Справа № 136/327/18
провадження №1-кп/136/14/22
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2024 року м. Липовець

Липовецький районний суд Вінницької області

в складі головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Липовець обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000068 від 06.03.2017, про обвинувачення

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , освіта неповна середня, не одруженого, непрацюючого, в силу ст..89 КК України раніше не судимого, у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.185, ч.2 ст.185 КК України,

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , українця, громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_2 , освіта середня спеціальна, не одруженого, непрацюючого, раніше не судимого, у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.185, ч.2 ст.185 КК України,

за участю сторін кримінального провадження

з боку обвинувачення

прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

з боку захисту:

обвинувачених ОСОБА_3 , ОСОБА_4

захисників - адвокатів ОСОБА_7 , ОСОБА_8

ВСТАНОВИВ:

05.01.2017 близько 16:00 години, ОСОБА_3 спільно із ОСОБА_4 , маючи умисел на крадіжку чужого майна, діючи з корисливих мотивів, з метою незаконного особистого збагачення, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків, приїхали на транспортному засобі марки «ГA3 24» державний номерний знак НОМЕР_1 до неогородженої та не охоронюваної території МПП "Альтаір", що знаходиться в АДРЕСА_3 . Реалізовуючи свій злочинний умисел до кінця, ОСОБА_3 разом із ОСОБА_4 , шляхом вільного доступу, зайшли до напівзруйнованого приміщення з виробництва цегли, звідки шляхом демонтажу здійснили крадіжку двох металевих валів (барабанів) стрічкового конвеєра вартістю 5070 грн. 42 коп.

Такі умисні дії ОСОБА_3 та ОСОБА_4 кваліфіковано за ч.2 ст.185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), за кваліфікуючою ознакою крадіжка, вчинена за попередньою змовою групою осіб.

Крім цього, 03.03.2017 о 17:00 годині, ОСОБА_3 спільно із ОСОБА_4 , маючи умисел на крадіжку чужого майна, діючи з корисливих мотивів, з метою незаконного особистого збагачення, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків, повторно прийшли до неогородженої та не охоронюваної території МПП "Альтаір", що знаходиться в АДРЕСА_3 . Реалізовуючи свій злочинний умисел до кінця, ОСОБА_3 разом із ОСОБА_4 шляхом вільного доступу, зайшли до напівзруйнованого приміщення з виробництва цегли, звідки повторно шляхом демонтажу здійснили крадіжку двох металевих валів (барабанів) стрічкового конвеєра вартістю 5177 грн. 47 коп.

Такі умисні дії ОСОБА_3 та ОСОБА_4 кваліфіковано за ч.2 ст.185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), за кваліфікуючою ознакою крадіжка, вчинена повторно за попередньою змовою групою осіб.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 свою винуватість у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень не визнав. Суду показав, що дати та часу він не пам`ятає, коли ОСОБА_4 звернувся до нього з проханням допомогти погрузити метал, на що він погодився. Вони поїхали на транспортному засобі, який належав ОСОБА_4 , марки якого він не пам`ятає, в лісопосадку, що в АДРЕСА_1 . У посадці вони забрали метал, він був круглої форми, його вигляд, вагу, якісь індивідуальні особливості не пам`ятає, вони його погрузили до транспортного засобу та завезли на металоприймальний пункт в смт.Турбів, людину, яка його приймала не пам`ятає. Також в ході його допиту зазначив, що крадіжки металевих валів із цегельного заводу, що в АДРЕСА_3 , що йому інкримінується, із ОСОБА_4 не вчиняв. Слідчий експеримент за його участі був проведений під тиском працівників поліції, захисника було призначено у суді з першого ж судового засідання, свою позицію він йому озвучив, однак жодних скарг у ході досудового розслідування та судового розгляду ним не подавалось. В останньому слові ОСОБА_3 просив його виправдати.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 зазначив, що йому не відомо про події, про які йдеться в обвинувальному акті, крадіжки металевих валів із цегельного заводу разом із ОСОБА_3 він не вчиняв та до злочинів, про які вказано в обвинувальному акті не причетний, просив суд його виправдати.

Представник потерпілого Малого приватного підприємства «Альтаір» ОСОБА_9 , будучи повідомлений в установленому законом порядку за юридичною адресою підприємства, адресою його проживання, через сайт Судової влади України, жодного разу протягом часу якого кримінальне провадження перебувало на розгляді суду, не з`явився.

При цьому, за підписом представника потерпілого ОСОБА_9 до суду направлено заяву (том №3 а.м. к.п. 92), відповідно до якої він просив про розгляд кримінального провадження у його відсутність, зазначив, що МПП «Альтаір» заяви про вчинення кримінального правопорушення до правоохоронних органів не подавались, отож його оголошено потерпілим помилково, ніякої шкоди йому не спричинено.

Такій поведінці представника потерпілого суд надає оцінку, виходячи із судової практики щодо випадків вимушеного судового розгляду кримінального провадження, у зв`язку із неявкою потерпілого і констатує наступне.

Сторона обвинувачення, на яку відповідно до положень ч. 1 ст. 92 КПК України покладено обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 КПК України, повинна забезпечити явку потерпілих, показання яких могло мати ключове значення при доказуванні винуватості обвинувачених.

Верховний Суд у своїх постановах від 02.04.2019 (провадження N 51-5008км18), від 15.05.2019 (провадження N 51-8984км18) дійшов висновків про те, що якщо суд першої інстанції вжив усіх можливих і необхідних заходів для повідомлення потерпілих та забезпечення їх явки до суду, однак через неодноразову неявку до суду був позбавлений можливості провести їх допит для встановлення обставин події та причетності обвинуваченого, то у суду першої інстанції були підстави для ухвалення рішення з урахуванням наданих сторонами доказів, які він мав можливість безпосередньо дослідити в судовому засіданні. Так, хоча суд дійсно повинен створити необхідні умови для реалізації сторонами їх прав і обов`язків, але це не означає, що саме на суд покладено безумовний обов`язок забезпечити участь потерпілих, показання яких є ключовим доказом обвинувачення, оскільки доказування вини особи, а отже надання відповідних доказів суду, за законом є обов`язком сторони обвинувачення.

Суд зауважує, що постановою від 10.03.2017 до участі у справі в якості представника потерпілого МПП «Альтаір» було залучено ОСОБА_9 (том №4 а.с. 125), МПП "Альтаїр" та його представник були належним чином повідомлені про дату, час і місце проведення судових засідань, отже останній знав, що у суді здійснюється судовий розгляд вказаного кримінального провадження.

Європейський суд у справах людини у своїй практиці зазначає, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно виконувати процесуальні обов`язки (рішення у справах " ОСОБА_10 проти України" від 26.04.2007 п. 27, "Пономарьов проти України" від 03.04.2008 п. 41).

Суд вважає, що у даному випадку така поведінка потерпілого свідчить про відсутність зацікавленості у розгляді кримінального провадження, який будучи повідомленими про дату, час і місце судового розгляду, жодного разу не з`явився в судові засідання.

У подальшому, як сторона обвинувачення, так і сторона захисту відмовились від допиту в судовому засіданні представника потерпілого та така відмова була прийнята судом про що постановлено судом 07.12.2023 протокольну ухвалу.

У ході судового розгляду даного кримінального провадження було допитано свідків, про яких клопотала сторона обвинувачення.

