розпоряджання зерном соняшника.

В період часу з 23 жовтня 2013 року по 25 листопада 2013 року, у невстановлений слідством час, голова СФГ « ОСОБА_6 » ОСОБА_5 , маючи умисел на розтрату чужого майна, умисно, шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, розтратив отримане від тримане ОСОБА_4 на зберігання насіння соняшника в кількості 39 тон 670 кг, яке в подальшому переробив на олію, якою розпорядився на власний розсуд. Згідно довідки Дніпропетровської торгівельної палати від 28 жовтня 2014 року № 1461/07-08, станом на 25 жовтня 2013 року, вартість насіння соняшника складала 3350,00 гривень за одну тону, отже сума спричинених ОСОБА_5 . ОСОБА_4 матеріальних збитків складає 132 894,50 гривень.

Умисні дії ОСОБА_5 , які виразилися у розтраті чужого майна шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, кваліфікуються за ч.2 ст.191 КК України.

Обвинувачений ОСОБА_5 у судовому засіданні заявив клопотання про звільнення його від кримінальної відповідальності за ч.4 ст.191 КК України у зв`язку з тим, що на даний час закінчилися строки притягнення його до кримінальної відповідальності, просив закрити справу.

Прокурор ОСОБА_3 у судовому засіданні не заперечував проти задоволення клопотання обвинуваченого.

Потерпілий ОСОБА_4 у судовому засіданні проти закриття кримінального провадження не заперечував.

Суд, розглянувши клопотання обвинуваченого, заслухавши думку прокурора та потерпілого, вважає, що клопотання підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Статтею 44 КК України передбачено, що особа, яка вчинила кримінальне правопорушення, звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених цим Кодексом.

Кримінальне правопорушення за ч.4 ст.191 КК України, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_5 , належить до тяжкого злочину та передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили, минули певні строки, зокрема десять років у разі вчинення тяжкого злочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 285 КПК України особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених Законом України про кримінальну відповідальність.

Пункт 1 ч. 2 ст. 284 КПК України передбачає, що кримінальне провадження закривається судом у зв`язку із звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Частиною 4 ст. 286 КПК України передбачено, що якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.

Відповідно до ч. 3 ст. 288 КПК України суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Згідно з п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» №12 від 23 грудня 2005 року, особа підлягає звільненню від кримінальної відповідальності за ст. 49 КК України, якщо з дня вчинення нею злочину до набрання вироком законної сили минули певні строки давності і вона не ухилялася від слідства або суду та не вчинила нового злочину середньої тяжкості, тяжкого чи особливо тяжкого.

Верховний Суд у постанові від 19 вересня 2019 року по справі № 350/1218/16-к зазначив, що відповідно до положень ст. 49 КК України визначено матеріально-правові підстави та умови для звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності. Так, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минули зазначені у законі строки (ці строки диференційовані залежно від тяжкості вчиненого злочину); протягом цих строків особа не вчинила нового злочину середньої тяжкості, тяжкого або особливо тяжкого злочину (перебіг давності не перерваний); особа не ухилялася від досудового слідства або суду (перебіг давності не зупинявся); законом не встановлено заборону щодо застосування давності до вчиненого особою злочину.

Відповідно до обвинувального акту, кримінальне правопорушення за ч.4 ст.191 КК України, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_5 , вчинено в період часу з 23 жовтня 2013 року по 25 листопада 2013 року. Таким чином, з дня вчинення кримінального правопорушення за ч.4 ст.191 КК України минуло більше десяти років. Від явки до органів слідства, прокуратури та суду ОСОБА_5 не ухилявся та не переховувався, а строки давності притягнення до кримінальної відповідальності за кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст.191 КК України, не зупинялися та не переривалися, а також обвинувачений не притягався до кримінальної відповідальності.

Тобто, вищенаведені обставини свідчать, що строк притягнення ОСОБА_5 до кримінальної відповідальності за ч.4 ст.191 КК України закінчився.

Також слід зазначити, що у постанові Верховного Суду від 12 грудня 2018 року по справі № 462/7282/14-к зазначено, що визнання підозрюваним, обвинуваченим своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення як обов`язкової умови такого звільнення кримінальним процесуальним законом не передбачено. Відповідно до положень ст. 63 Конституції України та ст. 18 КПК України жодну особу не може бути примушено визнати свою вину у вчиненні кримінального правопорушення або примушено давати пояснення чи показання, які можуть стати підставою для її підозри або обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення. Виходячи з цих положень закону визнання винуватості є правом, а не обов`язком підозрюваного, обвинуваченого, а отже, невизнання вказаними особами своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення за наявності їхньої згоди на звільнення від кримінальної відповідальності не може бути перешкодою в реалізації ними свого права на таке звільнення та правовою підставою для відмови судом у задоволенні заявленого клопотання. Передбачений законом (ст. 49 КК України) інститут звільнення підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності не пов`язує такого звільнення з визнанням ними своєї винуватості у вчиненні злочину. Аналогічний висновок викладений і у Постановах ВС від 12 листопада 2019 року по справі № 566/554/16-к, від 26 березня 2020 року по справі № 730/67/16-к.

Крім того, у Постанові ВС від 11 листопада 2020 року по справі № 455/229/17 зазначено, що дотримання умов, передбачених ст. 49 КК України, є безумовною й обов`язковою для суду підставою щодо звільнення особи від кримінальної відповідальності, навіть у разі невизнання вини останньою.

Після заявленого обвинуваченим клопотання, суд, роз`яснивши обвинуваченому ОСОБА_5 суть пред`явленого йому обвинувачення, наслідки закриття провадження з нереабілітуючих підстав та право заперечувати проти закриття провадження, поза об`єктивним сумнівом переконався в істинності та добровільності його позицій щодо поданого клопотання, а також щодо надання ним згоди на звільнення його від кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК України.

Обвинувачений ОСОБА_5 після роз`яснення йому наслідків такого закриття при відсутності реабілітуючих обставин, наполягав на задоволенні клопотання, у зв`язку з чим суд вважає, що на підставі вищенаведених обставин клопотання підлягає задоволенню.

При вирішення питання щодо цивільного позову суд враховує Постанову Верховного Суду від 10 серпня 2021 року у справі №161/694/20, де зазначено, що закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності (п.1 ч.2 ст.284 КПК України) є нереабілітуючою підставою, а тому така особа не звільняється від обов`язку відшкодувати заподіяну її діями шкоду.

У разі постановлення ухвали про закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності заявлений у кримінальному провадженні цивільний позов по суті не вирішується, а залишається без розгляду. У такому випадку позивач вправі вирішити свої вимоги в порядку цивільного судочинства.

Таким чином, цивільний позов ОСОБА_4 про стягнення з ОСОБА_5 завданої злочином матеріальної шкоди суд вважає за необхідне залишити без розгляду, що не позбавляє потерпілого права звернутися до суду з зазначеним позовом в порядку цивільного судочинства.

Речові докази по справі відсутні.

Керуючись ст.49 КК України, ст. 285, 286, 314, 373, 374 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

Клопотання обвинуваченого задовольнити.

На підставі ст. 49 КК України звільнити ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності за ч.4 ст.191 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Кримінальне провадження №0001493 від 07.08.2014 за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.191 КК України, -закрити.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_4 залишити без розгляду.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду через Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом 7 (семи) днів з дня її проголошення.

Повний текст ухвали виготовлено 08 квітня 2024 року.

Суддя ОСОБА_1