УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2024 року

м. Київ

справа № 163/245/24

провадження № 51-2659ска24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на постанову Любомльського районного суду Волинської області від 29 лютого 2024 року та постанову Волинського апеляційного суду від 24 квітня 2024 року у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 483 Митного кодексу України (далі - МК),

встановив:

Любомльський районний суд Волинської області постановою від 29 лютого 2024 року визнав ОСОБА_4 винуватим у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 483 МК, і наклав на нього стягнення у виді штрафу в розмірі 1061007,19 грн з конфіскацією у власність держави товару вилученого за протоколом № 0455/20500/23, вартістю 2122014,38 грн.

Постанову судді місцевого суду захисник ОСОБА_6 оскаржив до апеляційного суду.

Волинський апеляційний суд постановою від 24 квітня 2024 року залишив без задоволення апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_6 , а постанову Любомльського районного суду Волинської області від 29 лютого 2024 року без змін.

Не погоджуючись з вказаними вище постановами судів, захисник ОСОБА_5 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Любомльського районного суду Волинської області від 29 лютого 2024 року та постанову Волинського апеляційного суду від 24 квітня 2024 року, а провадження у справі закрити.

Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити на таких підставах.

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (п. 8 ч. 2 ст. 129 Конституції України).

Встановлюючи обмеження права на касаційне оскарження судових рішень, законодавець повинен керуватися такою складовою принципу верховенства права, як пропорційність. За правовою позицією Конституційного Суду України обмеження прав і свобод людини і громадянина є допустимим виключно за умови, що таке обмеження є домірним (пропорційним) та суспільно необхідним (абзац шостий підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 19 жовтня 2009 року № 26-рп/2009).

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що держава має право встановлювати певні обмеження права осіб на доступ до суду; такі обмеження мають переслідувати легітимну мету, не порушувати саму сутність цього права, а між цією метою і запровадженими заходами має існувати пропорційне співвідношення (пункт 57 Рішення у справі «Ашингдейн проти Сполученого Королівства» від 28 травня 1985 року, пункт 96 Рішення у справі «Кромбах проти Франції» від 13 лютого 2001 року).

Згідно з приписами ч. 5 ст. 529 МК постанова суду (судді) у справі про порушення митних правил може бути оскаржена особою, стосовно якої вона винесена, представником такої особи або митним органом, який здійснював провадження у цій справі. Порядок оскарження постанови суду (судді) у справі про порушення митних правил визначається Кодексом України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) та іншими законами України.

Водночас положеннями ч. 10 ст. 294 КУпАП встановлено, що постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 21 липня 2021 року у справі № 5-р(II)/2021 визнано таким, що відповідає Конституції України (є конституційним), припис частини 10 статті 294 КУпАП, згідно з яким «постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає».

Крім того, Конституційний Суд України у вищевказаному рішенні дійшов висновку, що законодавець, унормовуючи в статті 294 КУпАП питання інстанційного перегляду/оскарження постанови судді у справах про адміністративні правопорушення, керуючись приписами пункту 14 частини 1 статті 92, пункту 8 частини 2 статті 129 Конституції України та свободою розсуду в рамках «широкого простору обдумування», забезпечив право на апеляційний перегляд справ про адміністративні правопорушення, проте не встановив права на касаційне оскарження судового рішення в цих справах.

Також, Конституційний Суд України констатував, що застосування припису частини 10 статті 294 КУпАП не призводить до порушення такої засади судочинства, як забезпечення у визначених законом випадках права на касаційне оскарження судового рішення, права на судовий захист, а отже, цей припис узгоджується з принципом «верховенства права» (правовладдя).

Таким чином, судові рішення, постановлені у справі про адміністративне правопорушення в порядку, передбаченому КУпАП, не можуть бути предметом перегляду в суді касаційної інстанції.

Оскільки ОСОБА_5 у касаційній скарзі ставить питання про скасування судових рішень, які не підлягають оскарженню в касаційному порядку, Верховний Суд вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження.

Керуючись ст. 129 Конституції України, ст. 294 КУпАП, Верховний Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на постанову Любомльського районного суду Волинської області від 29 лютого 2024 року та постанову Волинського апеляційного суду від 24 квітня 2024 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3