справа № 488/5158/23
провадження № 1-кп/488/169/24
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.04.2024 року місто Миколаїв, вулиця Доктора Самойловича, 29-А

Корабельний районний суд міста Миколаєва
у складі:
головуючого суддіОСОБА_1
за участю
секретаря:ОСОБА_2
прокурора:ОСОБА_3
обвинуваченого:ОСОБА_4
захисника обвинуваченого: потерпілої:ОСОБА_5 . ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , уродженець селища міського типу Єланець Вознесенського району Миколаївської області, громадянин України, українець, одружений, має на утриманні малолітню дитину - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , студент 5 курсу Харківського національного медичного університету, зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

у вчиненні кримінального проступку, передбаченого частиною 1 статті 125 КК України, -

ВСТАНОВИВ

14.11.2023 року, в ранковий час, приблизно о 06:00 годині, обвинувачений ОСОБА_4 , знаходячись за адресою: АДРЕСА_2 , вступив у суперечку із потерпілою ОСОБА_6 , в ході якої в нього виник протиправний умисел, спрямований на спричинення останній тілесних ушкоджень. Реалізуючи вказаний умисел, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій та передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки, обвинувачений умисно наніс рукою не менше ніж чотири удари в обличчя та область шиї потерпілої, а також, тримаючи в руці мобільний телефон, наніс по голові потерпілої не менше ніж три удари, спричинивши їй тілесні ушкодження у вигляді синців, саден обличчя, правої вушної раковини, завушної ділянки справа, правої верхньої кінцівки, лівої нижньої кінцівки, крововиливів в ділянці шиї, забоїв м`яких тканин голови, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень (кожне).

Обвинувачений в ході судового засідання відмовився від надання показів по вказаному кримінальному провадженню, в судових дебатах заявив про невизнання ним вини у вчиненні кримінального правопорушення.

Незважаючи на таку позицію обвинуваченого, його вина у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення підтверджується іншими дослідженими судом доказами.

Так, потерпіла ОСОБА_6 повідомила суду, що обвинувачений є її чоловіком, шлюб між ними укладений 03.01.2023 року. 28.01.2023 року в них народилася дитина - ОСОБА_7 . Їх родина, тобто вона, обвинувачений та дитина постійно мешкали в домі вітчима обвинуваченого - свідка ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_2 з грудня 2022 року по 14.11.2023 року. Протягом 2023 року між потерпілою та обвинуваченим неодноразово виникали суперечки, в ході яких той застосовував до неї фізичне насильство.

