ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2057/24 Справа № 210/6776/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2024 року м.Кривий Ріг

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретар ОСОБА_5

за участю прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції матеріали контрольного провадження за апеляційною скаргою захисника на ухвалу Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 травня 2024 року, якою продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою ОСОБА_8 , обвинуваченому у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255-1, ч. 2 ст. 307 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 травня 2024 року продовжено ОСОБА_8 строк тримання під вартою до 18 липня 2024 року включно за обвинуваченням останнього у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 255-1, ч. 2 ст. 307 КК України.

Мотивуючи вказане рішення, суд зазначив, що обраний відносно обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжний захід відповідає особі обвинуваченого, характеру та тяжкості діянь, які йому інкримінуються, санкції статей, які передбачають міру покарання за інкриміновані кримінальні правопорушення. Вік та стан здоров`я обвинуваченого дозволяють застосування до нього запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Суд вважає, з урахуванням викладеного та особи обвинуваченого, що інші, більш м`які запобіжні заходи, є недостатніми для запобігання ризикам, встановленим ст.177 Кримінального процесуального кодексу України.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу суду та застосувати до ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту з носінням електронного засобу контролю та покладенням на нього певних обов`язків. Вважає, що продовження запобіжного заходу є протиправним та необґрунтованим, а оскаржувана ухвала суду першої інстанції прийнята без дотримання норм кримінального процесуального законодавства та усталеної практики ЄСПЛ. Зазначає, що вказані прокурором підстави для продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є аналогічними підставам, викладеним у попередніх клопотаннях. Звертає увагу, що наявність підстав для продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою має бути ретельно перевірено, існування ризиків негативної поведінки особи чітко наведені та проаналізовано питання щодо можливості застосування альтернативного запобіжного заходу, чого судом зроблено не було.

Вказує, що ухвала суду постановлена без надання юридичної оцінки ризикам, які були зазначені стороною захисту у запереченнях при розгляді вказаного клопотання. Звертає увагу, що доводи сторони обвинувачення про те, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, крім тримання під вартою, не зможе запобігти ризикам, про наявність яких зазначено прокурором, не підтверджені стороною обвинувачення та недоведені прокурором у судовому засіданні.

Заслухавши суддю доповідача, доводи учасників судового процесу, дослідивши матеріали контрольного провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 5 ст. 394 КПК України ухвала суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлена під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, може бути оскаржена в апеляційному порядку обвинуваченим, його захисником, законним представником, прокурором.

Згідно вимог ст. 12 КПК України кожен, кого затримано через підозру або обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення або інакше позбавлено свободи, повинен бути в найкоротший строк доставлений до слідчого судді для вирішення питання про законність та обґрунтованість його затримання, іншого позбавлення свободи та подальшого тримання. Таким чином, законність та обґрунтованість обмеження права на свободу та особисту недоторканність має бути перевірена судом у найкоротший строк.

Відповідно до ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання ризикам, визначених у п. 1-5 частини 1 вказаної статті.

Підставами застосування запобіжного заходу є наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може вчинити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, хоча зміст поняття «достатні підстави» не має чіткого законодавчого визначення, аналіз кримінального судочинства свідчить про те, що такими підставами є передбачувана небезпека вчинення обвинуваченим протиправних дій, зазначених у ч.1 ст. 177 КПК України, та дозволять суду на основі закону та внутрішнього переконання зробити висновок про необхідність обрання запобіжного заходу.

У кримінальному судочинстві поняття ризиків передбачає як тактичні ризики, так і конкретні небажані для кримінального провадження наслідки поведінки підозрюваних та обвинувачених.

Відповідно до ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Запобіжний захід у виді тримання під вартою є заходом забезпечення кримінального провадження, тобто заходом кримінального процесуального примусу, оскільки такий захід дає можливість виявляти та зберігати докази, запобігти прогнозованій протиправній поведінці чи унеможливити ухилення від слідства та суду обвинуваченого. Такий превентивний та забезпечувальний захід спрямований на недопущення можливої протидії з боку обвинуваченого провадженню у кримінальній справі, та є ефективним засобом коригування його неправомірної поведінки.

