Справа № 487/1282/22
Номер провадження № 1-кп/488/99/24

У Х В А Л А

27.03.2024 року

Корабельний районний суд міста Миколаєва

в складі колегії суддів:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у закритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві матеріали кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 156, ч.4 ст.152 КК України,-

В С Т А Н О В И В:

27.03.2024 р. у судовому засіданні прокурором, посилаючись на те, що наявні ризики, передбачені статтею 177 КПК України, такі як, можливість переховування обвинуваченого від органу досудового розслідування і суду, скоєння нового злочину, незаконного впливу на свідків і потерпілу, не зменшилися, заявлене клопотання про продовження відносно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Сторона захисту проти клопотання прокурора заперечувала, в обгрунтування чого послались на те, що підозра ОСОБА_8 не обгрунтована, ризики не доведені, обвинувачений не має наміру ухилятися від суду, має сталі соціальні зв`язки та постійне місце мешкання в Миколаєві, просили обрати обвинуваченому запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання. Поміж іншого, обвинувачений стверджував, що під час перебування під вартою стан його здоров`я погіршився, що перешкоджає його подальшому перебуванню під вартою.

Заслухавши думку сторін, дослідивши матеріали кримінального провадження, суд приходить до наступних висновків.

Згідно ухвали Корабельного районного суду м.Миколаєва від 08.02.2024 року, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_6 діє до 07.04.2024 року включно.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років, що передбачено п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України.

При прийнятті судового рішення, суд враховує вагомість доказів, що підтверджують обвинувачення; тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_6 у разі визнання його винуватим у кримінальних правопорушеннях, у вчиненні яких він обвинувачується; вік та стан здоров`я обвинуваченого; його соціальні зв`язки в місці його постійного проживання, наявність постійного місця проживання; відсутність судимостей у обвинуваченого.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні двох кримінальних правопорушень, один з них особливо тяжкий насильницький злочин, за який передбачено покарання від 10 до 15 років позбавлення волі (ч.4 ст.152 КК України), а також у вчиненні тяжкого злочину, санкція статті якого передбачає покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 8 років (ч. 2 ст. 156 КК України), у зв`язку з чим є всі підстави вважати, що тяжкість покарання, у разі визнання судом його винним, сама по собі є обставиною, яка може обумовити ризик переховування обвинуваченого від органів досудового розслідування, суду.

Про існування названого ризику також свідчить репутація обвинуваченого, який не одружений, дітей та родини не має, до затримання офіційно працевлаштований не був, постійного та стабільного джерела прибутку не мав, зареєстрований у Миколаївській області, постійного місця мешкання у м.Миколаєві не має та під час вчинення інкримінованих злочинів до затримання періодично проживав за місцем мешкання потерпілої ОСОБА_9 , у своєї матері, з якою дідусь потерпілої перебуває у цивільному шлюбі.

Інкриміновані злочини вчинено обвинуваченим за обтяжчуючих обставин - відносно малолітньої особи.

Відповідно до обвинувального акту, ОСОБА_6 вчиняв кримінальні правопорушення відносно онуки своєї співмешканки, неодноразово та систематично, що вказує на схильність обвинуваченого до вчинення кримінальних правопорушень сексуального характеру щодо неповнолітніх.

Таким чином, ризики, передбачені пунктами 1, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, своєї актуальності не втратили та продовжують існувати.

При обґрунтуванні рішення про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою слід враховувати вимоги статей 5, 6 Конвенції про захист прав людини щодо необхідності дотримання розумних строків тримання особи під вартою.

Ст.5 п.1 підпункт с Європейської конвенції про захист прав і основних свобод людини вказує, що кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, інакше ніж відповідно до процедури, встановленої законом і в таких випадках, як: законний арешт або затримання особи, здійснені з метою припровадження її до встановленого законом компетентного органу на підставі обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо є розумні підстави вважати за необхідне запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення.

Згідно з пунктом 36 Рішення ЄСПЛ по справі «Москаленко проти України» №37466/04 від 20.08.2010 р. Європейський суд з прав людини зазначив, що орган судової влади неодноразово посилалися на імовірність того, що до заявника може бути застосоване суворе покарання, враховуючи тяжкість злочинів, у скоєнні яких він обвинувачується. У цьому контексті ЄСПЛ нагадав, що суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину. Також ЄСПЛ зазначив що, враховуючи серйозність висунутих щодо заявника обвинувачень, державні органи могли виправдано вважати, що такий ризик існує.

Окрім цього, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Крім того, суд враховує, що злочини, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_6 , є злочинами проти статевої свободи та статевої недоторканості, що становить підвищену суспільну небезпеку. Тому, враховуючи наявні ризики, суд вважає доведеною ту обставину, що застосування більш м`якого запобіжного заходу у даному випадку не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

У зв`язку з чим, клопотання сторони захисту про зміну обвинуваченому запобіжного заходу на особисте зобов`язання, задоволенню не підлягає.

Будь-яких підстав, які б унеможливлювали застосування щодо обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в судовому засіданні не встановлено та сторонами не наведено.

Відтак, виключно у сукупності з усіма наведеними вище обставинами, для забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків та для запобігання спробам останнього переховуватися від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення, за відсутності доказів щодо неможливості тримання обвинуваченого під вартою, в тому числі за станом здоров`я, із врахуванням вимог щодо наявності наведеного вище ризиків, передбачених пунктами 1, 5 ч. ст. 177 КПК України, а також того, що судовий розгляд не може бути закінченим до спливу строку дії попередньої ухвали суду про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого, відсутності підстав для застосування іншого, більш м`якого запобіжного заходу, колегія суддів робить висновок про необхідність продовження обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу

До того ж, такий строк перебування обвинуваченого під вартою не можна визнати таким, що є свавільним або таким, що порушує принцип справедливої співрозмірності.

Суд застосовує таке обмеження права на свободу обвинуваченого ОСОБА_6 виходячи з потреб судового розгляду, який несе за собою великий суспільний інтерес, як суворий виняток із загального правила презумпції на користь свободи та гарантій недопущення свавільного затримання і тримання під вартою, які з огляду на практику Європейського суду з прав людини (зокрема рішення у справі «Нечипорук і Йонкало проти України») для суду залишається домінантним керівним принципом і в цьому випадку, враховуючи мету застосування запобіжного заходу - допровадження обвинуваченого до компетентного судового органу, як того вимагають справжні інтереси суспільства щодо повного, неупередженого та як можливо швидкого у продовж розумного строку проведення судового розгляду.

На підставі викладеного і керуючись ст. 176-178, 183, 331, КПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Клопотання прокурора задовольнити.

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 продовжити дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на строк до 60 (шістдесяти) діб, а саме до 26.05.2024 року включно.

У клопотанні обвинуваченого ОСОБА_6 про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на особисте зобов`язання - відмовити за необгрунтованістю.

У відповідності до рішення Конституційного Суду України від 13 червня 2019 року № 4-р/2019 року, ухвала може бути оскаржена до Миколаївського апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення, що не зупиняє її виконання.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Суддя ОСОБА_2

Суддя ОСОБА_3