КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2024 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві клопотання захисника ОСОБА_5 про зміну запобіжного заходу ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, з тримання під вартою на інший, не пов`язаний з позбавленням волі,

за участю сторін провадження:

прокурора ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_5 ,

обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_8 ,

в с т а н о в и л а :

Вироком Святошинського районного суду міста Києва від 04 квітня 2023 року,

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, та призначено покарання у виді 6 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна.

Цим же вироком засуджено ОСОБА_8 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, та призначено покарання у виді 7 років позбавлення воліз конфіскацією всього належного на праві власності майна.

На вказаний вирок надійшли апеляційні скарги захисника ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 та обвинуваченої ОСОБА_8 .

В судовому засіданні апеляційної інстанції захисник ОСОБА_5 подав клопотання про зміну обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу в порядку ст. 331 КПК України та просить змінити обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід, застосований вироком Святошинського районного суду м. Києва від 04 квітня 2023 року, у виді тримання під вартою у ДУ «Київський слідчий ізолятор» на інший запобіжний захід, не пов`язаний із позбавленням свободи.

В обґрунтування свого клопотання захисник посилається на те, що cуд не може за своєю ініціативою, без клопотань сторін провадження та наступного обговорювання щодо існування ризиків, вирішувати питання обрання, зміни та продовження строків тримання особи під вартою, оскільки це суперечить принципу диспозитивності (ст. 26 КПК України) та практиці Європейського суду з прав людини.

Тобто, суд може лише поставити сторонам на обговорення вказане питання, якщо не має клопотань від сторін провадження, і за його результатами, після обговорювання сторонами, прийняти відповідне рішення шляхом винесення ухвали про тримання під вартою, строк дії якої не може перевищувати 60 днів.

Таким чином, на думку захисника, суд, ухвалюючи обвинувальний вирок, яким обирає запобіжний захід у вигляді тримання під вартою - до набрання вироком законної сили, фактично вирішує це питання на власний розсуд і за власної ініціативі, без обговорення наявності існування ризиків, без встановлення чітко визначеного строку, що для суду є неприпустимим та суперечить принципу диспозитивності та законності.

Окрім того, продовження запобіжного заходу більш ніж на 60 діб вироком суду першої інстанції, який не набрав законної сили, не відповідає ні КПК України, ні ст. 5 Конвенції.

В будь-якому випадку строк тримання під вартою не може бути свавільним та позначеним - до набрання вироку законної сили.

Захисник вказує на те, що для збалансування дотримання прав та інтересів ОСОБА_6 як особи, право на свободу якої обмежується і дієвості кримінального провадження, є забезпечення засудженому перегляд судом обґрунтованості підстав продовження тримання його під вартою як запобіжного заходу понад 60 днів, визначений ч. 1 ст.197 КПК України.

Окрім того, системний аналіз норм кримінального процесуального законодавства України свідчить про те, що обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою вироком суду з визначенням у резолютивній частині вироку строком настання певної події, а саме: набрання цим вироком законної сили, не відповідає критерію передбачуваності закону для цілей ст. 5 Конвенції та ст. ст. 196, 197, 202 КПК України.

Також, захисник вказує, що при розгляді даного клопотання необхідно врахувати, що обвинувачений визнав вину у інкримінованому йому злочині, щиро розкаявся, шкодує про вчинене та готовий нести кримінальну відповідальність; ОСОБА_6 добровільно співпрацював з органами досудового розслідування і судом щодо викриття кримінальних правопорушень, вчинених іншими особами; наведені обставини дієво підтверджують, що обвинувачений вже став на шлях виправлення, усвідомлює протиправність своїх дій та не бажає в майбутньому більше займатися жодною незаконною діяльністю; ОСОБА_6 вчинив інкриміновані йому протиправні дії внаслідок збігу тяжких особистих обставин та вкрай скрутного матеріального становища; ОСОБА_6 під час досудового розслідування кримінального провадження та судового розгляду сумлінно виконував покладені на нього КПК України обов`язки, його поведінка є зразковою;

Також, захисник звертає увагу на те, що говорити про звільнення від кримінальної відповідальності в розрізі даного клопотання не є коректним, однак факт добровільної відмови ОСОБА_6 від вживання наркотичних засобів за своїми наслідками є подібним наслідкам медичного лікування від наркоманії, а тому має бути враховано судом при вирішенні питання про зміну засудженому запобіжного заходу.

Окрім того, ОСОБА_6 перебуває під вартою на підставі вироку який не набрав законної сили, за цей рік не відбулось жодного судового засідання у зв`язку з неявкою захисника ОСОБА_8 . На утриманні у ОСОБА_6 перебуває батько ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який постійно потребує відповідного догляду, оскільки він є інвалідом І групи, що підтверджується довідкою МСЕК та відповідними висновками лікарів.

Найсуворіший запобіжний захід, застосований до ОСОБА_6 до вступу вироку в законну силу із врахуванням конкретної ситуації у даній справі та особи засудженого, не узгоджується із вимогами ст. 6 Конвенції, яка закріплює на міжнародному рівні право на справедливий суд.