Цього разу конфлікт з обвинуваченим тривав три дні до 14.11.2023 року включно. Так, обвинувачений просив потерпілу, щоб вона будила його, коли вночі встає годувати дитину. В перший день потерпіла будила обвинуваченого вночі, але останній вранці сказав, що він цього не пам`ятає та вдарив її, на наступний ранок все повторилось, обвинувачений також зранку підняв на неї руку, тому що вона його не розбудила. На третій день - 14.11.2023 року приблизно о 06:00 годині обвинувачений сказав їй, що та надто пізно його розбудила, з цього моменту почалась сварка, в ході якої обвинувачений бив потерпілу, наносячи їй удари, переважно до обличчю та голові. В результаті вказаних дій у потерпілої були синці на голові та на обличчі, рани на обличчі. Удари обвинувачений наносив кулаками, також завдав декілька ударів по вухам потерпілої мобільним телефоном, який тримав у руці. Щоб потерпіла не кричала, душив її руками та ковдрою, після чого на шиї потерпілої були крововиливи, також наносив тілесні ушкодження телефоном по руках і ногах потерпілої, але в основному бив по голові кулаками. Скільки точно ударів наніс обвинувачений, потерпіла не пам`ятає. В кімнаті протягом вказаного часу також знаходилась їх дитина. В якийсь момент сварки потерпіла стояла біля дитини, вони з обвинуваченим просто словесно сварились. В цей момент потерпіла побачила як повз їх кімнату проходив вітчим обвинуваченого і вибігла з кімнати. Вітчиму про те, що відбувалось в кімнаті потерпіла нічого не сказала, просто вийшла та він бачив, в якому стані була потерпіла, тому що вона була вся в синцях. Після цієї сварки потерпіла з обвинуваченим поговорили та домовились, що обвинувачений поїде до селища міського типу ОСОБА_10 до своєї матері, а потерпілу або забере її мати, або вона сама збереться та поїде до матері в село Воскресенське. Потерпіла почекала, поки обвинувачений поїде до своєї матері, викликала таксі та поїхала разом із дитиною до села Воскресенське до матері, розповіла їй все. До поліції потерпіла звернулась через декілька днів, оскільки їй треба було «відійти від того, що трапилось», вона знаходилась у дуже нервовому стані. Через декілька днів співмешканець матері, свідок ОСОБА_11 відвіз її до поліції, де їй видали направлення на проходження судово-медичної експертизи, потерпіла разом із співмешканцем матері поїхали до судово-медичного експерта. Обвинувачений через деякий час після конфлікту декілька разів намагався спілкуватися з потерпілою, телефонував їй, але вона не хоче з ним підтримувати зв`язок, наразі він не допомагає їх спільній дитині та не цікавиться її життям. На даний час потерпіла та обвинувачений зв`язок не підтримують, взагалі ніяк не спілкуються, потерпіла подала до суду заяву про розірвання шлюбу з обвинуваченим за місцем реєстрації обвинуваченого. Окрім того, потерпіла суду повідомила, що такі випадки, коли обвинувачений піднімав руку на неї, мали місце часто протягом року, однак вона про це нікому не говорила, тому що боялась та хотіла зберегти сім`ю, мала надію, що все зміниться.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 - чоловік матері обвинуваченого, суду повідомив, що обвинувачений з потерпілою постійно проживали разом в його будинку приблизно з грудня 2022 року - січня 2023 року, з потерпілою свідок перебував в нормальних відносинах, ніяких конфліктів не було. Восени 2023 року, дату точно не пам`ятає, зранку, приблизно о 08:00 годині, він збирався на роботу, коли вийшов зі своєї кімнати, до нього вийшла потерпіла, сказала, що вони з обвинуваченим посварилися, була у збудженому стані. Потім вийшов обвинувачений та сказав свідкові, що вони самі розберуться. За допомогою потерпіла до свідка не зверталася. В якому стані потерпіла вийшла з кімнати свідок не пам`ятає, тілесних ушкоджень на неї не бачив, оскільки був ранок, це була осінь та в домі було темно. Свідок запропонував потерпілій відвезти її до її матері, після чого почекав на першому поверсі будинку хвилин 15-20, ще раз запитав потерпілу, чи поїде вона до матері, але вона та обвинувачений сказали, що не поїде. Свідок поїхав на роботу, коли повернувся з роботи, то ні обвинуваченого, ні потерпілої в будинку вже не було. Після цього обвинувачений переїхав мешкати до своєї бабусі у смт Єланець. Раніше, протягом проживання із обвинуваченим та потерпілою в одному будинкові, свідок не чув та не бачив між ними конфліктів.

