УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2024 року

м. Київ

справа № 728/1614/17

провадження № 51 - 6169 ск 21

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 14 березня 2024 року,

установив:

За вироком Бахмацького районного суду Чернігівської області від 6 липня

2021 року

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

засуджено до покарання: за ч. 1 ст. 368 Кримінального кодексу України (далі - КК) - у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій на строк 2 роки; за ч. 1 ст. 122 КК - у виді обмеження волі на строк 1 рік.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_5 остаточно призначено покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік

з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій на строк 2 роки.

Згідно з вироком ОСОБА_5 визнано винуватим в тому, що він, будучи директором Бахмацького комунального виробничого підприємства «Комунальник» (далі - КВП «Комунальник») одержав неправомірну вигоду для себе за вчинення в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, дій

з використанням наданого йому службового становища, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 368 КК за таких обставин.

Наприкінці травня 2017 року, більш точної дати не встановлено, до ОСОБА_5 звернувся представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Стародавнє Полісся» (далі ТОВ «Стародавнє Полісся») ОСОБА_6 з пропозицією укласти договір про спільну діяльність підприємств, предметом якого є переробка та сортування твердих побутових відходів на території Бахмацького полігону твердих побутових відходів.

06 липня 2017 року приблизно о 16:06 ОСОБА_5 , перебуваючи у своєму службовому кабінеті в приміщенні у м. Бахмач Чернігівської області, реалізовуючи свій умисел, спрямований на отримання неправомірної вигоди та використовуючи своє службове становище для незаконного збагачення, підписав договір про спільну діяльність підприємств із ТОВ «Стародавнє Полісся», скріпивши його печаткою КВП «Комунальник», за що отримав від ОСОБА_6 неправомірну вигоду у сумі 10 000 грн.

Крім того, 30 квітня 2020 року приблизно о 14:00 ОСОБА_5 поблизу філії «Бахмацький елеватор» ТОВ «Агродмитрівське» у м. Бахмач на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин завдав один удар ногою в спину ОСОБА_7 , від чого останній втратив рівновагу і впав на землю. Скориставшись тим, що ОСОБА_7 перебуває в положенні лежачи на спині, продовжив наносити йому удари руками в обличчя та тулуб, чим заподіяв потерпілому тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я, (понад

21 день).

Крім того, органом досудового розслідування ОСОБА_5 обвинувачувався у проханні службовою особою надати неправомірну вигоду для себе за вчинення ним в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, дії

з використанням наданого службового становища.

Так, наприкінці травня 2017 року, приблизно об 11:00 ОСОБА_5 , використовуючи своє службове становище, на АДРЕСА_1 висловив ОСОБА_6 прохання надати йому неправомірну вигоду в сумі 10 000 грн за підписання договору про спільну діяльність підприємств та 20 червня

2017 року під час зустрічі з останнім підтвердив свій намір отримати таку вигоду.

Чернігівський апеляційний суд ухвалою від 29 листопада 2021 року задовольнив частково апеляційні скарги захисників ОСОБА_8 та ОСОБА_4 , скасував вирок районного суду в частині засудження ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 122 КК та закрив кримінальне провадження в цій частині на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК). Постановив вважати ОСОБА_5 засудженим за ч. 1 ст. 368 КК до покарання призначеного судом першої інстанції.

Верховний Суд постановою від 19 жовтня 2022 року скасував цю ухвалу апеляційного суду та призначив новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

При новому розгляді Чернігівський апеляційний суд ухвалою від 14 березня 2024 року задовольнив частково апеляційні скарги захисників ОСОБА_8 та ОСОБА_4 , скасував вирок місцевого суду щодо засудження

ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 122 КК та закрив кримінальне провадження в цій частині на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК.

Визнав ОСОБА_5 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 368 КК і призначив йому покарання у виді штрафу