Враховуючи викладене, захист вважає, що подальше утримання ОСОБА_6 під вартою без вмотивованого рішення суду не передбачено чинним кримінальним процесуальним законодавством у його системному розумінні із практикою ЄСПЛ та порушує конституційні і конвенційні права засудженого.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника та обвинуваченого, які підтримали клопотання захисника, прокурора, який заперечував проти задоволення клопотання, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи клопотання, колегія суддів приходить до висновку, що клопотання до задоволення не підлягає, виходячи з таких підстав.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України, у разі визнання особи винуватою, у резолютивній частині вироку зазначається, окрім іншого, рішення щодо заходів забезпечення кримінального провадження, у тому числі, рішення про запобіжний захід до набрання вироком законної сили.

Вироком Святошинського районного суду міста Києва від 04 квітня 2023 року постановлено запобіжний захід до вступу вироку в законну силу обвинуваченому ОСОБА_6 обрати у виді тримання під вартою в Державній установі «Київський слідчий ізолятор», взявши його під варту в залі судового засідання.

Отже, суд у відповідності до вимог абз. 12 п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України вирішив питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження прийнявши рішення про запобіжний захід обвинуваченому до набрання вироком законної сили.

Виходячи зі наведеної правової конструкції статті 374 КПК України у вироку суду щодо ОСОБА_6 вказаний конкретний, обумовлений часовими рамками строк тримання його під вартою, а саме: до набрання вироком законної сили, що узгоджується з принципом правової визначеності, який є загальною ідеєю Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та верховенством права з огляду на ч. 1 ст. 115 КПК України, якою передбачено обчислення строків, встановлених цим Кодексом не тільки годинами, днями і місяцями, але й вказівкою на подію (в даному випадку дату набрання вироком законної сили), що не суперечить принципу законності.

Європейський суд з прав людини в рішенні «Руслан Яковенко проти України» від 04 червня 2015 року (пункт 46), зазначив, що підсудний вважається таким, що перебуває під вартою «після засудження компетентним судом» у розумінні підпункту «а» пункту 1 статті 5 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», з моменту оголошення вироку судом першої інстанції, навіть якщо він ще не набрав законної сили і його можна оскаржити. Особа засуджена судом першої інстанції, яка перебуває під вартою до закінчення строку оскарження вироку, не може вважатися такою, що перебуває під вартою з метою допровадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення за підпунктом «с» пункту 1 ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод».

При цьому, у вказаному рішенні Європейський суд наголосив, що навіть, якщо національне законодавство передбачає, що вирок набирає законної сили лише після завершення розгляду справи судами усіх інстанцій, попереднє ув`язнення у розумінні положень Конвенції закінчується зі встановленням вини та призначенням покарання судом першої інстанції.

У такому випадку судовий контроль за позбавленням свободи, що вимагається згідно із ст. 5 Конвенції, вважається вже інкорпорованим у постановлений вирок та призначене покарання, а питання щодо законності такого тримання під вартою можуть бути переглянуті коли виникають нові обставини.

Отже, посилання захисника на те, що обвинувачений утримуються під вартою без судового рішення, є необґрунтованими.

Доводи захисника про необхідність врахування того, що обвинувачений визнав вину, щиро розкаявся, шкодує про вчинене та готовий нести кримінальну відповідальність, добровільно співпрацював з органами досудового розслідування і судом щодо викриття кримінальних правопорушень, усвідомлює протиправність своїх дій та не бажає в майбутньому більше займатися жодною незаконною діяльністю, вчинив інкриміновані йому протиправні дії внаслідок збігу тяжких особистих обставин та вкрай скрутного матеріального становища, під час досудового розслідування кримінального провадження та судового розгляду сумлінно виконував покладені на нього КПК України обов`язки не можуть бути взятими до уваги, позаяк аналогічні доводи щодо обставин вчинення кримінального правопорушення, ставлення обвинуваченого до вчиненого та даних про особу обвинуваченого містяться в апеляційній скарзі захисника, яка має розглядатись апеляційним судом, відтак на даній стадії розгляду кримінального провадження апеляційний суд позбавлений можливості робити висновки щодо вищезазначених обставин.

Що стосується доводів захисника про те, що на утриманні у ОСОБА_6 перебуває батько ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який постійно потребує відповідного догляду оскільки він являється інвалідом І групи, то вони є безпідставними, оскільки вказані обставини не нівелюють ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема, ризику переховування обвинуваченого від суду.

Також ризик переховування від суду є реальним з тих підстав, що вироком суду першої інстанції ОСОБА_6 призначено покарання за вчинення злочину, який є тяжким, у виді 6 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна, а тому застосування більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, на даний час, не забезпечить дотримання обвинуваченим процесуальних обов`язків під час судового розгляду.

Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення заявленого до початку апеляційного розгляду клопотання захисника про скасування щодо ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, який вироком Святошинського районного суду м. Києва від 04 квітня 2023 року обрано обвинуваченому до набрання вироком законної сили.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 422-1 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Клопотання захисника ОСОБА_5 про зміну запобіжного заходу ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, з тримання під вартою на інший, не пов`язаний з позбавленням волі, залишити без задоволення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

С у д д і :

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Справа №759/3661/21

Провадження № 11-кп/824/148/2024

Головуючий у першій інстанції ОСОБА_10

Доповідач ОСОБА_1