Обмежуючи конституційні права обвинуваченого у вчиненні злочину, запобіжні заходи виконують позитивну роль, реалізуючи у кримінальному процесі матеріально-правовий принцип крайньої необхідності: завдання меншої шкоди, щоб запобігти більшій шкоді.

Як встановлено з наданих судом першої інстанції матеріалів, ОСОБА_8 обвинувачується у тому, що він достовірно знаючи про запровадження в Україні кримінальної відповідальності за вплив суб`єктів злочинної ієрархії на суспільні відносини, в тому числі, криміногенні, використовуючи наявний в нього авторитет та стійкі зв`язки в кримінальному середовищі, протиставляючи себе нормам законності та бажаючи здійснювати злочинну діяльність в противагу загальновизнаним етичним правилам існування в правовому суспільстві, знаходячись у невстановленому в ході досудового розслідування місці, при невстановлених обставинах, набув статусу суб`єкта злочинного впливу в установах виконання покарань. Після того, перебуваючи в статусі суб`єкта злочинного впливу, користуючись авторитетом, яким автоматично наділявся носій вказаного статусу, взяв на себе зобов`язання здійснення злочинних функцій, в тому числі функцію позазаконного вирішення конфліктів та спірних ситуацій по негласним «злодійським» правилам, між особами із числа засуджених, котрі відбувають покарання в держаній установі «Криворізька виправна колонія» №80, або за зверненням осіб до нього, чи до «смотрящих», тобто до осіб, які поширюють злочинний вплив у статусі суб`єкта злочинного впливу.

ОСОБА_8 засуджений 25.11.2020 року Кіровським районним судом м. Дніпропетровська, за вчинення умисного тяжкого майнового злочину.

З моменту затримання ОСОБА_8 утримувався в наступних установах виконання покарань: ДУ «Дніпровська установа виконання покарань» №4; ДУ «Криворізька виправна колонія» №80.

Перебуваючи тривалий проміжок часу в місцях позбавлення волі, в установах виконання покарань, ОСОБА_8 , будучи засудженим за вчинення умисного тяжкого злочину, підтримуючи злодійські традиції, не бажаючи ставати на шлях виправлення, тобто процесу позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки, не підкорюючись вимогам чинного законодавства України, що визначають порядок утримання та відбуття покарань ув`язненими в місцях позбавлення волі, правилам поведінки в місцях позбавлення волі, а також загальноприйнятим правилам поведінки в суспільстві, використовуючи свої особисті якості та можливості, здобув повагу та авторитет серед засуджених як особа в статусі суб`єкта злочинного впливу.

Згідно з вимогами статті 9 Кримінально-виконавчого кодексу України, засуджені зобов?язані, в тому числі: виконувати встановлені законодавством обов?язки громадян України; неухильно додержуватися правил поведінки, які передбачені для засуджених, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших осіб; виконувати встановлені законодавством вимоги адміністрації органів і установ виконання покарань; ввічливо ставитися до персоналу, інших осіб, які відвідують установи виконання покарань, а також до інших засуджених.

Нехтуючи вказаними обов`язками засуджених, та з метою здобуття і укріплення авторитету серед осіб негативної спрямованості, які утримувалися у виправних установах, ОСОБА_8 неодноразово порушував режим утримання, за що піддавався заходам стягнення адміністрацією установ. Внаслідок даних порушень, які виразились у самовільному пересуванні, порушенні локалізації, ОСОБА_8 також здобув повагу і авторитет серед засуджених.

У подальшому, ОСОБА_8 під час відбування покарання в кримінально-виконавчій установі закритого типу ДУ «Криворізька виправна колонія № 80», за адресою: АДРЕСА_1 , маючи попередньо здобутий серед засуджених осіб та в місцях позбавлення волі авторитет, як особи, яка веде «правильний» для «злодійських» традицій спосіб життя, точний час в ході досудового розслідування встановити не виявилось можливим, але не пізніше початку серпня 2022 року, діючи умисно, протиправно, поширив злочинний вплив, а також визначив серед інших засуджених себе в статусі особи, яка є кримінальним авторитетом, уповноваженим наглядати за дотриманням неписаних загальноприйнятих в злодійських колах законів поведінки.