Свідок ОСОБА_12 - мати потерпілої, суду повідомила, що 14.11.2024 року о 14:00 годині їй подзвонила потерпіла та повідомила, що вони з обвинуваченим посварилися та запитала чи зможе свідок приїхати до неї, на що свідок відповіла, що приїде після роботи. Потім потерпіла ще раз зателефонувала свідкові та сказала, що не хоче залишатися в домі, де сталася сварка, після чого свідок запропонувала потерпілій приїхати до неї додому в село Воскресенське. Коли потерпіла приїхала додому до свідка в село Воскресенське, та ще була на роботі. Коли свідок повернулась додому, то побачила що потерпіла була вся у синцях на шиї, вухах, синці на руках та ногах, пояснила, що її побив обвинувачений, плакала. Через декілька днів після конфлікту, потерпіла разом зі співмешканцем матері звернулась до лікарні, до звернення у лікарню весь час знаходилась вдома з дитиною. Після обстеження в лікарні звернулася із заявою до поліції. Одразу як потерпіла приїхала до свідка додому, обвинувачений писав свідкові смс, вибачався за те, що побив її доньку, просив підняти слухавку та поговорити з ним, свідок трубку не піднімала та не відповідала на його смс. Обвинувачений потім телефонував ще один раз, свідок підняла слухавку і обвинувачений запитав у неї навіщо вона це робить, навіщо написала заяву до поліції, і також сказав, що все одно йому за це нічого не буде. На даний час обвинувачений не спілкується ані з потерпілою, ані з їх дитиною.

Свідок також повідомила, що коли приїжджала влітку до потерпілої з обвинуваченим в гості, то потерпіла, незважаючи на теплу погоду, була у кофті з довгим рукавом, потім побачила у доньки синці, спитала звідки вони, обвинувачений відповів, що потерпіла впала з велосипеда.

Свідок ОСОБА_11 суду повідомив, що є співмешканцем матері потерпілої, свідка ОСОБА_12 , особисто з обвинуваченим не знайомий. Восени, точніше не пам`ятає, коли він був на роботі, йому зателефонувала його співмешканка - мати потерпілої та запитала дозволу на те, щоб її донька приїхала до них додому, на що він погодився. Ввечері, коли повернувся додому з роботи, побачив в неї тілесні ушкодження на шиї, руках, голові, обличчі, потерпіла була синьо-жовтого та зеленого кольору, в набряках, гематомах. Потерпіла розповіла, що її побив її чоловік - обвинувачений. На другий чи третій день свідок після нічної зміни відвіз потерпілу до лікарні, а потім до поліції, де вона написала заяву та їй дали направлення до судово-медичного експерта. Обвинувачений після конфлікту приїжджав додому до свідка у село Воскресенське, хотів поговорити з потерпілою, але свідок йому не дозволив, після чого той більше не намагався зв`язатись з потерпілою.

Свідок ОСОБА_13 суду пояснила, що вона є сусідкою свідка ОСОБА_8 , в домі якого мешкали обвинувачений та потерпіла. Зазначила, що обвинуваченого знає в обличчя, а потерпілу бачила всього два рази за час їх мешкання по сусідству. Свідком саме цього конфлікту свідок не була, однак повідомила, що влітку 2023 року чула, як потерпіла в домі кричала: «Господи, спаси й допоможи», в цей час дуже голосно плакала дитина. Після свідок побачила як обвинувачений вийшов з дому та пішов. Зрозуміла, що це кричала потерпіла, тому що вони жили там разом з обвинуваченим та їх дитиною. Свідком інших конфліктних ситуацій не була. На даний час у будинку мешкає тільки ОСОБА_8 , обвинувачений та потерпіла там не мешкають.

Суд перевіряє показання допитаних потерпілої та свідків шляхом співставлення між собою та з іншими доказами.

Так, показання потерпілої узгоджуються із дослідженими судом письмовими доказами. Так, з інформації, що міститься у протоколі прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 16.11.2023 року (а.п. 36) вбачається, що у вказаний день, в ранковий час, потерпіла повідомила поліції про спричинення їй 14.11.2023 року тілесних ушкоджень обвинуваченим. Аналогічна інформація міститься у рапорті помічника чергового відділення поліції № 3 Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївської області від 16.11.2023 року, відповідно до якого вказана інформація надійшла на лінію 102 з Міської лікарні швидкої допомоги (а.п. 35) та у витязі з ЄРДР щодо кримінального провадження № 0000233 (а.п. 33).