в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій на строк

2 роки і на підставі ч. 5 ст. 74 КК звільнив від відбування призначеного покарання в зв`язку з закінченням строку давності, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 49 КК.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , не оскаржуючи рішення апеляційного суду в частині закриття щодо його підзахисного кримінального провадження за ч. 1 ст. 122 КК, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Суть доводів захисника зводиться до того, що при новому перегляді вироку апеляційний суд не взяв до уваги вказівки викладені в постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року, обмежився формальними твердженнями про законність вироку місцевого суду та всупереч вимог ст. 419 КПК належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги сторони захисту і не дав на них вичерпних відповідей. Зокрема, всупереч вказівкам касаційного суду апеляційний суд не допитав ключового свідка сторони обвинувачення - ОСОБА_6 , та не перевірив доводів сторони захисту щодо провокативних дій зі сторони правоохоронних органів та цього свідка. Також, поза увагою суду залишились його доводи щодо невстановлення походження грошей, які були виявлені в сейфі засудженого, щодо фіктивності ТОВ «Стародавнє Полісся» та інші доводи, які, на думку захисника, свідчать про можливу провокацію злочину з боку правоохоронних органів та свідка ОСОБА_6 . До того ж, цей суд послався на докази, які визнані місцевим судом недопустимими, чим погіршив становище засудженого. Вказує, що до складу колегії суддів апеляційного суду, яка переглядала вирок входив один суддя з судової палати з розгляду кримінальних справ та двоє суддів з судової палати із розгляду цивільних справ. Окрім того, звертає увагу на резолютивну частину ухвали апеляційного суду, в якій відсутнє рішення щодо скасування

чи зміни вироку місцевого суду в частині засудження ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 368 КК.

Перевіривши доводи касаційної скарги та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновки апеляційного суду щодо закриття кримінального провадження стосовно ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 122 КК на предмет законності

й обґрунтованості судового рішення в цій частині захисником не оскаржується.

Водночас доводи касаційної скарги захисника щодо допущених, на його думку, порушень під час перевірки апеляційним судом вироку місцевого суду в частині засудження ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 368 КК колегія суддів вважає безпідставними з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Частиною 1 ст. 412 КПК передбачено, що істотними є такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

За змістом ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим

і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Зі змісту положень ч. 2 ст. 418, ст. 419 КПК вбачається, що судові рішення суду апеляційної інстанції ухвалюються в порядку, передбаченому статтями 368 - 380 цього Кодексу. В ухвалі суду апеляційної інстанції, окрім іншого, мають бути зазначені узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, а при залишенні апеляційної скарги без задоволення - підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою та викладені докази, що спростовують

її доводи.

Відповідно до приписів ч. 2 ст. 439 КПК вказівки суду, який розглянув справу

в касаційному порядку, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді.

У касаційній скарзі захисник вказує, що усупереч зазначених положень апеляційний суд не виконав вказівки, викладені в постанові Верховного Суду

від 19 жовтня 2022 року, зокрема щодо перевірки доводів апеляційної скарги захисника стосовно провокації злочину.

Так, з наявних матеріалів касаційного провадження та змісту касаційної скарги вбачається, що Верховний Суд, скасовуючи ухвалу апеляційного суду, у постанові від 19 жовтня 2022 року вказав, що під час нового апеляційного розгляду має бути: - перевірено хто був ініціатором зустрічей, чи були факти відмови з боку ОСОБА_5 на одержання неправомірної вигоди, чи мали місце наполегливі дії з боку свідка ОСОБА_6 , чи був би скоєний злочин без втручання правоохоронних органів; - досліджено докази, які мають принципове значення для встановлення обставин можливого отримання ОСОБА_5 неправомірної вигоди і перевірки доводів сторони захисту щодо провокації злочину, зокрема й визнані недопустимими доказами протоколи, складені за результатом негласних слідчих (розшукових) дій, на які було акцентовано увагу

в постанові касаційного суду, та забезпечити явку свідка ОСОБА_6 для його допиту у судовому засіданні.

Зазначені вказівки суд апеляційної інстанції під час нового апеляційного розгляду виконав належним чином.

Так, апеляційний суд встановив, що свідок ОСОБА_6 був допитаний

у судовому засіданні місцевого суду 4 травня 2018 року під час першого судового розгляду у цьому кримінальному провадженні, після чого 18 січня 2018 року ухвалено обвинувальний вирок, який потім було скасовано ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 21 травня 2019 року з процесуальних підстав із призначенням нового судового розгляду.

Водночас під час нового судового розгляду та подальшого апеляційного розгляду забезпечити явку свідка ОСОБА_6 для допиту не вдалося, при цьому суди докладали усіх зусиль для цього.

Не було встановлено місцезнаходження свідка і на час апеляційного розгляду

14 березня 2024 року, у той же час, як убачається зі змісту оскаржуваної ухвали апеляційного суду, що не заперечується захисником у касаційній скарзі, цей суд здійснив усі необхідні та можливі заходи для забезпечення його явки в судове засідання, однак такі не виявилися результативними.

Відтак, апеляційний суд надав відповідь щодо можливості забезпечення явки свідка ОСОБА_6 для його безпосереднього допиту, як під час попередніх судових розглядів, так і під час нового апеляційного розгляду.

Разом із тим, апеляційний суд у судовому засідання з`ясував, що сторони провадження скористалися можливістю піддати свідка ОСОБА_6 перехресному допиту, задавали йому питання, а той надавав відповіді на них, при цьому сторона захисту не вказувала на будь-які порушення під час його допиту,

а лише наполягала на повторному його допиті. Водночас під час апеляційного розгляду судом не було встановлено обставин, які би вимагали повторного допиту цього свідка.

Зазначене підтверджується і дослідженим апеляційним судом в судовому засіданні апеляційного суду 14 березня 2024 року аудіозаписом допиту свідка ОСОБА_6 , при цьому сторона захисту не заперечувала щодо достовірності цих показань.

Врахувавши всі ці обставини, апеляційний суд вірно зазначив у своєму рішенні, що показання свідка ОСОБА_6 , які він надавав у місцевому суді, забезпечувало сторонам достатні процесуальні гарантії, здатні компенсувати неможливість його допиту під час апеляційного розгляду.

Апеляційний суд хоча безпосередньо і не допитав свідка ОСОБА_6 , проте дослідивши у судовому засіданні аудіозапис його допиту обгрунтовано послався в своїй ухвалі на його показання як на доказ у кримінальному провадженні.

Також, у касаційній скарзі захисник зазначає, що апеляційний суд врахував докази, які були визнані місцевим судом недопустимими, чим, усупереч положень

ст. 421 КПК, погіршив правове становище засудженого.

Як убачається з оскаржуваної ухвали апеляційного суду, місцевим судом було визнано недопустимими докази протоколи проведення негласної слідчої (розшукової) дії аудіо-, відеоконтролю особи від 7 липня 2017 року, на підставі ухвали слідчого судді про надання дозволу на проведення НСРД аудіо-, відеоконтролю особи № 2024т від 15 червня 2017 року, з відеозаписом до нього та про результати зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж (електронних інформаційних систем) від 16 серпня 2017 року, на підставі ухвали слідчого судді від 15 червня 2017 року, за № 2025т, з відеозаписом до нього, внаслідок того, що такі отримані з порушенням вимог статей 246-249 КПК, оскільки проведені на підставі ухвал слідчого судді, прізвище якого не співпадає з прізвищами, зазначеними в протоколах за наслідками проведення НСРД.

Ознайомившись з матеріалами провадження колегія суддів апеляційного суду погодилась з висновками місцевого суду стосовно таких розбіжностей, водночас встановила, що в ухвалах слідчого судді та протоколах за результатами проведення НСРД відображено інформацію, яка стосується саме кримінального провадження відносно засудженого ОСОБА_5 , а відмінність у прізвищах слідчого судді, зазначеного в ухвалах та відповідних протоколах вказують на описку, допущену слідчим під час складання протоколів за результатами проведених НСРД.

До того ж, апеляційним судом не було виявлено інших процесуальних порушень, які б свідчили, що такі протоколи отримані з порушенням вимог статей 246-249 КПК, і у касаційній скарзі захисник таких не наводить.

Суд апеляційної інстанції слушно звернув увагу на формальний підхід у перевірці порушень процесуального закону при отриманні зазначених доказів місцевим судом та обґрунтовано вказав у своєму рішенні, що така описка жодним чином, не змінює та не впливає на достовірність одержаних відомостей, їх належність, повноту та допустимість, не порушує конвенційних та/або конституційних прав

і свобод засудженого.

У судовому засіданні суд апеляційної інстанції дослідив протокол за результатами проведення НСРД від 7 липня 2017 року, оцінив його дані та визнав їх такими, що повністю узгоджуються з показаннями свідка ОСОБА_6 , які він давав раніше.

Колегія суддів касаційного суду не вбачає у даному випадку порушень апеляційним судом вимог ст. 421 КПК, про що зазначає захисник у касаційній скарзі, оскільки цей протокол був досліджений апеляційним судом на виконання вказівок Верховного Суду у постанові від 19 жовтня 2022 року.

У той же час, захисник лише формально посилається в касаційній скарзі на положення ст. 421 КПК та не наводить конкретного обґрунтування, у чому саме полягає погіршення правового становища ОСОБА_5 з огляду на точний зміст цієї статті.

Окрім того, на підтвердження вини засудженого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 368 КК, апеляційний суд в ухвалі послався і на інші докази у справі, погодившись із їх належною оцінкою місцевим судом, зокрема: на показання свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та показання свідка

ОСОБА_6 , який останній надав під час судового засідання 4 травня 2018 року; - а також на інші досліджені у судовому засіданні письмові докази: - протоколи про прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 13 червня 2017 року, огляду речей від 6 липня 2017 року, помітки (ідентифікації) грошових коштів від 6 липня 2017 року, вручення помічених грошових коштів від 6 липня 2017 року, обшуку від 6 липня 2017 року, огляду речей та документів від 24 липня 2017 року, про проведення освідування особи від 6 липня 2017 року; договір про спільну діяльність підприємства, укладеного 6 липня 2017 року між ТОВ «Стародавнє Полісся» в особі керівника ОСОБА_14 та Бахмацьким КВП «Комунальник» в особі директора ОСОБА_5 ; - розпорядження Бахмацької міської ради Чернігівської області № 37 ос від 11 травня 2016 року; - статуту КВП « Комунальник»; - висновок експерта № 617 (х) від 19 серпня

2017 року.

Відтак, виконуючи вказівки Верховного Суду щодо необхідності дослідження ключових доказів у справі, суд апеляційної інстанції дослідив протоколи НСРД, визнані місцевим судом недопустимими, одночасно спростувавши висновки цього суду в цій частині, аудіозапис допиту свідка ОСОБА_6 та оцінив інші докази у справі визнавши їх такими, що узгоджуються між собою та у своїй сукупності підтверджують висновки місцевого суду про доведеність вини

ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення

за обставин встановлених судом.

Також предметом апеляційної перевірки були і доводи захисника про те, що договір про спільну діяльність підприємств не був направлений на його виконання та про фіктивність підприємства ТОВ «Стародавнє Полісся», на спростування яких апеляційний суд послався на витяг ЄРДПОУ, відповідно до якого видом діяльності цього ТОВ є якраз побутові відходи.

Водночас захисник у касаційній скарзі не наводить доводів на спростування правильності цих висновків.

Надав суд апеляційної інстанції і мотивовану відповідь на довід захисника про походження грошей у сейфі ОСОБА_5 , пославшись на відповідні протоколи, висновок експерта, проаналізувавши їх зміст, а також на показання свідків у справі, спростувавши аргументи захисника у цій частині.

При цьому, посилання захисника на цитування апеляційним судом лише протоколу огляду речей (грошових коштів) від 6 липня 2017 року для встановлення їх походження не відповідають дійсності, оскільки зі змісту оскаржуваної ухвали вбачається, що цей суд, окрім вказаного протоколу, проаналізував ще й, зокрема протоколи: помітки (ідентифікації) грошових коштів, вручення помічених коштів, обшуку від 6 липня 2017 року, освідування засудженого, зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж (електронних інформаційних систем) від 16 серпня 2017 року, які в свою чергу узгоджуються між собою та показаннями свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

Захисник у касаційній скарзі також зазначає, що суд апеляційної інстанції залишив поза увагою доводи сторони захисту щодо зафіксованих на відеозаписах зустрічей засудженого зі свідком ОСОБА_6 телефонних дзвінків останнього, під час яких йому начебто хтось надає вказівки, як діяти (при цьому конкретно не указує де саме зафіксовані ці дані) та не надав належну оцінку доводам стосовно притягнення свідка до кримінальної відповідальності

в 2017 році (що співпадає у часі з моментом вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_5 ) за ч. 1 ст. 309 КК, яке було закрито ухвалою місцевого суду на підставі положень ч. 4 ст. 309 КК та співпадає з часом вчинення засудженим інкримінованих діянь. Водночас захисник лише посилається на ці обставини, при цьому взагалі не обґрунтовує, яким чином зазначене, з огляду

на наявність інших доказів у справі, спростовує правильність висновків суду апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні про винуватість засудженого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та відсутність провокації з боку працівників поліції.

Також, на виконання вказівок Верховного Суду були перевірені апеляційним судом й доводи апеляційної скарги захисника щодо провокативних дій працівників правоохоронних органів та свідка ОСОБА_6 .

Зокрема, апеляційним судом було встановлено, що вказаний свідок займається підприємницькою діяльністю і має статус приватної особи, жодних даних про його попередню участь у подібних операціях правоохоронних органів в матеріалах кримінального провадження немає.

Мотивом звернення свідка до правоохоронних органів із заявою було те, що засуджений під час їх першої зустрічі сказав, що питання в інтересах свідка можна вирішити за 10 000 грн, що останній сприйняв як пропозицію до вчинення протиправних дій.

Проаналізував апеляційний суд й «активність дій», як свідка так і засудженого,

та встановив, що хоча свідок і був ініціатором першої зустрічі, проте подальші телефонні дзвінки та зустрічі між ними відбувалися вже за взаємною ініціативою.