Відбуваючи покарання у відділенні сектору соціально-психологічної служби № 13, ДУ «Криворізька виправна колонія» № 80, ОСОБА_8 , умисно поширив злочинний вплив та скерував свої умисні дії з метою матеріального забезпечення та координації злочинної діяльності на території даної установи, накопичення та утримання грошових коштів, майна та інших активів (доходів від них), тобто, так званого «злодійського общака», подальшого розподілу коштів та майна серед засуджених, в тому числі доходів, одержаних злочинним шляхом, здійснення сфер злочинного впливу.

Поширюючи злочинний вплив серед засуджених, які відбувають покарання в даній установі, ОСОБА_8 встановив загально визначені правила поведінки серед засуджених та вимагав безумовного їх дотримання вказаними особами. При цьому будь-який спротив дотриманню встановлених ОСОБА_9 правил поведінки негайно подавлявся як ним особисто, так і іншими наближеними до нього та визначеними ним засудженими шляхом застосування фізичного та психологічного насильства.

Поширюючи злочинний вплив серед засуджених, які утримувалися в ДУ «Криворізька виправна колонія №80», ОСОБА_8 виконував наступні функції: підтримував загально визначені правила поведінки відповідно до «злодійських законів» та забезпечував дотримання їх засудженими; забезпечував неухильний контроль за виконанням загально визначених правил поведінки «злодійських законів» та обов`язків засудженими у виправній установі; здійснював підбір певних осіб, координував їх поведінку з метою незаконного придбання та збуту наркотичних засобів, заборонених в обігу речей та речовин серед засуджених на територію виправної установи, виступав силовою підтримкою у вирішенні конфліктних ситуацій серед засуджених шляхом погроз фізичною розправою та спричиненням тілесних ушкоджень; забезпечував пошук та підбір осіб з числа засуджених, з урахуванням особистих якостей та можливостей, координував їх злочинну діяльність для досягнення єдиного плану яких під проводом погроз фізичної розправи та спричинення тілесних ушкоджень схиляв до перекидів фасованих наркотичних засобів на охороняємо територію виправної установи; здійснював керування фінансовим забезпеченням, придбанням, пересиланням наркотичних засобів, організовував приховування кримінально-протиправної діяльності в частині надходження та подальшого розподілення (збуту) наркотичних засобів на території ДУ «Криворізька виправна колонія №80»; здійснював систематичний фінансовий контроль за витратами/прибутками, а також збором грошових коштів на «чорное» (активи, які призначені для передачі у «воровський общак») та «общее» (активи, які призначені для передачі в «общак» колонії, який знаходиться під контролем організатора).

Діючи умисно, поширюючи злочинний вплив серед засуджених, 13.02.2023 року ОСОБА_8 , перебуваючи на території ДУ «Криворізька виправна колонія» №80, в статусі суб`єкта злочинного впливу, впродовж січня 2023 року (більш точної дати в ході досудового розслідування не встановлено) проводив ігри серед засуджених, здійснював збір грошових коштів, на «чорное» (активи, що призначені для передачі у «воровський общак») та «общее» (активи, що призначені для передачі в «общак» колонії, який знаходиться під контролем суб`єкта підвищеного злочинного впливу - ОСОБА_10 ).

Діючи умисно, поширюючи злочинний вплив серед засуджених, 13.02.2023 року близько 19.45 год., ОСОБА_8 , перебуваючи на території ДУ «Криворізька виправна колонія» № 80, маючи у розпорядженні мобільний телефон з сім картою НОМЕР_1 , зателефонував засудженому ОСОБА_11 на номер НОМЕР_2 , котрий відбуває покарання у вигляді обмеження волі, на дільниці соціальної реабілітації вищевказаної виправної колонії. В ході вказаної розмови, ОСОБА_8 , повідомив про необхідність придбання наркотичних засобів, котрі в подальшому ОСОБА_11 , за вказівкою ОСОБА_8 , повинен перекинути у заздалегідь визначене місце.

13.03.2023 року близько 22.15 год. ОСОБА_8 повторно зателефонував ОСОБА_11 та підтвердив намір своїх дій і нагадав про необхідність здійснення перекиду наркотичних засобів на територію виправної установи, що охороняється.