Так, свідок ОСОБА_11 суду показав, що до 2012 року в АДРЕСА_3 , працював цегельний завод, де він займав посаду заступника директора заводу більше як 5 років, тому йому достовірно відомо, яке майно та приладдя було на території колишнього цегельного заводу. У подальшому цегельний завод було продано МПП «Альтаір» та за попередньою домовленістю із директором цього підприємства ОСОБА_12 він, ОСОБА_11 , здійснював за ним нагляд до 2020 року, наїжджаючи один чи два рази на тиждень до території. Завод був непрацюючим, територія заводу не була обгороджена, утім приміщення та майно було наявне, у тому числі обладнане металевими валами стрічкового конвеєра, моторами, тощо, які були у придатному до використання стані та мало перебувати на балансі колишнього цегельного заводу, бути передане на баланс нового покупця МПП «Альтаір» після його відчуження. Пам`ятає, що восени 2017 року, перебуваючи на металоприймальному пункті у інших справах, оскільки отримав інформацію про крадіжку моторів із цегельного заводу, разом із ОСОБА_13 , впізнав металеві вали із території цегельного заводу, розпитавши власника металоприймального пункту ОСОБА_14 , де він їх узяв, той повідомив, що їх привезли та здали хлопці на ім`я ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , яких він добре знає, останній із села Червона Трибунівка, вони привозили два рази вали на транспортному засобі « ОСОБА_17 », чорного кольору, він описав їх, оскільки вони неодноразово здавали металобрухт та були його клієнтами. У зв`язку із виявленим фактом крадіжки, він, повідомив працівників поліції про крадіжку із території цегельного заводу металевих валів. Після чого приїхав слідчий, його прізвища він не пам`ятає, у зв`язку із спливом значного проміжку часу та вони поїхали до осіб яких назвав «прийомщик по металу» (мовою оригіналу), а саме ОСОБА_3 , останній у ході спілкування із ними повідомив, що дійсно вони разом із ОСОБА_18 викрали металеві вали із цегельного заводу, які папери відбирались слідчим у ОСОБА_3 він не звертав уваги, оскільки це належить до компетенції слідчого, пояснення слідчий у ОСОБА_3 відбирав у його присутності. У подальшому вони поїхали до хлопця на ім`я ОСОБА_16 , у якого слідчий також відбирав пояснення, останній повідомив, що вони із ОСОБА_3 вчинили крадіжку металевих валів, інших деталей повідомлених останнім не пам`ятає.

Також ОСОБА_11 зазначив, що огляд території колишнього цегельного заводу, проводився за його присутності, речі при цьому слідчим не вилучались, а лише зафіксовано було відсутність металевих валів за їх місцезнаходженням.

На запитання захисника ОСОБА_19 свідок ОСОБА_11 відповів, що металеві вали за належністю до приміщень, власником яких було МПП «Альтаір» можливо було безумовно ідентифікувати, оскільки він там безпосередньо працював та достовірно їх бачив, при цьому, їх призначення саме для стрічкового конвеєра специфіки заводу яким був цегельний завод. Про те чи повідомляв власника про крадіжку майна та у який спосіб вказав, що не пам`ятає, у зв`язку із спливом значного проміжку часу, утім впевнений, що доводив до його відома такі обставини, оскільки здійснював нагляд за територією за його вказівкою, тому надання дозволу на огляд слідчим без згоди власника він би самостійно не прийняв.

На запитання захисника ОСОБА_7 свідок ОСОБА_11 відповів, що йому відомо, що цегельний завод передано у власність МПП «Альтаір» шляхом укладення договору, оскільки він був посадовою особою цегельного заводу, обізнаний із документуванням та його відчуженням, тому такі обставини йому були достовірно відомі як в силу його колишньої посади, так і домовленості із власником щодо здійснення нагляду за територією колишнього цегельного заводу.

Свідок ОСОБА_13 суду показав, що ОСОБА_3 є його односельчанином, а іншого обвинуваченого ОСОБА_4 він не знає. Суду повідомив, що про обставини крадіжки йому не відомо, він не був її очевидцем. Однак приблизно десь 5-7 років тому, дати та часу коли відбувались події, у зв`язку із спливом часу не пам`ятає, утім закарбувалось у пам`яті, що було викрадено катки (вали) із колишнього цегельного заводу в с. Стара Прилука. У той день він бачив на металоприймальному пункті катки, з ним був ОСОБА_20 , який з`ясовував якісь питання, оскільки здійснював нагляд за колишнім цегельним заводом, в подальшому вони їздили додому до ОСОБА_3 , що той конкретно пояснював він не пам`ятає, оскільки минув значний проміжок часу, також не пам`ятає інших обставин.

Свідок ОСОБА_14 , суду показав, що він здійснював приймання металобрухту в смт. Турбів, при цьому свою діяльність не оформляв документально. На прикінці зими та на початку весни 2017 року, до нього прийшли добре знайомі йому дві особи, вони регулярно приносили та здавали йому металобрухт, за що він їм платив гроші, а також ОСОБА_21 придбав у нього транспортний засіб «Волга», якого кольору зараз не згадає, оскільки багато їх перегонив і продавав на той час, отож у ході досудового розслідування було встановлено особи як ОСОБА_3 так і ОСОБА_4 . Вказані особи привозили металеві вали, їх було чотири, двічі на автомобілі «Волга», він заплатив їм грошові кошти відповідно до діючих на той час розцінок. Оскільки в його компетенцію не входить з`ясовувати походження майна в осіб, що приносили його на металоприймальний пункт, тому такі питання ним не задавались. Вказані вали він відклав у сторону окремо від металобрухту, оскільки вони були у гарному стані та могли бути використані ще за призначенням, тому таке майно він зберігає окремо від непотребу. Після цього, точної дати та часу він не пам`ятає, до нього приїхав ОСОБА_11 у пошуках майна, яке, як він повідомив було викрадено з території колишнього цегельного заводу, та упізнав чотири металеві вали із цегельного заводу. На його запитання хто їх привіз він достовірно вказав на відомих йому осіб - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . У подальшому приїхав слідчий, який оформляв документи, оглядав вали та передав їх йому на відповідальне зберігання до вирішення кримінального провадження, про що його поставлено було до відома, майно на даний час перебувають на території, де він здійснював діяльність, про що йому достовірно відомо, хоча наразі він проходить службу у складі Збройних сил України.

Крім показань учасників кримінального провадження та свідків, в ході судового розгляду судом було безпосередньо досліджено письмові докази, які надані стороною обвинувачення, а саме:

- Витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000068 від 06.03.2017 (а.с.69 Том №1), відповідно до якого 06.03.2017 було внесено відомості про кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.185 КК України на підставі матеріалів правоохоронних органів, де зазначено, що 06.03.2017 надійшов рапорт з матеріалами перевірки від ДОП Липовецького відділення поліції ОСОБА_22 про те, що в період часу з 08.01 по 05.03.2017 невстановлена особа шляхом вільного доступу, з території колишнього недіючого цегельного заводу МПП « ІНФОРМАЦІЯ_3 », що в АДРЕСА_3 , вчинила крадіжку металевих валів транспортера, чим завдала матеріальної шкоди (а.с.69, Том №1);

-Рапорт старшого інспектора-чергового Липовецького ВП Немирівського ВП ГУ НП у Вінницькій області ОСОБА_23 від 06.03.2017 (а.с.107 Том №1), відповідно до якого надійшло повідомлення по телефону ст. ДОП ОСОБА_22 про те, що в ході профілактичних заходів було встановлено, що в період з 08.01.2017 по 05.03.2017 в АДРЕСА_3 , невідомі особи шляхом вільного доступу з підсобного приміщення цегельного заводу ПП «Альтаір» здійснили крадіжку чотирьох металевих валів від транспортної ленти вагою 640 кг;

-Протокол огляду місця події від 06.03.2017, огляд розпочато о 15:40 год. закінчено 16:20 год., який було проведено слідчим слідчого відділу Липовецького ВП Немирівського ВП ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_24 , за участі понятих ОСОБА_13 та ОСОБА_20 , із застосуванням фотографування на фотокамеру мобільного телефону «Lenovo Vibe P1». Проведеним оглядом встановлено, що територія колишнього цегельного заводу МПП « ІНФОРМАЦІЯ_3 », що розташоване в АДРЕСА_3 , не огороджена, сторожова охорона відсутня, вхід до неї здійснюється шляхом вільного доступу. На території даного підприємства знаходиться закинуті будівлі. При огляд будівлі шалаша, вхід до якого здійснюється шляхом вільного доступу було встановлено, що у ньому із ленти в зборі було демонтовано 4 металевих вали. До протоколу долучено фото таблиці місця події, на яких відображено територія цегельного заводу, приміщення та обладнання (Фото №1 - Фото №14 (а.с.70-78 Том №1);

-Протокол огляду речових доказів від 06.03.2017 (а.с.80 Том №1), складений в період з 17:10 год. до 17:40 год. слідчим СВ Липовецького ВП Немирівського ВП ГШУНП у Вінницькій області ОСОБА_24 на території металоприймального пункту в смт. Турбів 06.03.2017, відповідно до якого було встановлено 4 металевих вали, які були викрадені із території цегельного заводу в АДРЕСА_3 . Дані вали мають циліндричну форму, вони були зважені мають ідентичну вагу 105 кг кожен загальною вагою 420 кг. Додано фото таблиці до протоколу огляду речового доказу (фото №1 та №2), на якому зображено циліндричні металеві вали;

-Заява ОСОБА_14 від 06.03.2017 (а.с.79 Том №1), відповідно до якої ОСОБА_14 просив долучити до матеріалів кримінального провадження в якості речових доказів чотири металевих вали;

-Постанова про визнання речових доказів та передачу їх на зберігання від 06.03.2017 (а.с.82 Том №1), відповідно до якої чотири металеві вали визнано речовими доказами та долучено до матеріалів даного кримінального провадження;

-Розписка ОСОБА_14 від 06.03.2017 (а.с.83 Том №1) відповідно до якої останній отримав на зберігання від слідчого ОСОБА_24 чотири металеві вали;

-Рапорт слідчого СВ Липовецького ВП Немирівського ВП ГУ НП у Вінницькій області ОСОБА_24 від 12.12.2017 (а.с.95 Том №1), відповідно до якого зазначено, що в ході розслідування кримінального провадження №0000068 від 06.03.2017 було встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 03.03.2017 о 17:00 годині, прийшли до неогородженої та не охоронюваної території МПП Альтаір» по АДРЕСА_3 , шляхом вільного доступу, зайшли до закинутого приміщення шалаша з виробництва цегли, звідки здійснили крадіжку двох металевих валів, які рахувалися як металобрухт чорних металів, загальною вагою 210 кг (вартість 1 кг брухту чорних металів станом на 03.03.2017 становила 4,86 грн.), що становить 1020,60 грн, після чого з місця події зникли, викраденим майном розпорядились на власний розсуд, чим завдали МПП «Альаір» матеріальної шкоди на вказану суму.

-Витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000068 від 06.03.2017 (а.с.93 Том №1), відповідно до якого 06.03.2017 на підставі матеріалів правоохоронних органів було внесено відомості про кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.185 КК України, у якому зазначено, що ОСОБА_3 05.01.2017 близько 16:00 години, маючи умисел на крадіжку чужого майна, за попередньою змовою із ОСОБА_4 приїхали на транспортному засобі марки «ГАЗ 24» державний номерний знак НОМЕР_2 до неогородженої та не охоронюваної території МПП Альтаір» по АДРЕСА_3 , шляхом вільного доступу, зайшли до закинутого приміщення шалаша з виробництва цегли, звідки здійснили крадіжку двох металевих валів, які рахувалися як металобрухт чорних металів, загальною вагою 210 кг (вартість 1 кг брухту чорних металів станом на 05.01.2017 становила 3,59 грн), що становить 753, 90 грн., після чого з місця події зникли, викраденим майном розпорядились на власний розсуд, чим завдали МПП «Альтаір» матеріальної шкоди на вказану суму.

Відповідно до вказаного Витягу, 12.12.2017 за матеріалами правоохоронних органів внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України до ЄРДР, відповідно до якого ОСОБА_3 спільно з ОСОБА_21 , 03.03.2017 близько 17:00 годині, маючи умисел на крадіжку чужого майна, прийшли до неогородженої та не охоронюваної території МПП Альтаір» по АДРЕСА_3 . Реалізовуючи свій умисний умисел до кінця, ОСОБА_3 спільно із ОСОБА_4 шляхом вільного доступу, зайшли до закинутого приміщення шалаша з виробництва цегли, звідки здійснили крадіжку двох металевих валів, які рахувалися як металобрухт чорних металів, загальною вагою 210 кг (вартість 1 кг брухту чорних металів станом на 05.01.2017 становила 3,59 грн), що становить 753, 90 грн, після чого з місця події зникли, викраденим майном розпорядились на власний розсуд, чим завдали МПП «Альаір» матеріальної шкоди на вказану суму.

-Постанова про об`єднання матеріалів досудового розслідування від 14.12.2017 (а.с.94 Том №1), зі змісту якої матеріали досудового розслідування кримінального провадження №0000068 від 06.03.2017 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України та матеріали за №0000342 від 12.12.2017 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України об`єднані в одне провадження №0000068;

-Висновок експерта за результатами проведення судово-товарознавчої експертизи за №1467/1468/17-21 від 22.03.2017 (а.с.104, 104 Том №1), яким констатовано вартість одного кілограма металобрухту чорного металу, яка станом на 05.01.2017 склала 3,59 грн., станом на 03.03.2017 склала 4, 86 грн.;

-Статут Малого приватного підприємства «Альаір» (а.с.108-113 Том №1);

-Рішення засновників МПП «Альтаір» від 16.04.2007 (а.с.113 Том №1), відповідно до якого ОСОБА_9 прийняв на себе права та обов`язки засновника та виконуватиме обов`язки директора;

-Свідоцтво про державну реєстрацію юридичної особи серія НОМЕР_3 (а.с.114 Том №1);

-Довідка з Єдиного реєстру підприємств та організацій МПП Альаір за №1556 (а.с.115 Том №1) та довідка про взяття на облік платника податків МПП «Альтаір» (а.с.116 Том №1);

-Акт інвентаризації техніки, приміщень та обладнання Староприлуцького цегельного заводу станом на 01.09.2009 (а.с.117 Том №1), якість зображення якого не дозволяє належним чином відтворити перелік техніки чи обладнання;

-Постанова про залучення до участі у справі в якості представника потерпілого МПП «Альтаір» ОСОБА_9 від 10.03.2017 (том №4 а.с. 125);

-Протокол проведення слідчого експерименту від 27.02.2018 (а.с.120 Том №1) проведений на території МПП «Альтаір», що знаходиться в АДРЕСА_3 , за участі обвинуваченого ОСОБА_3 , якому роз`яснено його права передбачені ст..42 КПК України, про що міститься його підпис, поняті у відповідності до приписів ч.7 ст.223 КПК України не запрошувались. Слідчий експеримент проводився з метою перевірки та уточнення відомостей щодо вчинення крадіжки металевих валів. Слідчий експеримент проведено зі згоди представника потерпілого ОСОБА_9 в АДРЕСА_3 . У ході слідчого експерименту ОСОБА_3 розповів та показав звідки та як він за попередньою змовою із ОСОБА_4 вчинив крадіжку двічі металевих валів по 2 штуки за один раз. Слідчий експеримент було зафіксовано безперервним відеозаписом на відеокамеру мобільного телефону «Lenovo Vibe P1», відеозапис якого приєднано до матеріалів кримінального провадження та який був безпосередньо переглянутий в судовому засіданні, відповідно до якого обвинувачений ОСОБА_3 розказав, а потім показав як вони із ОСОБА_4 прийшли на територію колишнього цегельного заводу, де знаходились металеві вали (катки), показавши їх місцезнаходження та розказав куди потім вони приїхали транспортним засобом «Волга» аби їх забрати з території цегельного заводу щоб здати на металоприймальний пункт у смт. Турбів. Жодних заяв та клопотань, доповнень чи зауважень зі сторони обвинуваченого в ході слідчого експерименту не надходило;

-Постанова про призначення судово-товарознавчої експертизи від 19.02.2018 (а.с.136 Том №1) відповідно до якої на вирішення експертів поставлено питання щодо вартості металевих валів від транспортної ленти на момент вчинення крадіжки станом на 05.01.2017 та на 03.03.2017 та для дослідження слід було надати об`єкти дослідження;

-Висновок експерта за результатами проведеної судово-товарознавчої експертизи від 26.02.2018 за №1314/18-21 (а.с.139-142), предметом дослідження були чотири металевих вали (барабани). За наслідками проведеної експертизи було констатовано, що ринкова вартість металевих валів (барабанів) стрічкового конвеєра з урахуванням зносу станом на 05.01.2017 склала 5070,42 грн., а станом на 03.03.2017 склала 5177, 47 грн.

У ході судового розгляду кримінального провадження 31.01.2024 судом було проведено виїзне судове засідання до АДРЕСА_1 , за участі учасників кримінального провадження, в ході якого було безпосередньо оглянуто речові докази предметом дослідження були чотири металевих вали (барабани), які за зображеннями та описом відповідають на зображені фото доданих до протоколу огляду речових доказів та представлених експертам для проведення дослідження, що зафіксовані у Висновку експерта від 26.02.2018 за №1314/18-21.

Розглянувши дане кримінальне провадження, суд виходить з наступного.

Кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, а сам принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (ст. 8 КПК України).

Під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства (ст. 9 КПК України).

Згідно частини 3 статті 373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення в ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

У відповідності до статті 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне відстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими КПК. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених КПК.

За змістом ст. 62 Конституції України під час розгляду кримінальних проваджень має суворо додержуватись принцип презумпції невинуватості, згідно з яким особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно з приписами ст. 91 КПК України доказуванню у кримінальному провадженні підлягає, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення.

Обов`язок доказування зазначених обставин покладається на слідчого, прокурора та, в установлених КПК випадках на потерпілого.

Разом із цим, за вимогами ст. 92 КПК України, на сторону обвинувачення покладається обов`язок доказування не лише обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, а й обов`язок доказування належності та допустимості поданих доказів.

Згідно з положеннями статей 86, 87 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може послатися суд при ухваленні судового рішення. Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, в тому числі внаслідок порушення права особи на захист та шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, непередбачених КПК України, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень.

При вирішенні питання про достатність встановлених під час судового розгляду доказів для визнання особи винуватою суди мають керуватися стандартом доведення (стандартом переконання), визначеним частинами 2 та 4 ст.17 КПК України, що передбачають наступне: ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Європейський суд з прав людини, у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані їм докази. При оцінці доказів суд має керуватися критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою» (рішення у справах «Тейксейра деКастро проти Португалії» від 9 червня 1998 року, «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року та «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанії» від 6 грудня 1998 року).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.08.2022 у справі №756/10060/17 йдеться про те, що імперативною законодавчою забороною використовувати результати процесуальних дій як докази охоплюються випадки, коли недотримання процедури їх проведення призвело до порушення конвенційних та/або конституційних прав і свобод людини заборони катування й нелюдського поводження (ст. 3 Конвенції, ч. 1 ст. 28 Конституції України), прав підозрюваного, обвинуваченого на захист, у тому числі професійну правничу допомогу (п. "с" ч. 3 ст. 6 Конвенції, ст. 59 Конституції України), на участь у допиті свідків (п. "d" ч. 3 ст. 6 Конвенції), права людини на повагу до свого приватного життя, недоторканність житла (ст. 8 Конвенції), на відмову давати показання щодо себе, членів своєї сім`ї та близьких родичів (ч. 1 ст. 63 Конституції України). Відтак у кожному з вищезазначених випадків простежується чіткий зв`язок правил допустимості доказів з фундаментальними правами і свободами людини, гарантованими Конвенцією та/або Конституцією України. З огляду на зазначене суд, вирішуючи питання про вплив порушень порядку проведення процесуальних дій на доказове значення отриманих у їх результаті відомостей, повинен насамперед з`ясувати вплив цих порушень на ті чи інші конвенційні або конституційні права людини, зокрема встановити, наскільки процедурні недоліки "зруйнували" або звузили ці права або ж обмежили особу в можливостях їх ефективного використання.

Заслухавши показання обвинувачуваних, допитавши в судовому засіданні свідків, дослідивши надані стороною обвинувачення докази, надавши сторонам кримінального провадження можливість подання суду доказів, самостійного обстоювання стороною обвинувачення та захисту їхніх правових позицій, суд дійшов висновку, що винуватість обвинувачених ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованих їм кримінальних правопорушень по епізоду крадіжки від 05.01.2017 передбаченого ч.2 ст.185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), за кваліфікуючою ознакою крадіжка, вчинена за попередньою змовою групою осіб та епізоду від 03.03.2017 передбаченого ч.2 ст.185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), за кваліфікуючою ознакою крадіжка, вчинена повторно за попередньою змовою групою осіб, підтверджується зібраними та безпосередньо дослідженими судом доказами «поза будь-яким сумнівом» з огляду на таке.

Так, відповідальність за ч.2 ст.185 КК України настає у разі таємного викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно або за попередньою змовою групою осіб.

Згідно п. 3 Постанови Пленуму ВС України від 06.11.2019 N 10 "Про судову практику у справах про злочини проти власності", крадіжка (таємне викрадення чужого майна) - це викрадення, здійснюючи яке, винна особа вважає, що робить це непомітно для потерпілого чи інших осіб.

Надаючи оцінку доводам сторони захисту, щодо відсутності потерпілого у даному кримінальному провадженні, відсутності заяви потерпілого про вчинення кримінального правопорушення про викрадення належного йому майна та умислу осіб на крадіжку чужого майна, що виключає відповідальність за ст..185 КК України, суд вважає їх неспроможними з огляду на таке.

Згідно зі статтею 477 КПК кримінальне провадження за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого статтею 185 КК, не відноситься до категорії проваджень у формі приватного обвинувачення.

Відповідно до положень ч.1, 3, 7 ст.55 КПК України, потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди. Потерпілим є також особа, яка не є заявником, але якій кримінальним правопорушенням завдана шкода і у зв`язку з цим вона після початку кримінального провадження подала заяву про залучення її до провадження як потерпілого. Якщо особа не подала заяву про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяву про залучення її до провадження як потерпілого, то слідчий, прокурор, суд має право визнати особу потерпілою лише за її письмовою згодою. За відсутності такої згоди особа в разі необхідності може бути залучена до кримінального провадження як свідок.

В рамках ініційованих стороною захисту доводів суд враховує позицію, що була висловлена Верховним Судом колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у постанові від 04.08.2021 у справі № 712/10080/15-к (провадження № 51-6060км19), де зазначено, що зміст, значення і обсяг поняття потерпілого в кримінальному праві не збігається з поняттям потерпілого в кримінальному процесуальному аспекті, де вони мають різне правове значення. У кримінальному процесуальному аспекті особа визнається потерпілим відповідно до приписів кримінального процесуального закону, внаслідок чого набуває процесуальні права задля реалізації власних інтересів у кримінальному провадженні, з моменту, визначеного приписами частин 2, 3 ст. 55 КПК. При цьому, жодна з норм КПК не виключає здійснення досудового розслідування, судового провадження за інкримінованим особі правопорушенням, за відсутності зазначених вище підстав брати участь фізичній чи юридичній особі в кримінальному проваджені як потерпілий. Кримінальний процесуальний закон як форма реалізації кримінально-правових відносин не пов`язує їх втілення за інкримінованим за ч. 1 ст. 190 КК кримінальним правопорушенням з набуттям процесуального статусу потерпілого конкретною особою. У кримінально-правовому вимірі підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого КК, і в ч. 1 ст. 190 цього Кодексу про потерпілого не йдеться. Криміналізація цього діяння пов`язана і обумовлена його суспільною небезпечністю, що визначається важливістю об`єкта кримінально-правової охорони (в аспекті визначених ст. 1 КК завдань цього Кодексу) та вартісним критерієм предмету злочину, який віддзеркалює ступінь небезпечності конкретного злочину, де ознаки конкретного потерпілого не впливають на кримінальну відповідальність, яка не виключається навіть у разі заволодіння шляхом обману таким чужим майном, яке перебуває у фактичному володінні особи за відсутності аби-яких правомірних підстав.

Суд звертає увагу, що зі змісту ініційованої представником потерпілого заяви (а.с.92 Том 3) його не заінтересованість у розгляді кримінального провадження, не виключає належність МПП «Альтаір» цегельного заводу, обладнання, у тому числі металевих валів, що були об`єктом посягання у даному кримінальному провадженні.

Отож в силу приписів ст..55 КПК України та судової практики щодо злочинів проти власності, суд дійщов висновку, що відсутність заяви про вчинення щодо особи кримінального правопорушення та заяви про залучення її до провадження як потерпілого, не виключає здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні за ст.185 КК України, тоді як обсяг доказової бази на доведення винуватості обвинувачених та необхідність залучення такої особи до справи за відсутності її згоди як свідка до справи покладається виключно на сторону обвинувачення.

При цьому, суд зважає, що складовою підстави кримінальної відповідальності за крадіжку є усвідомлення суб`єктом злочину того факту, що предмет злочину є для нього чужим, що він заволодіває чужим майном за відсутності будь-якого дійсного чи уявного права на нього. Кримінальна відповідальність за крадіжку пов`язана зі встановленням усвідомлення винним факту заволодіння чужим майном з метою його безоплатного, безповоротного обернення на свою користь (чи третіх осіб) за відсутності законних підстав, збільшення внаслідок цього власних або третьої особи майнових фондів.

Усвідомлення винуватою особою, кому саме належить чуже майно та на яких підставах не є вирішальним для встановлення ознак кримінального правопорушення, передбаченого ст..185 КК України.

Вирішуючи порушене стороною захисту питання чи призвели вчинені обвинуваченими дії до вчинення крадіжки чужого майна, а не привласнення знахідки, суд враховує правову позицію викладену в постанові Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 06.03.2014, справа N 5-2кс14, згідно якої ч. 1 ст. 185 КК України містить обов`язкові ознаки складу злочину, які виокремлюють (ідентифікують) фактично вчинені дії як крадіжку й відрізняють її від діянь, що посягають на інші об`єкти кримінально-правової охорони, або від фактів, які зумовлюють виникнення інших (некримінальних) правовідносин. Визначальною ознакою крадіжки є суб`єктивна сторона цього злочину, тобто психічне ставлення винної особи до вчинюваних нею дій. Така особа розуміє, що заволодіває чужим майном, усвідомлює, що воно належить конкретному власнику і що вона обертає його на свою користь протиправно шляхом таємного викрадення. Зміст суб`єктивної сторони цього діяння розкривається через предмет і об`єктивну сторону цього злочину, зокрема через його зовнішні поведінкові ознаки - місце, час, спосіб та обставини скоєння злочину. Предметом крадіжки завжди є будь-яке чуже майно чи майнові права на нього. Нерідко це майно може знаходитися на відкритій місцевості, у місцях загального користування чи перебувати в іншому доступному місці. Правовий режим такого майна не завжди означає, що воно є нічийним, таким, від якого власник відмовився чи втратив з ним зв`язок.

Про те, що майно, доступ до якого був неутруднений, має власника, що воно тимчасово з якихось причин опинилося поза увагою останнього, що власник фактично не втратив над ним контролю і завжди може його поновити, а також те, що особа, яка виявляє таке майно й заволодіває ним, фактично викрадає його, можуть свідчити такі обставини:

- індивідуальні відмінні ознаки предмета майна (тип, вид, найменування, особливості тощо), з вигляду яких винна особа в змозі визначити власника майна;

- конкретна характеристика місця перебування майна на момент його виявлення, яка дає можливість визначити (побачити, виявити) межі приватності місця знаходження майна;

- зазвичай нетривалий час, упродовж якого у винної особи визріває і реалізується намір заволодіти майном;

- причини появи майна на місці виявлення, умови та обставини його перебування там, з яких можна визначити ознаки належності майна конкретній особі та простежити її зв`язок з ним.

Про умисел на викрадення майна за аналізованих підстав може свідчити поведінка винної особи під час та після злочину. Навіть якщо ця особа до виявлення майна мала якийсь свій порядок дій, після його виявлення відмовляється від своїх планів, заволодіває майном і зникає з місця події. Спосіб викрадення майна є таємним, одним із різновидів якого є викрадення майна у присутності інших осіб, які, на переконання винної особи, не сприймають його дії як викрадення майна. Враховуючи специфіку цього злочину, способами вилучення майна переважно виступають фізичне витягання, переміщення, видалення його з володіння власника.

Питання знахідки було предметом розгляду Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України, від 11.12.2014, справа N 5-23кс14, та постанові Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 18.07.2019, справа N 761/31918/14-к, позиції яких суд також приймає до уваги, де зазначено, що врахуванню судом підлягають всі обставини справи, та на відміну від крадіжки, привласнене майно може вважатися знахідкою лише за умов, що: а) воно вибуло з володіння власника; б) місцезнаходження цього майна власнику не відомо; в) між втратою майна та його знахідкою пройшов тривалий час, який давав власнику підстави вважати майно остаточно втраченим; г) особа, яка знайшла майно, не була очевидцем події втрати і сама не чинила будь-яких активних дій, спрямованих на вилучення майна з володіння власника; д) відсутня можливість виявлення (ідентифікації) законного власника майна.

За обставин даної справи, судом встановлено, що приміщення цегельного заводу навіть за умови його не функціонування за призначенням, свідчить про належність об`єкта нерухомого майна власнику, особливості викраденого майна у вигляді металевих валів із стрічкового конвеєра свідчать про приналежність їх до певного визначеного обладнання, між виявленням майна та його втратою пройшов незначний проміжок часу, воно було виявлене та можливість ідентифікувати як майно так і законного власника не була втрачена, а особи чинили активні дії, спрямовані на вилучення майна з володіння власника.

Отож вищевказані обставини свідчать про те, що вказане в обвинувальному акті майно у вигляді металевих валів не було знахідкою, що за встановлених обставин є крадіжкою.

Оцінюючи показання свідків ОСОБА_20 та ОСОБА_14 , покази яких стороною захисту ставились під сумнів, суд вважає їх правдивими, оскільки вони узгоджуються між собою та з іншими доказами дослідженими в судовому засіданні, зокрема: протоколом огляду місця події, протоколом слідчого експерименту проведеними за участі обвинуваченого ОСОБА_3 та відеозаписом вказаної дії. Об`єктивних підстав у свідків, яких попереджено про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, обмовляти обвинувачених, чи у інший спосіб спотворювати події чи обставини стороною захисту не доведено, а судом не встановлено.

Надаючи оцінку доводам сторони захисту щодо допущених порушень при внесені відомостей до ЄРДР про кримінальні правопорушення, на підставі рапортів працівників поліції, а не заяв потерпілого, як власника майна, та у подальшому внесення до ЄРДР доповнень у фабулу вчиненого правопорушення, суд зазначає наступне.

Статтею 214 КПК України, в редакції чинній на час вчинення кримінального правопорушення було передбачено, що слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування. Слідчий, який здійснюватиме досудове розслідування, визначається керівником органу досудового розслідування. Досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Положення про Єдиний реєстр досудових розслідувань, порядок його формування та ведення затверджуються Генеральною прокуратурою України за погодженням з Міністерством внутрішніх справ України, Службою безпеки України, Національним антикорупційним бюро України, органом, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

Додатком 1 до п. 3.17 Інструкції з оформлення документів в системі МВС України, затвердженої Наказом МВС України від 27.07.2012 №650, передбачено, що рапорт - це письмове звернення працівника до вищої посадової особи з викладом питань службового чи особистого характеру і висловленням у зв`язку з цим відповідного прохання. Рапорт має відповідні реквізити та містить необхідну інформацію.

Відповідно до Порядку ведення єдиного обліку в органах (підрозділах) поліції заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення та інші події, затверджений Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 08.02.2019 р. № 100 (далі - Порядок), джерелом інформації про кримінальні правопорушення та інші події, поміж іншого є самостійно виявлені слідчим (дізнавачем) або іншою посадовою особою органу (підрозділу) поліції з будь-якого джерела обставини кримінального правопорушення . Прийняття заяв (повідомлень) незалежно від місця і часу їх учинення, повноти отриманих даних, особи заявника здійснює цілодобово, безперервно та невідкладно орган (підрозділ) поліції, до якого надійшла така інформація.

Відповідно до зазначеного Порядку, Поліцейський незалежно від місця свого перебування в разі виявлення або отримання інформації про кримінальне правопорушення та іншу подію чи звернення до нього громадян із заявою (повідомленням) невідкладно повідомляє про це за скороченим номером екстреного виклику поліції "102" і зобов`язаний ужити заходів щодо запобігання правопорушенню, його припинення, рятування людей, надання допомоги особам, які її потребують, установлення і затримання осіб, які вчинили правопорушення, та охорони місця події. Поліцейський у разі самостійного виявлення з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про кримінальне правопорушення, невідкладно, але не пізніше 24 годин рапортом доповідає про це керівникові органу (підрозділу) поліції або особі, яка виконує його обов`язки та за рішенням керівника органу (підрозділу) поліції або особи, яка виконує його обов`язки, відомості про виявлене кримінальне правопорушення уповноважена службова особа реєструє в ІТС ІПНП (журналі ЄО в разі тимчасової відсутності технічних можливостей унесення таких відомостей до ІТС ІПНП) та невідкладно, але не пізніше 24 годин з моменту реєстрації передаються: до органу досудового розслідування для внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) або передання цих відомостей до органів (підрозділів) поліції нижчого рівня та їх внесення до ЄРДР.

Отож рапорти є належними документами (повідомленнями) на підставі яких вносяться відомості до ЄРДР про виявлені кримінальні правопорушення.

Надаючи оцінку доводам сторони захисту в частині того, що було внесено зміни до ЄРДР, то суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 5 ст. 214 КПК до ЄРДР вносяться відомості про: дату надходження заяви, повідомлення про кримінальне правопорушення або виявлення з іншого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення; прізвище, ім`я, по батькові (найменування) потерпілого або заявника; інше джерело, з якого виявлені обставини, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення; короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, наведених потерпілим, заявником чи виявлених з іншого джерела; попередня правова кваліфікація кримінального правопорушення з зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність; прізвище, ім`я, по батькові та посада службової особи, яка внесла відомості до реєстру, а також слідчого, прокурора, який вніс відомості до реєстру та/або розпочав досудове розслідування; інші обставини, передбачені положенням про ЄРДР.

Аналогічні положення містяться в пункті 1 Глави 2 Розділу І Положення про Єдиний реєстр досудових розслідувань, порядок його формування та ведення.

При цьому, вимогами КПК, а ні нормами Положення не встановлено заборони та/або обмежень для органу досудового розслідування щодо зміни чи доповнення інформації в ЄРДР про кримінальне правопорушення в ході здійснення досудового розслідування. Навпаки, орган досудового розслідування повинен у разі отримання більшого кола інформації, зокрема такої, яка впливає, зокрема на кримінально правову оцінку вчиненого, відобразити її у ЄРДР і таке відображення шляхом уточнення, конкретизації, зміни даних про кримінальне правопорушення, яке є предметом розслідування у відповідному кримінальному провадженні жодним чином не суперечить положенням КПК, на що було неодноразово звернуто увагу судами вищих інстанцій.

Надаючи оцінку доводам сторони захисту щодо недопустимості як доказу Протоколу огляду місця події від 06.03.2017, оскільки була відсутня згода власника чи користувача приміщення, суд виходить із наступного.

Ст. 13 КПК визначено, що не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим судовим рішенням, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

За статтею 237 КПК з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей та документів. Огляд житла чи іншого володіння особи здійснюється згідно з правилами цього Кодексу, передбаченими для обшуку житла чи іншого володіння особи.

Частиною 1 ст. 233 КПК регламентовано, що ніхто не має права проникнути до житла чи іншого володіння особи з будь-якою метою, інакше як лише за добровільною згодою особи, яка ним володіє, або на підставі ухвали слідчого судді, крім випадків, установлених ч. 3 цієї статті.

За частиною 2 вказаної статті процесуального закону під іншим володінням особи розуміються транспортний засіб, земельна ділянка, гараж, інші будівлі чи приміщення побутового, службового, господарського, виробничого та іншого призначення тощо, які знаходяться у володінні особи.

Виходячи з аналізу вищевказаних норм закону, огляд житла чи іншого володіння особи може бути проведено за добровільною згодою особи, яка ним володіє, за умови, що були наявні процесуальні гарантії, які захищали здатність особи висловлювати свою справжню думку при наданні такої згоди.

Суд звертає увагу, що свідок ОСОБА_20 підтвердив, що огляд місця події проведений був на підставі усної заяви власника ПП «Альтаір» ОСОБА_25 , тобто така згода мала місце.

Суд приймає до уваги висновки Верховного Суду, який у своїх рішеннях (постанови від 26.02.2019 у справі №266/4000/14-к, від 12.02.2019 у справі №159/451/16-к) вказував, що для з`ясування допустимості доказів, отриманих під час огляду в житлі чи іншому володінні особи, якщо наявність та/або добровільність згоди володільця ставиться стороною під сумнів, суд має виходити із сукупності всіх обставин, що супроводжували цю слідчу дію, не обмежуючись наявністю письмового підтвердження такої.

Із поданої до суду заяви представником потерпілого ОСОБА_9 не було висловлено жодних заперечень, які б ставили таку згоду під сумнів.

У ході розгляду кримінального провадження жодних доказів стороною захисту на спростування добровільності згоди особи володільця майна суду не надано, отож відсутні правові підстави для визнання такого протоколу огляду місця події недопустимим.

При цьому, сторона захисту не ставила під сумнів інформацію, викладену у протоколі, змістовно не оспорюючи його змісту, а формальні зауваження, які не впливають на зміст проведеної слідчої дії, не можуть нівелювати доказ у цілому.

Стосовно доводів сторони захисту щодо недопустимості як доказів протоколу огляду речового доказу та додатків до нього та відповідно і речових доказів у вигляді 4 металевих валів наданих свідком ОСОБА_14 , оскільки він не є власником такого майна та така заява ним написана 06.03.2017, тобто слідчі дії проведено до внесення відомостей до ЄРДР, то суд зазначає наступне.

Глава 20 регламентує порядок проведення слідчих (розшукових) дій та обов`язкові вимоги, які повинні бути дотримані під час їх проведення.

Відповідно до ч. 1 ст. 223 КПК слідчими (розшуковими) діями є дії, спрямовані на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні.

Підставами для проведення слідчої (розшукової) дії є наявність достатніх відомостей, що вказують на можливість досягнення її мети.

Проведення слідчих (розшукових) дій у нічний час (з 22 до 6 години) не допускається, за винятком невідкладних випадків, коли затримка в їх проведенні може призвести до втрати слідів кримінального правопорушення чи втечі підозрюваного.

Згідно з ч. 1 ст. 237 КПК з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей та документів.

Отже, огляд речей, проведений слідчим до внесення інформації в ЄРДР, є слідчою (розшуковою) дією, не суперечить вимогам КПК та спрямований на отримання (збирання) або перевірку доказів.

Протокол, який склав слідчий у процесі огляду речей відповідає вимогам ч. 3 ст. 104 КПК та є процесуальним джерелом доказів згідно із положеннями ч. 2 ст. 84, п. 3 ч. 2 ст. 99 КПК.

Касаційний кримінальний суд у складі Верховного Суду, який у постанові від 24 жовтня 2018 р. у справі № 733/249/16-к указав, що предмет після огляду визнають речовим доказом і долучають до кримінального провадження мотивованою постановою (ухвала), якою створюється особливий правовий режим поводження із предметом у кримінальному провадженні. Джерелом фактичних даних / відомостей стосовно речових доказів є протокол огляду предмета.

Як було встановлено судом свідок ОСОБА_14 відповідно до розписки від 06.03.2017 передав стороні обвинувачення чотири металевих вали як речові докази та просив їх долучити до матеріалів кримінального провадження. Стороною обвинувачення було проведено огляд вказаних речових доказів, про що складено відповідний протокол та зафіксовано на фотокамеру, про що додані відповідні докази.

Відповідно до абз. 6 ч. 6 ст. 100 КПК України речові докази фіксуються за допомогою фотографування або відеозапису та докладно описуються.

Відповідно до п. 7 Інструкції про порядок вилучення, обліку, зберігання та передачі речових доказів у кримінальних справах, цінностей та іншого майна органами дізнання, досудового слідства і суду, затвердженої Наказом N 51/401/649/471/23/125 від 27 серпня 2010 (далі Інструкція) у протоколі перераховуються всі предмети, які вилучаються, та щодо кожного такого предмета повинні бути вказані найменування, кількість, міра, вага, серія і номер, інші відмінні індивідуалізуючі ознаки, а також місце, де відповідний об`єкт був виявлений.

Виходячи зі змісту наведених вище положень КПК і нормативних актів, та перевіривши матеріали кримінального провадження, суд не вбачає істотного порушення кримінального процесуального законодавства при проведенні огляду речових доказів добровільно виданих свідком ОСОБА_14 .

Крім цього, такі речові докази були предметом безпосереднього дослідження судом під час виїзного судового засідання, вони повністю відповідають об`єктам, які відображені в додатках до протоколу огляду речових доказів та предметам представленим експертам для дослідження, що відображено у висновку експерта.

Надаючи оцінку доводам сторони захисту щодо недопустимості як доказу висновку експерта, оскільки предмет злочину металеві вали не були безпосереднім об`єктом експертного дослідження, суд вважає їх неспроможними, оскільки про доставлення об`єктів дослідження чотирьох барабанів стрічкового конвеєра вказано у дослідницькій частині висновку (а.с.139 Том 1 на звороті).

Крім того, суд врахував, що під час досудового розслідування та судового розгляду в суді першої інстанції стороною захисту клопотання про проведення повторної товарознавчої експертизи з мотивів визначених КПК не заявлялось.