Про «активну позицію» ОСОБА_5 у вчиненні неправомірних дій, які

не залежали, у тому числі, від дій ОСОБА_6 , свідчать характер розмов між ним та свідком під час зустрічі 20 червня 2017 року в ході якої на запитання свідка засуджений відповів, що ніяких офіційних платежів не потрібно, залишаються попередні умови, а у разі можливої зміни таких засуджений повідомив, що можна буде домовитись, перешкод ніяких чинити не буде.

Під час іншої зустрічі, яка мала місце 6 липня 2017 року ОСОБА_5 повідомив ОСОБА_6 , що погодив усі питання з міським головою, назвав орієнтовну дату кожного місяця і спитав чи погоджується він працювати на таких умовах, після чого отримав від останнього кошти, які поклав до себе у кишеню,

а потім до сейфу, одночасно зазначивши, що «додатковий дохід не завадить».

Звернуто увагу апеляційним судом і на характер домовленостей, які свідчили про системність неправомірних виплат, що вказує на встановлення тривалого характеру неправомірної поведінки засудженого.

Водночас, пославшись на практику Європейського Суду, зокрема у справі «Міліньене проти Литви» та «Трифонцев проти Росії» та зваживши на конкретні обставини кримінального провадження апеляційний суд встановив, що дії поліції були обмежені лише «пасивним спостереженням за вчинюваним злочином», а свідок ОСОБА_6 не являвся агентом правоохоронних органів, оскільки діяв «пасивно», не спрямовував свої дії на створення ситуації, в якій поведінку засудженого можна кваліфікувати, як злочин, у той час як останній демонстрував активну поведінку, спрямовану на вчинення злочину.

Тобто, апеляційний суд виконав усі вказівки Верховного Суду та належно перевірив доводи сторони захисту стосовно можливих провокативних дій з боку працівників правоохоронних органів та свідка ОСОБА_6 і з достатньою повнотою, з наведенням відповідних мотивів у своєму рішенні, з посиланням на обставини справи та докази у взаємозв`язку з рішеннями Європейського Суду, спростував твердження сторони захисту в цій частині.

Таким чином, суд апеляційної інстанції виконав у повному обсязі вказівки Верховного Суду та належним чином перевірив доводи апеляційних скарг сторони захисту.

Колегія суддів погоджується з обґрунтованістю висновків апеляційного суду,

в ухвалі про те, що наведені та оцінені цим судом обставини у їх сукупності свідчать про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.368 КК (в редакції станом на 6 липня 2017 року) та відсутність провокації з боку правоохоронних органів

і свідка ОСОБА_6 .

Ухвала апеляційного суду за змістом відповідає вимогам статей 370 та 419 КПК і є належним чином обґрунтованою та вмотивованою.

У своїй касаційній скарзі захисник також окремо звертає увагу на склад колегії суддів Чернігівського апеляційного суду, яка переглядала кримінальне провадження щодо ОСОБА_5 і до якої входили один суддя судової палати з розгляду кримінальних справ та двоє суддів із судової палати з розгляду цивільних справ.

Проте ця обставина не є порушенням вимог кримінального процесуального закону з огляду на наступне.

Відповідно до роз`яснень Ради суддів України у рішенні від 11 червня 2021 року

№ 18 у суді, в якому рішенням загальних зборів суддів визначено спеціалізацію суддів, у випадках, коли неможливо утворити колегію з числа суддів відповідної спеціалізації (з числа суддів відповідної судової палати), визначення головуючого судді здійснюється з числа суддів відповідної спеціалізації (з числа суддів відповідної палати), а визначення суддів-членів колегії відбувається між усіма суддями незалежно від їхньої спеціалізації та належності їх до судових палат.

Зі змісту оскарженої ухвали апеляційного суду вбачається, що головуючим

у складі колегії був суддя ОСОБА_15 , який входить до складу судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду, а тому з огляду на зазначене роз`яснення, входження до складу колегії двох суддів із судової палати з розгляду цивільних справ цього суду не є порушенням вимог закону.

При цьому, захисник у касаційній скарзі лише звертає увагу на склад колегії апеляційного суду під час перегляду вироку щодо ОСОБА_5 та не обґрунтовує, які саме вимоги кримінального процесуального закону цим судом було порушено.

Так само, не вбачає Верховний Суд істотних порушень і у викладенні апеляційним судом резолютивної частин оскаржуваної ухвали, оскільки з її змісту чітко зрозуміло, яке рішення прийняв цей суд за наслідками розгляду апеляційних скарг захисників.

Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданої до неї копії судового рішення вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на ухвалу Чернігівського апеляційного суду

від 14 березня 2024 року відносно засудженого ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3