З довідки, виданої черговим лікарем Міської лікарні швидкої медичної допомоги, вбачається, що 16.11.2023 року потерпілій поставлений діагноз «закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку -?, множинні підшкірні гематоми, садна голови, тіла, кінцівок» (а.п. 50). Відповідно до інформації, зазначеної у зворотному повідомленні лікарні швидкої медичної допомоги від 16.11.2023 року, у потерпілої виявлені садна м`яких тканин тулуба, зроблений висновок щодо наявності у неї струсу головного мозку, цефалгічного синдрому, множинних забоїв м`яких тканих голови (а.п. 49).

Відповідно до висновку експерта № 1040 від 20.11.2023 року у потерпілої наявні тілесні ушкодження у вигляді синців, саден обличчя та правої вушної раковини, завушної ділянки справа, правої верхньої кінцівки, лівої нижньої кінцівки, крововиливів в ділянці шиї, забоїв м`яких тканин голови, що могли утворитися від не менш ніж 10-12 ударних дій тупими твердими предметами, якими могли бути руки, ноги та інші предмети, з давністю утворення біля 3 діб до часу огляду. За ступенем тяжкості вказані тілесні ушкодження відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень (кожне).

Таким чином, вказані документи, що фіксують, у тому числі, наявність у потерпілої конкретних тілесних ушкоджень, час їх спричинення, узгоджуються між собою, не містять суттєвих суперечностей із показаннями потерпілої та свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_11 .

Окрім того, 17.11.2023 року за заявою потерпілої до матеріалів провадження долучені 8 фотознімків, на яких зафіксовані спричинені їй тілесні ушкодження (а.п. 37, 41-44).

Захисник обвинуваченого послався на недопустимість в якості доказів вказаних фотознімків, оскільки вони не містять на собі інформації щодо дати та часу їх створення, що унеможливлює встановлення їх відношення до подій спричинення обвинуваченим тілесних ушкоджень потерпілій.

Відповідно до частини 2 статті 298 КПК України, досудове розслідування кримінальних проступків (дізнання) здійснюється згідно із загальними правилами досудового розслідування, передбаченими КПК України, однак з урахуванням особливостей, визначених, зокрема, у главі 25 КПК України.

Однією з таких особливостей, як вбачається зі змісту статті 298-1 КПК України, є значне розширення процесуальних джерел доказування у кримінальному провадженні про кримінальні проступки у порівнянні з розслідуванням кримінальних проваджень про злочини. Так, процесуальними джерелами доказування, окрім визначених статтею 84 цього Кодексу, можуть бути пояснення осіб, результати медичного освідування, висновки спеціаліста, показання технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису.

За таких обставин суд не погоджується зі стороною захисту про недопустимість в якості доказу фотографій, що надані потерпілою дізнавачеві виключно з тих підстав, що вони не містять даних щодо дати та часу їх створення. На переконання суду, це не унеможливлює встановлення їх відношення до подій спричинення обвинуваченим тілесних ушкоджень потерпілій, а лише покладає на суд додатковий обов`язок ретельно перевірити вказаний доказ та інформацію, що він містить, шляхом співставлення з іншими доказами та на підставі цього зробити остаточний висновок про його належність та допустимість, враховуючи, що надання таких роздрукованих фотографій потерпілою дізнавачеві не суперечить положенням статті 298-1 КПК України.

При цьому суд зазначає, що в ході судового засідання потерпіла, будучи попередженою про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, повідомила суду, що вказані фотознімки дійсно були зроблені у короткий період після спричинення їй 14.11.2023 року тілесних ушкоджень обвинуваченим, на них зафіксовані спричинені їй останнім тілесні ушкодження. Видимі на фотознімках тілесні ушкодження узгоджуються за видами, кількістю та локалізацією із тими, що вказані у інших досліджених судом доказах, зокрема у висновку експерта від № 1040 від 20.11.2023 року (а.п. 46-48), зворотному повідомленні лікарні швидкої медичної допомоги від 16.11.2023 року (а.п. 49), довідці, виданої черговим лікарем Міської лікарні швидкої медичної допомоги (а.п. 50).