Надаючи оцінку доводам сторони захисту щодо недопустимості як доказу Протоколу слідчого експерименту від 27.02.2018 та доданого до нього відеозапису з тих мотивів, що ОСОБА_3 не було роз`яснено його прав визначених КПК України та не забезпечено право на захист, суд вважає, що вони спростовано вказаним процесуальним документом, де зазначено, що підозрюваному було роз`яснено його права, передбачені ч.3, 4, 5, 6, 7 ст.42 КПК України, у тому числі мати захисника, при цьому жодних заяв та клопотань підозрюваним не ініціювалось, про що свідчить і відеозапис, який був досліджений судом, заяв та клопотань обвинувачений ОСОБА_3 не ініціював.

Отож порушень прав обвинуваченого ОСОБА_3 в ході проведення такої слідчої дії в ході досудового розслідування судом не встановлено.

Надаючи оцінку протоколу слідчого експерименту за участі обвинуваченого та його фіксації як доказу, суд приймає до увагу позицію викладену у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 14 вересня 2020 року (справа № 740/3597/17), (провадження № 51-6070кмо19) та звертає увагу, що показання і протокол слідчого експерименту є окремими самостійними процесуальними джерелами доказів, які суд оцінює за правилами ст. 94 КПК. За встановленим кримінальним процесуальним законом порядком належна правова процедура проведення слідчого експерименту містить низку процесуальних гарантій, дотримання яких виключає обґрунтовані сумніви щодо правомірного отримання відомостей від суб`єкта, за його волею та вільним волевиявленням. До системи таких гарантій належить також участь понятих, здійснення безперервного відеозапису слідчої дії як складові судового контролю за дотриманням засад кримінального провадження, детальне і ґрунтовне роз`яснення прав та процесуальних наслідків участі особи в проведенні слідчого експерименту тощо. Відповідно до нормативного змісту засади безпосередності (ст. 23 КПК) суд досліджує докази безпосередньо з метою встановлення обставин вчинення кримінального правопорушення, де протокол слідчого експерименту є предметом оцінки суду за правилами, визначеними ст. 94 цього Кодексу. Отже, протокол слідчого експерименту після його оцінки судом із точки зору належності, допустимості й достовірності набуває значення судового доказу. Таким чином, відсутні підстави для ототожнення показань та протоколу слідчого експерименту, які є окремими процесуальними джерелами доказів для встановлення обставин, що підлягають доказуванню в кримінальному провадженні відповідно до ст. 91 КПК.

Як вбачається із Протоколу слідчого експерименту проведеного за участю ОСОБА_3 від 27.02.2017, на місці вчинення злочинів, він розповідав про обставини вчинення кримінального правопорушення, показував звідки було демонтовано металеві вали та які вони із ОСОБА_4 перевозили до металоприймального пункту, вказану слідчу дію було проведено за його добровільною згодою, отож той факт, що в судовому засіданні ОСОБА_3 змінив свої показання, не є підставою для визнання протоколу слідчого експерименту недопустимим доказом, оскільки слідчий експеримент та показання є окремими процесуальними джерелами доказів.

Суд не встановив під час розгляду даного кримінального провадження порушень положень КПК України органом досудового розслідування, фундаментальних прав і свобод людини, гарантованих Конвенцією та/або Конституцією України, які б потягнули порушення прав та свобод учасників кримінального провадження, що мають інтерес у справі, зокрема обвинувачених ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , у тому числі порушення їх прав на захист.

Невизнання обвинуваченим ОСОБА_3 своєї винуватості у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, суд вважає нічим іншим як можливість уникнення від кримінальної відповідальності за вчинені ними кримінально карні діяння.

Суд ставити під сумнів правдивість показів обвинуваченого ОСОБА_3 щодо непричетності його до даних злочинів і про це може свідчити вибірковість його пам`яті, оскільки надаючи в судовому засіданні покази, вказуючи, що він добре пам`ятає, що вони з ОСОБА_4 їздили на транспортному засобі, який належав останньому в лісопосадку, що в АДРЕСА_1 , сказати де знаходиться посадка не зміг, хоча є місцевим жителем цього населеного пункту. У посадці вони забрали метал круглої форми, його вигляд та індивідуальні особливості не пам`ятає, тоді як куди возили достовірно відповів, що свідчить про те, що вони неодноразово здавали металобрухт на один і той же метало приймальний пункт, що відповідає показам свідка ОСОБА_14 .

При цьому, позиція обвинуваченого ОСОБА_3 щодо здійснення на нього тиску у ході проведення досудового розслідування, зокрема під час проведення слідчого експерименту не доведена перед судом.

Невизнання вини обвинуваченим ОСОБА_4 та його непричетність до злочину, суд розцінює як спосіб ухилитися від кримінальної відповідальності та можливість уникнути справедливого покарання.

Суд вважає, що дії обвинувачених ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вірно кваліфіковано по епізоду від 05.01.2017 за ч.2 ст.185 КК України як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), за кваліфікуючою ознакою крадіжка, вчинена за попередньою змовою групою осіб; та по епізоду від 03.03.2017 за ч.2 ст.185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), за кваліфікуючою ознакою крадіжка, вчинена повторно за попередньою змовою групою осіб.

Призначаючи вид та міру покарання обвинуваченим, суд керується положеннями ст.65 КК України, враховує характер і ступінь тяжкості вчинених ними кримінальних правопорушень, особи обвинувачених та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_26 скоїли кримінальні правопорушення, які відповідно до ст. 12 КК України (в редакції на час їх вчинення) відносились до категорії злочинів середньої тяжкості, наразі в силу внесених змін до діючого законодавства, вони є нетяжкими злочинами.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 в силу ст..89 КК України раніше не судимий, не одружений, на утриманні неповнолітніх дітей чи інших утриманців не має; офіційно не працевлаштований; на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Відповідно до ст. 66 КК України обставин, які пом`якшують та відповідно до ст. 67 КК України, обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_3 судом не встановлено.

Суд, з урахуванням загальних засад призначення покарання: законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, вимог ст. 65 КК України про те, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, ступінь тяжкості вчинених ОСОБА_3 злочинів, а також відсутності обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого, з урахуванням роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України 24.10.2003 року №7, відповідно до якої за окремими епізодами злочинної діяльності кваліфікованими за однією частиною та статтею окремо покарання не призначається, суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_3 покарання в межах санкції частини статті, за якою інкриміновано його діяння у виді позбавлення волі.

При цьому в судовому засіданні встановлено, що обвинувачений ОСОБА_3 вчинив злочини передбачені ч.2 ст..185 КК України, - 05.01.2017 та 03.03.2017, які відповідно до приписів ст..12 КК України (в редакції на час ухвалення вироку) відносяться до категорії нетяжких злочинів.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 49 КК особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки: п`ять років - у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у пункті 2 цієї частини (пункт 2 вказує три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років).

Отож на момент розгляду судом даного кримінального провадження щодо ОСОБА_3 передбачений законом строк давності притягнення його до кримінальної відповідальності за ч.2 ст.185 КК України у п`ять років за ці злочини закінчився.

Утім судом установлено, що 26.11.2020 вироком Калинівського районного суду Вінницької області ОСОБА_3 було засуджено за ч.3 ст.185 КК України до 4 років позбавлення волі, на підставі ст..75 КК України його звільнено від відбування покарання з випробуванням із іспитовим строком на 2 роки та покладено обов`язки, передбачені ст..76 КК України.

Ухвалою Липовецького районного суду Вінницької області від 07.12.2022 ОСОБА_3 звільнено від відбування покарання за вироком Калинівського районного суду Вінницької області від 26.11.2020.

Крім цього, в рамках даного кримінального провадження, ухвалою Липовецького районного суду Вінницької області від 17.12.2019 ОСОБА_3 був оголошений в розшук (а.с.5 Том 2).

Відповідно до повідомлення Липовецького відділення поліції Немирівського відділу поліції від 04.03.2020 за №1284/229/01-2020 (а.с.11 Том №2), ОСОБА_3 було розшукано та справу призначено до розгляду.

С уд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до вироку Калинівського районного суду Вінницької області від 26.11.2020, ОСОБА_3 в березні 2018 року вчинив новий злочин, передбачений ч.3 ст.185 КК України, за який був засуджений.

Згідно з ч. 3 ст. 49 КК України перебіг давності переривається, якщо до закінчення зазначених у частинах першій та другій цієї статті строків особа вчинила новий злочин, за винятком нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк не більше двох років.