13.02.2023 року, близько 22.30 год., ОСОБА_11 маючи у розпорядженні наркотичні засоби, сприймаючи для себе ОСОБА_8 , як суб`єкт злочинного впливу, на виконання його вимоги, здійснив перекид наркотичних засобів на територію виправної установи, що охороняється.

Діючи умисно, поширюючи злочинний вплив серед засуджених, 16.02.2023 року близько 17.40 год. ОСОБА_8 , перебуваючи на території ДУ «Криворізька виправна колонія» №80, маючи у розпорядженні мобільний телефон з сім картою НОМЕР_1 , зателефонував засудженому ОСОБА_11 на номер НОМЕР_2 , котрий відбуває покарання у вигляді обмеження волі, на дільниці соціальної реабілітації вищевказаної виправної колонії. В ході вказаної розмови, ОСОБА_8 повідомив про необхідність придбання наркотичних засобів, які в подальшому ОСОБА_11 , за вказівкою ОСОБА_8 , повинен перекинути на територію виправної установи, що охороняється, у заздалегідь визначене місце.

16.02.2023 року, близько 20.30 год., ОСОБА_11 , маючи у розпорядженні наркотичні засоби, сприймаючи для себе ОСОБА_8 , як суб`єкт злочинного впливу, на виконання його вимоги, підготував пакунки для здійснення перекиду наркотичних засобів на територію виправної установи, що охороняється, однак не довів свій умисел до кінця, оскільки був затриманий працівниками ДУ «Криворізька виправна колонія» № 80.

В результаті вказаних дій ОСОБА_8 в період часу з серпня 2022 року до квітня 2023 року, завдяки авторитету, іншим особистим якостям та можливостям, діючи умисно, організовував та безпосередньо здійснював розподіл коштів, майна та інших активів, спрямованих на забезпечення такої діяльності, тобто умисно поширював злочинний вплив в установі виконання покарань, а саме на території ДУ «Криворізька виправна колонія №80» за адресою: АДРЕСА_1 .

За сукупністю вчиненого ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255-1, ч. 2 ст. 307 КК України, тобто особливо тяжкого злочину проти громадської безпеки та тяжкого злочину у сфері обігу наркотичних засобів.

Запобіжний захід у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_8 продовжений під час судового провадження в суді першої інстанції на 60 днів до 18.07.2024 року включно.

Клопотання про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого прокурор мотивував тим, що не перестали існувати ризики, передбачені ст. 177 КПК України, що стало підставою для продовження строку обраного запобіжного заходу.

Згідно з практикою Європейського Суду, зокрема рішенням у складі Великої палати у справі «Labitav.Italy» від 06.04.2000 р., тримання під вартою є виправданим у певному випадку, лише якщо конкретні ознаки розкривають наявність публічного інтересу, що переважає, попри презумпцію невинуватості, над повагою до особистої свободи.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. Так, у своєму рішенні від 26.07.2001 р. у справі «Ілійков проти Болгарії» Європейський суд з прав людини зазначив, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

На думку суду апеляційної інстанції, ризик переховування обвинуваченого від суду, є підтвердженим, оскільки тяжкість імовірного покарання можна вважати істотним фактором на підтвердження цього ризику. При оцінці ризику переховування від правосуддя може братися до уваги (поряд з іншими обставинами) і загроза відносно суворого покарання. Так, у § 76 рішення ЄСПЛ «Пунцельт проти Чехії» («Punzelt v. Czech Republic») № 31315/96 від 25.04.2000р, у рішенні ЄСПЛ «Смірнова проти Росії» (Smirnova v. Russia № 71362/01 від 21.07.2003), суд зазначив, що при визначенні ризику переховування обвинуваченого від правосуддя потрібно враховувати особистість обвинуваченого, його моральні переконання, майновий стан і зв`язки з державою, в якій він зазнає судового переслідування. Тяжкість ймовірного покарання та суворість можливого вироку особливо сильно підвищують ризик переховування від органів досудового розслідування та/або суду.