За таких обставин суд вважає, що вказаний доказ є допустимим та має бути врахований судом при вирішенні справи по суті.

В ході огляду предмету 20.11.2023 року був оглянутий належний свідкові ОСОБА_12 мобільний телефон, при цьому в застосунку соціальної мережі «Вайбер», наявний діалог з користувачем мобільного номера НОМЕР_2 , який підписаний як « ОСОБА_14 » та містить, зокрема, повідомлення від 17.11.2023 року наступного змісту: ОСОБА_15 , по-перше я вибачаюсь за те, що підняв руку на вашу доньку, мені за це дуже соромно і я більше ніколи такого собі не дозволю. Можна вам зателефонувати?» та три пропущені дзвінки (а.п. 51-52).

Роздруківки фотографій змісту мобільного телефону свідка ОСОБА_12 , що приєднанні до протоколу її допиту в якості свідка, а також ті, що відображені у протоколі огляду вказаного мобільного телефона (а.п. 51-52) на думку захисника обвинуваченого, також підлягають визнанню судом недопустимим, оскільки вказаний протокол складено із істотними порушеннями процесуального закону, а самі фотографії також не містять відбитків дати та часу їх створення. Протокол допиту свідка ОСОБА_12 при цьому на дослідження суду не надавався, суд не розглядає його в якості доказу.

Допитана з приводу вказаних обставин свідок додатково повідомила суду, що вказаним номером телефону ( НОМЕР_2 ) користувався обвинувачений, вказані фотографії дійсно зроблені з її телефона, однак пізніше обвинувачений видалив зазначений діалог із застосунку, що дозволяє зробити застосунок «Вайбер», тому його відображення в телефоні на даний час немає.

Саме ці фотографії пересилалися нею дізнавачеві та були ним зафіксовані у протоколі огляду предмету, що досліджений судом. Про свою згоду із змістом протоколу потерпіла повідомила як на стадії досудового розслідування, поставивши під ним підпис, так і в ході судового розгляду, підтвердивши достовірність інформації, що в ньому викладена.

З урахуванням показань свідка ОСОБА_12 про те, що вказані фотографії дійсно зроблені з її телефона, їх зміст відповідає дійсності та вірно відображений у протоколі огляду мобільного телефона, суд, відповідно до вищенаведених положень статті 298-1 КПК України, вважає даний доказ допустимим.

Окрім того, захисник обвинуваченого - адвокат ОСОБА_5 заявив про недопустимість й інших доказів. Так, на думку захисника, недопустимим доказом є протокол допиту потерпілої від 17.11.2023 року, адже вказана дія проведена ОСОБА_16 , який не уповноважений на проведення таких дій.

Суд вважає за необхідне зазначити, що вказаний протокол допиту не був предметом дослідження в судовому засіданні, оскільки дослідження змісту допиту призвело би до порушення принципу безпосередності дослідження доказів, зокрема, показань потерпілої. При цьому стороною обвинувачення не заперечувалося, що такий допит дійсно був проведений 17.11.2023 року саме ОСОБА_16

З постанови про призначення дізнавача від 17.11.2023 року (а.п. 34) та з витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні № 0000233 (а.п. 33) вбачається, що досудове розслідування здійснюється дізнавачем ОСОБА_17 . У той же час, органом що здійснює досудове розслідування цими же документами визначений підрозділ (сектор) дізнання відділення поліції № 3 Миколаївського районного управління поліції ГУНП в Миколаївській області, а обов`язки начальника вказаного сектору, виконував саме ОСОБА_16 , який й підписав постанову про призначення дізнавача у якості керівника органу дізнання.

За таких обставин суд не може погодитися із думкою сторони захисту про недопустимість вказаного доказу, адже він був отриманий органом досудового розслідування - сектором дізнання ВП № 3 Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області шляхом реалізації своїх повноважень, передбачених КПК України для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень.

При цьому стороною захисту не доведено, що проведення такого допиту саме виконуючим обов`язки начальника сектору дізнання ОСОБА_16 призвело до порушення, а тим більше, до істотного порушення прав та свобод обвинуваченого.

Окрім того, захисник вказує на недопустимість показань свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , що надані ними в ході їх допиту на стадії досудового розслідування та в суді, оскільки вони являють собою показання з чужих слів (зі слів потерпілої).

По-перше, суд зазначає, що лише частина показань свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_11 є показаннями з чужих слів, а саме ті їх показання, що стосуються факту спричинення потерпілій тілесних ушкоджень саме потерпілим у вказані дату та час.

Інша частина їх показань, що стосується їх безпосередніх дій та їх спілкування, зокрема із обвинуваченим та потерпілою після спричинення останній тілесних ушкоджень, взагалі не має ставитися саме з цієї підстави під сумнів.

По-друге, відповідно до статті 97 КПК України суд має право визнати допустимим доказом показання з чужих слів незалежно від можливості допитати особу, яка надала первинні пояснення, у виняткових випадках, якщо такі показання є допустимим доказом згідно з іншими правилами допустимості доказів.

При прийнятті цього рішення суд зобов`язаний враховувати:

-значення пояснень і показань, у випадку їх правдивості, для з`ясування певної обставини і їх важливість для розуміння інших відомостей

-інші докази щодо питань, передбачених пунктом 1 цієї частини, які подавалися або можуть бути подані;

-обставини надання первинних пояснень, які викликають довіру щодо їх достовірності;

-переконливість відомостей щодо факту надання первинних пояснень;

-складність спростування пояснень, показань з чужих слів для сторони, проти якої вони спрямовані;

-співвідношення показань з чужих слів з інтересами особи, яка надала ці показання;

-можливість допиту особи, яка надала первинні пояснення, або причини неможливості такого допиту.

При цьому суд приходить до висновку, що показання вказаних свідків дійсно мають значення для з`ясування обставин спричинення потерпілій тілесних ушкоджень та відзначає їх узгодженість із іншими, окрім показань потерпілої, дослідженими судом доказами, зокрема медичними документами та висновком експерта. Обставини, за яких відбулося надання первісних пояснень потерпілою не викликають у суду підстав їм не довіряти, сам факт надання свідкам потерпілою таких пояснень 14.11.2023 року також не викликає сумнівів.

Окремо суд вважає за необхідне вказати про співвідношення показань з чужих слів з інтересами особи, яка надала ці показання. Дійсно, інтереси свідків, які є матір`ю потерпілої та співмешканцем матері потерпілої, безумовно полягають в захисті близької їм особи. У той же час, їх показання узгоджуються не тільки між собою та з показаннями потерпілої, але й проаналізованими судом вище письмовими доказами, що свідчить про їх достовірність.

Щодо складності спростування таких показань з чужих слів для сторони, проти якої вони спрямовані, то суд зазначає, що скориставшись своїм безумовним право на відмову від дачі показань, обвинувачений самостійно обрав позицію неспростування представлених суду прокурором доказів шляхом їх заперечення у своїх показаннях, яким суд би теж міг надати оцінку.

За таких обставин суд вважає доводи захисника щодо недопустимості показань свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_11 спростованими.

Таким чином, проаналізувавши показання допитаних потерпілої, свідків та інші досліджені докази, перевіривши їх шляхом співставлення між собою, суд приходить до наступних висновків.

Показання потерпілої, свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_11 є послідовними, не містять суттєвих суперечностей, їх деталізація відповідає періоду, що минув з моменту вчинення кримінального правопорушення, що дозволяє суду зробити висновок про їх повноту, відвертість, достовірність та можливість їх покладення у основу вироку відносно обвинуваченого.

Показання свідка ОСОБА_13 також не викликають сумнівів у суду, у той же час, не містять інформації, яка стосувалася би подій, що відбулися 14.11.2023 року.

Аналізуючи показання свідка ОСОБА_8 , суд вважає за необхідне зауважити наступне. Відповідаючи, мабуть, на головне адресоване до нього запитання відносно наявності у потерпілої вранці 14.11.2023 року тілесних ушкоджень, свідок, очевидно, уникнув відповіді на нього, заявивши, що не бачив у потерпілої тілесних ушкоджень, бо був ще темний час доби. Таким чином, свідок не надав суду інформації щодо наявності або відсутності вказаних тілесних ушкоджень. З урахуванням проживання свідка в будинку, обладнаного штучним освітленням, його віку, професійного досвіду (є професійним лікарем), його обізнаності про конфлікт обвинуваченого та потерпілої в цей день, вказана відповідь не може бути визнана судом повною та відвертою, а тому суд не може визнати показання свідка такими, що спростовують показання потерпілої в частині наявності у неї тілесних ушкоджень вже зранку 14.11.2023 року.

При цьому суд не може не враховувати близькі або родинні стосунки між обвинуваченим та свідком ОСОБА_8 , з одного боку, між потерпілою та свідками ОСОБА_12 , ОСОБА_11 з іншого боку. Вказаній обставині судом приділена достатня увага, доводи щодо надання переваги показанням одних учасників провадження (потерпілої, свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_11 ) перед показаннями інших (свідок ОСОБА_8 ) викладені вище.

Стороною захисту не наведено доводів, які б свідчили про наявність у потерпілої та свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_11 підстав оговорювати обвинуваченого.

Позицію обвинуваченого, що полягає у відмові від дачі будь-яких показань суд сприймає як обраний ним спосіб захисту, що є безумовним правом обвинуваченого. У той же час суд приходить до висновку, що такий захист викликаний бажанням уникнути відповідальності за скоєне кримінальне правопорушення (кримінальний проступок).

Таким чином, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх шляхом аналізу досліджених в судовому засіданні доказів, суд вважає доказаною поза розумним сумнівом вину обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального проступку. Дії обвинуваченого, тобто умисне легке тілесне ушкодження, суд кваліфікує за частиною 1 статті 125 КК України.

Вивченням особистості обвинуваченого встановлено, що він повнолітній, раніше не судимий (а.п. 53), студент 5 курсу Харківського національного медичного університету, одружений із потерпілою, має на утриманні неповнолітню дитину - ОСОБА_7 , 28.01.023 року, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває (а.п.54-46), за місцем мешкання дільничним офіцером поліції характеризується посередньо (а.п. 60), а за місцем навчання - позитивно (а.п. 57).

Призначаючи покарання, суд враховує ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, яке відноситься до кримінальних проступків, сукупність усіх обставин, що характеризують дане кримінальне правопорушення, яке є умисним, насильницьким. особистість обвинуваченого, про що детально вказано вище.

При цьому, розмірковуючи над видом покарання, що має бути призначений обвинуваченому, суд приходить до висновку, що найменш суворий вид покарання, що передбачений санкцією частини 1 статті 125 КК України, а саме штраф, не буде достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Таким чином, суд доходить до висновку про призначення обвинуваченому покарання у вигляді громадських робіт, на строк, що буде достатнім не тільки для покарання, а й виправлення обвинуваченого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як ним, так і іншими особами.

На підставі викладеного, керуючись статтями 370, 374 КПК України, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального проступку, передбаченого частиною 1 статті 125 КК України та призначити йому покарання у вигляді громадських робіт на строк 120 (сто двадцять) годин.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Копію вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учасникам судового провадження, які не були присутні в судовому засіданні.

Вирок може бути оскаржений до Миколаївського апеляційного суду через Корабельний районний суд міста Миколаєва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо апеляційну скаргу не подано, то вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги, вирок, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя ОСОБА_1