Таким чином, у даному кримінальному провадженні наявне переривання перебігу строків давності притягнення ОСОБА_3 до кримінальної відповідальності, оскільки останнім, до закінчення передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України строку, було вчинено нове кримінальне правопорушення.

За правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постанові від 02 лютого 2023 року у справі N 735/1121/20, вчинення особою в межах передбаченого ч. 1 ст. 49 КК України строку нового злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк і понад 2 роки, не нівелює диференційованого строку давності притягнення до кримінальної відповідальності за попередній злочин. У цьому разі термін, передбачений ч. 1 ст. 49 КК України, переривається і починає відраховуватися з моменту вчинення нового злочину. Тобто диференційований строк не замінюється на загальний, більш обтяжливий для особи, а лише відтерміновується його початок. У разі ухилення від досудового розслідування або суду особа підлягає звільненню від кримінальної відповідальності або покарання за давністю після спливу диференційованого строку, передбаченого ч. 1 ст. 49 КК України, подовженого на період ухилення.

Ураховуючи вищенаведене, суд вважає, що диференційований п`ятирічний строк на притягнення ОСОБА_3 до кримінальної відповідальності, з огляду на його переривання, необхідно рахувати саме 01.03.2018, тобто з дати коли вчинено нове кримінальне правопорушення.

Як було встановлено ухвалою Липовецького районного суду Вінницької області від 17.12.2019 ОСОБА_3 був оголошений в розшук.

За ч. 2 ст. 49 КК перебіг давності зупиняється, якщо особа, яка вчинила злочин, ухилилася від досудового слідства або суду. В цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання.

Отже, закон, який регулює питання звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності (ч. 2 ст. 49 КК), пов`язує зупинення строків давності не з постановами про зупинення досудового слідства, а лише з умисними діями особи, спрямованими на ухилення від слідства.

Згідно з висновком, який міститься в постанові Верховного Суду України від 19 березня 2015 року N 5-1кс15, під ухиленням від слідства або суду з огляду на ст. 49 КК слід розуміти будь-які умисні дії, вчинені певною особою з метою уникнути кримінальної відповідальності за вчинений злочин, що змушує правоохоронні органи вживати заходів, спрямованих на розшук і затримання правопорушника (нез`явлення без поважних причин за викликом до слідчого або суду, недотримання умов запобіжного заходу, зміна документів, які посвідчують особу, зміна зовнішності, перехід на нелегальне становище, перебування в тайнику, імітація своєї смерті тощо). Особою, котра ухиляється від слідства або суду, визнається відома цим органам особа (що підтверджується матеріалами кримінальної справи) як така, що вчинила певний злочин і здійснила дії з метою переховування місця свого перебування від слідства або суду. Давність є персоніфікованою, у зв`язку з чим про ухилення особи від слідства можна говорити лише тоді, коли слідство проводиться щодо конкретної особи. Зупинення перебігу строку давності можливе тільки щодо певної особи, обізнаної про те, що стосовно неї проводиться слідство. Із законодавчого положення про відновлення перебігу строку давності з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання випливає, що особу винного встановлено і здійснюються заходи, спрямовані на встановлення її місцезнаходження.

Приймаючи до уваги те, що обвинувачений ОСОБА_3 , будучи обізнаним про наявність кримінального провадження в провадженні суду, йому було роз`яснено його процесуальні обов`язки як органами досудового розслідування так і судом, у нього виник юридичний обов`язок постати перед слідством та судом, однак він ухилявся від виконання такого обов`язку, що свідчити про ухилення останнього від суду, отож наявні правові підстави д ля застосування положень ч. 2 ст. 49 КК України.

Таким чином, в рамках даного кримінального провадження наявні підстави для зупинення перебігу строку давності притягнення особи до кримінальної відповідальності, оскільки, з огляду на ухвалу Липовецького районного суду Вінницької області від 17.12.2019 ОСОБА_3 з 17.12.2019 по 04.03.2020 (було виявлено правоохоронними органами) переховувався від органів досудового розслідування.

Разом з тим, згідно правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати верховного суду від 02 лютого 2023 року у справі N 735/1121/20 (провадження N 13-26кс22), у разі ухилення від досудового розслідування або суду особа підлягає звільненню від кримінальної відповідальності або покарання за давністю після спливу диференційованого строку, передбаченого частиною першою ст. 49 КК України, подовженого на період ухилення.

За таких обставин, суд зауважує, що в даному випадку диференційований строк, передбачений п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України, п`ять років має бути продовженим на термін з 17.12.2019 по 04.03.2020 під час якого ОСОБА_3 переховувався від органів досудового розслідування.

Суд, шляхом проведеного розрахунку на час ухвалення цього вироку, дійшов висновку, що сумарний строк з дня вчинення злочинів перевищує п`ять років , тобто строк давності притягнення ОСОБА_3 до кримінальної відповідальності за злочини, передбачені ч.2 ст.185 КК України закінчився, про що прокурор обґрунтовано зазначив у виступі під час дебатів.

У ході судового розгляду справи суд дотримався вимог та обвинуваченим ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було роз`яснено право заявити клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності за строком давності та про закриття кримінального провадження з цих підстав, на що вони заперечували.

У той же час ч. 5 ст. 74 КК України встановлює, що особа може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених статтею 49 цього Кодексу.

Відповідно до п. 8 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» № 12 від 23.12.2005, особа підлягає звільненню від кримінальної відповідальності за ст. 49 КК України, якщо з дня вчинення нею злочину до набрання вироком законної сили минули певні строки давності і вона не ухилялася від слідства або суду та не вчинила нового злочину середньої тяжкості, тяжкого чи особливо тяжкого.

Ураховуючи наведене, обвинувачений ОСОБА_3 підлягає звільненню від призначеного покарання за ч. 2 ст.185 КК України на підставі ст..49, ч. 5 ст. 74 КК України.

Вивчаючи особу обвинуваченого ОСОБА_4 , судом встановлено, що останній раніше не судимий, не одружений, на утриманні неповнолітніх дітей чи інших утриманців не має; офіційно не працевлаштований; на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Відповідно до ст. 66 КК України обставин, які пом`якшують та відповідно до ст. 67 КК України, обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_4 судом не встановлено.

На підставі вищевикладеного, суд, з урахуванням загальних засад призначення покарання: законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, та вимог ст. 65 КК України про те, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, ступінь тяжкості вчинених злочинів, а також відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого, роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України 24.10.2003 року №7, вважає за необхідне призначити ОСОБА_4 покарання в межах санкції частини статті, за якою інкриміновано його діяння у виді позбавлення волі.

Утім установлено судом, що з дня вчинення ОСОБА_4 злочинів минуло більш як п`ять років та останній не ухилявся від слідства або суду та не вчинив нового злочину.

Обвинувачений ОСОБА_4 заперечував щодо звільнення від кримінальної відповідальності за статтею 49 КК України та закриття кримінального провадження з цієї підстави, відтак це це імперативний обов`язок суду, тому на підставі ч.1 ст..49, ч. 5 ст. 74 КК України, обвинувачений ОСОБА_4 підлягає звільненню від призначеного покарання за ч. 2 ст.185 КК України.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся.

Питання про речові докази та процесуальні витрати суд вирішує в порядку ст. 100, 124 КПК України.

У ході судового розгляду до обвинуваченого ОСОБА_3 ухвалою суду від 15.10.2020 було застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту в нічний час доби, який продовжувався, утім строк його закінчився.

Судом встановлено, що в ході досудового розслідування даного кримінального провадження інші заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувались.

Керуючись ст.ст. 65 КК України, ст. 368, 370, 374, 376 КПК України , суд,

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.185 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки.

На підставі статті 49, частини 5 статті 74 КК України, ОСОБА_3 звільнити від призначеного покарання за ч.2 ст.185 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.185 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки.

На підставі статті 49, частини 5 статті 74 КК України, ОСОБА_4 звільнити від призначеного покарання за ч.2 ст.185 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.

Речові докази: чотири металевих вали (барабани) стрічкового конвеєра, - повернути законному володільцеві.

Стягнути в рівних частинах з обвинувачених ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь держави процесуальні витрати на залучення експерта в розмірі 770 (сімсот сімдесят) гривень 00 коп.

Апеляційна скарга може бути подана на вирок протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Суддя ОСОБА_27