Апеляційний суд наголошує, що вирішуючи питання необхідності продовження запобіжного заходу, слід виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не лише права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як потерпілого, так і суспільства в цілому.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості та законності застосованого до ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, колегія суддів враховує, що він обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого та тяжкого злочинів, передбачених ч. 2 ст. 255-1, ч. 2 ст. 307 КК України, за найтяжче з яких передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від дев`яти до п`ятнадцяти років з конфіскацією майна або без такої, обвинувачений може переховуватися від суду з метою уникнення покарання, вірогідність незаконного впливу на свідків з метою примушування їх до зміни своїх показань, можливість вчинення інших кримінальних правопорушень.

З урахуванням цього, колегія суддів зазначає, що застосування більш м`якого запобіжного заходу не буде гарантувати виконання ОСОБА_8 своїх процесуальних обов`язків.

Можливість застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою передбачають вимоги 183 КПК України. Вік та стан здоров`я обвинуваченого дозволяє застосувати до нього запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Відповідно до вимог п. «е» ч. 1 ст. 5 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод (Рим, 1950 року) міра запобіжного заходу у вигляді взяття під варту обирається підозрюваному, обвинуваченому судом при наявності обґрунтованої підозри у вчиненні ним правопорушення або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню ним правопорушення чи його втечі після його вчинення, що вказана особа може переховуватися від органів досудового розслідування та суду, незаконно впливати на потерпілого, свідків та інших учасників кримінального провадження, перешкоджати провадженню іншим чином, а також вчиняти інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

Тяжкість, характер та обставини інкримінованого злочину свідчить про вагомість заявлених ризиків, які дійсно на теперішній час не зменшились, і яким не здатні запобігти більш м`які запобіжні заходи ніж тримання під вартою.

Тривалість судового розгляду, в даному випадку, не спростовує необхідність продовження обраного запобіжного заходу та викликана складністю кримінального провадження, великим обсягом доказів, що належить дослідити та необхідністю забезпечення явки інших учасників процесу, що саме по собі не утворює підстав для звільнення з під варти та не свідчить про неможливість подальшого застосування даного виду запобіжного заходу.

Слід зауважити, що відсутність, на даний час, фактів втечі обвинуваченого чи впливу на свідків жодним чином не свідчить про неможливість вчинення ним цих дій в подальшому. Фактично, належна процесуальна поведінка обвинуваченого зумовлена дієвістю обраного запобіжного заходу.

Судова колегія не вбачає в діях суду першої інстанції порушень кримінального процесуального законодавства, які б вплинули на законність прийнятого рішення про продовження запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_8 .

Висновок суду першої інстанції щодо законності підстав для продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який, посилаючись на практику застосування ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у рішеннях Кудла проти Польщі та МакКей проти Сполученого Королівства констатував, що основною метою ст. 5 Конвенції є запобігання свавільному або необґрунтованому позбавленню свободи. Проте, безперервне тримання під вартою є виправданим лише за умови, якщо у справі наявний значний суспільний інтерес, який переважає принцип поваги до особистої свободи.

Розглядаючи можливість застосування до обвинуваченого будь-якого альтернативного запобіжного заходу, колегія суддів зазначає, що наразі «достатніми» та «належними» підставами тримання обвинуваченого під вартою є не лише очікування суду, а дотримання балансу між можливими наслідками його звільнення та безпекою суспільства, яке вимагає ізоляції осіб, які з встановленою вірогідністю здатні завдати істотної шкоди правам та свободам інших осіб, що в даному випадку, повністю виправдовує подальше утримання обвинуваченого під вартою.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про невизначення розміру застави, оскільки він узгоджується з положеннями п. 4 ч. 4 ст. 183 КПК України, згідно якого суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 КПК України, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого ст. 255-1 КК України. Тому доводи апеляційної скарги в цій частині не заслуговують на увагу.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про продовження застосування стосовно ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки обмеження його права на свободу в даному випадку є виправданим та необхідним, через неможливість в жодний інший спосіб запобігти його втечі та забезпечити належне виконання ним своїх процесуальних обов`язків.

Таким чином, перевіривши ухвалу суду в межах апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що підстави для її скасування відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404 407, 422-1 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 травня 2024 року про продовження застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді