Справа № 132/595/20
Провадження №1-кп/132/24/24
Вирок

Іменем України

01 березня 2024 року місто КАЛИНІВКА

КАЛИНІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

при секретарях - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Калинівка Вінницької області, кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000334 від 14 липня 2019 року, за обвинувальним актом, складеним у відношенні:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Павлівка Калинівського району Вінницької області, українця, громадянина України, із середньо-спеціальною освітою, одруженого, непрацевлаштованого, інваліда другої групи, раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

який обвинувачується у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.345 КК України,

за участі сторін кримінального провадження:

прокурорів - ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

потерпілого - ОСОБА_10 та його представника - адвоката ОСОБА_11 ,

обвинуваченого - ОСОБА_12 та його захисника - адвоката ОСОБА_13 ,

ВСТАНОВИВ:

Обвинувачений ОСОБА_14 - 13 липня 2019 року близько 23год.00хв. перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, та знаходячись поблизу магазину «Вітокс», розташованого за адресою: Вінницька область, Калинівський район, село Павлівка, вулиця Миру, будинок № 86, розуміючи, що перед ним знаходився працівник правоохоронного органу, який перебував у форменому одязі, на якому були наявні розпізнавальні знаки розрізнення, що вказували на його належність до органу Національної поліції, та який виконував свої службові обов`язки з охорони громадського порядку, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки, умисно завдав кулаком своєї правої руки одного удару в область голови старшому лейтенанту поліції Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_15 , який не втримавши рівноваги, впав на землю. Відповідно до висновку судово-медичного експерта № 95/119 від 10.10.2019 року, у поліцейського ОСОБА_15 були виявлені тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми - струсу головного мозку, забою грудної клітки, забою лівого ліктьового суглобу, які виникли 13.07.2019 року від травматичної дії тупого твердого предмета (предметів), що відносяться до легких тілесних ушкоджень, які спричинили короткочасний розлад здоров`я (згідно п.2.3.2а Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом МОЗ України № 6 від 17.01.1995 року).

В судовому засіданні при розгляді даного кримінального провадження, обвинувачений ОСОБА_14 своєї вини в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, передбаченому ч.2 ст.345 КК України, не визнав, зазначивши, що перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_16 , з якою у нього час від часу виникали сімейні сварки, через які дружина зверталася до місцевого органу поліції із відповідними зверненнями, на які кожного разу приїжджав поліцейський ОСОБА_15 , який поводив з ним себе зухвало, принижував його, та складав відносно нього протоколи про адміністративне правопорушення за вчинення домашнього насильства, у зв`язку із чим, у нього виникла підозра, що поліцейський ОСОБА_15 має з його дружиною «особливі стосунки». 13.07.2019 року у вечірню пору доби, він разом із товаришами перебував на святкуванні дня села, яке відбувалося в селі Павлівка, де проводили своє вільне дозвілля, вживали спиртне. Під час перебування на концерті на стадіоні, до нього підходив поліцейський ОСОБА_15 , який був в службовому одязі, та намагався з`ясувати, що він тут робить. Близько 23.00год., після завершення святкової програми, він разом з товаришами підійшли до магазину «Вітокс», щоб продовжити вживання спиртного, біля якого побачили скупчення людей, та знепритомного чоловіка, який лежав на землі, на обличчя якого була наявна кров. Запитавши, що сталося, дізнався, що чоловік внаслідок епілептичного приступу впав на землю, та вдарився обличчям. Оскільки він мав навики надання медичної допомоги, то намагався допомогти чоловікові. В цей момент, на території магазину з`явилося двоє поліцейських, серед яких який був ОСОБА_15 , який звинуватив його у побитті цього чоловіка. При цьому, ОСОБА_15 вхопив його за руку та почав тягти, на що він його відштовхнув від себе. Оступившись, ОСОБА_15 зачепився за якийсь предмет, впав на бік на лікоть, та вдарився головою об бетонне покриття. До нього підбігли поліцейські, скрутили, наділи кайданки, та доставили до відділення органу поліції, а пізніше і до лікувального закладу для освідування. Вину в умисному заподіянні тілесних ушкоджень працівникові поліції не визнає, оскільки він не завдавав поліцейському ОСОБА_15 жодного удару кулаком в область голови, та не мав умислу на завдання йому будь-яких тілесних ушкоджень.

Суд критично оцінює покази обвинуваченого ОСОБА_14 , який заперечує свою причетність до вчинення даного кримінального правопорушення (злочину), оскільки його пояснення не узгоджуються з матеріалами кримінального провадження та спростовуються сукупністю наявних у справі доказів. При цьому, не визнання винуватості обвинуваченим ОСОБА_14 , суд розцінює, як намагання уникнення ним відповідальності за скоєне.

Винуватість ОСОБА_14 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.345 КК України, підтверджується наступними доказами:

Потерпілий ОСОБА_15 в судовому засіданні зазначив, що перебуваючи на посаді інспектора СРПП Калинівського РВ ГУНП у Вінницькій області, він 13.07.2019 року, згідно до наказу начальника цього органу Національної поліції, приступив до охорони громадського порядку під час масових заходів, що відбувались в селі Павлівка, на центральному стадіоні, спільно із працівниками поліції ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 . Перебуваючи на місці проведення масових заходів, вони розділилися, він разом із ОСОБА_18 залишилися біля службового автомобіля, а ОСОБА_19 разом з ОСОБА_17 пішли здійснювати обхід стадіону по його периметру. Близько 23.00год., до службового автомобіля підійшла незнайома дівчинка, яка повідомила, що поблизу магазину «Вітокс» відбувається бійка між двома чоловіками, про що ОСОБА_18 повідомив по телефону ОСОБА_17 . Реагуючи на вказане повідомлення, вони прибули на місце, де виявили чоловіка, у якого було закривавлене лице та розбитий лоб. Біля цього чоловіка, перебував ОСОБА_14 , на якого присутні та сам постраждалий вказали як на особу, яка причетна до нанесення тілесних ушкоджень останньому. Залишаючи територію магазину, постраждалий висловився на адресу ОСОБА_14 нецензурною лайкою, на що останній наніс йому удар кулаком в область голови, від якого той впав на землю. Підійшовши до ОСОБА_14 , він взяв його за ліву руку та намагався відвести в сторону, щоб не дати можливості йому продовжити свої протиправні дії. В цей момент, ОСОБА_14 вигукнув, що «я впізнав тебе, це ти в мене ходив взутим по хаті», та він відчув удар в область голови, від якого впав на землю та втратив свідомість. Внаслідок отриманих травм, він отримав групу інвалідності, та змушений був звільнитися з органів Національної поліції.

Свідок ОСОБА_17 в судовому засіданні повідомив, що будучи ДОП Калинівського РВ ГУНП у Вінницькій області, він 13.07.2019 року, згідно до наказу начальника цього органу Національної поліції, приступив до охорони громадського порядку під час масових заходів, що відбувались в селі Павлівка, на центральному стадіоні, спільно із працівниками поліції ОСОБА_15 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 . Перебуваючи на місці проведення масових заходів, вони розділилися, він разом із ОСОБА_19 здійснювали обхід стадіону по його периметру, а ОСОБА_20 разом з ОСОБА_18 залишилися біля службового автомобіля. Близько 23.00год. йому зателефонував ОСОБА_18 та повідомив, що до них підійшла незнайома дівчинка, яка повідомила, що поблизу магазину «Вітокс» відбувається бійка між двома чоловіками. Реагуючи на вказане повідомлення, вони прибули на місце, де виявили чоловіка, у якого було закривавлене лице та розбитий лоб. Біля цього чоловіка, перебував ОСОБА_14 , на якого присутні та сам постраждалий вказали як на особу, яка причетна до нанесення тілесних ушкоджень останньому. Між ОСОБА_14 та постраждалим знову виникла словесна суперечка, під час якої ОСОБА_14 знову завдав йому удар кулаком своєї руки. ОСОБА_15 підійшов до ОСОБА_14 з метою запобігти подальшої бійки, зробив йому зауваження, після висловлення якого, ОСОБА_14 завдав ОСОБА_15 один удар кулаком своєї правої руки в область голови, від якого ОСОБА_15 впав на землю та втратив свідомість. Вони ж підійшовши до ОСОБА_14 , наділи на нього кайданки, та доставити до відділення поліції.

Свідок ОСОБА_18 в судовому засіданні повідомив, що будучи інспектором СП Калинівського РВ ГУНП у Вінницькій області, він 13.07.2019 року, згідно до наказу начальника цього органу Національної поліції, приступив до охорони громадського порядку під час масових заходів, що відбувались в селі Павлівка, на центральному стадіоні, спільно із працівниками поліції ОСОБА_15 , ОСОБА_17 , ОСОБА_19 . Перебуваючи на місці проведення масових заходів, вони розділилися, він разом із ОСОБА_15 залишилися біля службового автомобіля, а ОСОБА_19 разом з ОСОБА_17 пішли здійснювати обхід стадіону по його периметру. Близько 23.00год., до їх службового автомобіля підійшла незнайома дівчинка, яка повідомила, що поблизу магазину «Вітокс» відбувається бійка між двома чоловіками, про що він повідомив по телефону ОСОБА_17 . Реагуючи на вказане повідомлення, вони прибули на місце, де виявили чоловіка, у якого було закривавлене лице та розбитий лоб. Біля цього чоловіка, перебував ОСОБА_14 , на якого присутні та сам постраждалий вказали як на особу, яка причетна до нанесення тілесних ушкоджень останньому. ОСОБА_15 підійшовши до ОСОБА_14 , взяв його за ліву руку та намагався відвести в сторону, з метою запобігти подальшої бійки. В цей же момент, ОСОБА_14 вигукнув, що «я впізнав тебе, це ти в мене ходив взутим по хаті», після чого наніс ОСОБА_15 потужний удар правою рукою в область голови, від якого ОСОБА_15 впав на землю та втратив свідомість. Вони ж підійшовши до ОСОБА_14 , наділи на нього кайданки, та доставити до відділення поліції.

Свідок ОСОБА_19 в судовому засіданні повідомив, що будучи ДОП Калинівського РВ ГУНП у Вінницькій області, він 13.07.2019 року, згідно до наказу начальника цього органу Національної поліції, приступив до охорони громадського порядку під час масових заходів, що відбувались в селі Павлівка, на центральному стадіоні, спільно із працівниками поліції ОСОБА_15 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 . Перебуваючи на місці проведення масових заходів, вони розділилися, він разом із ОСОБА_17 пішли здійснювати обхід стадіону по його периметру, а ОСОБА_15 із ОСОБА_18 залишилися біля службового автомобіля. Близько 23.00год. ОСОБА_18 зателефонував ОСОБА_17 та повідомив, що до них підійшла незнайома дівчинка, яка повідомила, що поблизу магазину «Вітокс» відбувається бійка між двома чоловіками. Реагуючи на вказане повідомлення, вони прибули на місце, де виявили чоловіка, у якого було закривавлене лице та розбитий лоб. Біля цього чоловіка, перебував ОСОБА_14 , на якого присутні та сам постраждалий вказали як на особу, яка причетна до нанесення тілесних ушкоджень останньому. Під час опитування свідків, він почув, що ОСОБА_15 зробив зауваження ОСОБА_14 , після висловлення якого, ОСОБА_14 завдав ОСОБА_15 кулаком своєї правої руки удар в область голови, від якого ОСОБА_15 впав на землю та втратив свідомість. Вони ж підійшовши до ОСОБА_14 , наділи на нього кайданки, та доставити до відділення поліції.

Свідок ОСОБА_21 в судовому засіданні повідомив, що 13.07.2019 року пізно ввечері, він перебував біля магазину «Вітокс», який розташований в селі Павлівка, де зі своїми товаришами святкував день села. Поблизу них, за сусіднім столиком сидів ОСОБА_14 зі своєю компанією. Під час святкування, його штовхнули, та він впав на землю, від чого розбив лоба. Під час надання йому допомоги, на території магазину з`явилися працівники поліції. Про подальші події та конкретні її обставини, не пам`ятає, оскільки перебував в нетверезому стані, та пройшов значний період часу.

Кримінальний процесуальний закон України допускає використання позасудових показань для з`ясування достовірності свідчень, наданих в судовому засіданні. Так, згідно частини четвертої статті 96 КПК України, свідок може бути допитаний щодо попередніх показань, які не узгоджуються із його показаннями.

З урахуванням цього, в судовому засіданні був оголошений протокол допиту ОСОБА_22 в якості свідка, де він чітко вказав, що під час перебування біля магазину «Вітокс», між ним та ОСОБА_14 відбулась словесна суперечка, в ході якої ОСОБА_14 наніс йому удар в лобну ділянку обличчя, від якого він впав на бетонне покриття, та у нього розпочалася кровотеча. На місце події, прибули працівники органу Національної поліції, один з який підійшов до ОСОБА_14 з метою з`ясувати, що сталося, однак ОСОБА_14 наніс йому один удар в ділянку голови, від якого поліцейський впав на землю та втратив свідомість.

Після оголошення показань ОСОБА_21 , даних під час досудового розслідування, останній суду підтвердив, що дійсно давав покази слідчому, та не спростував обставини, які зазначені в ньому.

При викладені показів потерпілого та свідків суд враховує, що положеннями КПК України не передбачено обов`язку суду дослівно викладати показання потерпілої особи та свідків, таке джерело доказів відображається судом у тому обсязі, який необхідний для встановлення істини у кримінальному провадженні, що узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 14.12.2022 року у справі № 754/10882/17 (провадження № 51-1223км22).

З урахуванням цього, покази потерпілої особи та свідків відображені без зайвої деталізації, а саме містять сутнісну (змістовну) їх складову.

Крім показань потерпілої особи та свідків, які були допитані в судовому засіданні під час розгляду даного кримінального провадження, вина ОСОБА_14 також підтверджується наступними доказами:

- наказом начальника Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області полковника поліції ОСОБА_23 від 12.07.2019 року № 349 «Про забезпечення ПБП в с.Павлівка», згідно якого наказано забезпечити 13.07.2019 року публічну безпеку і порядок та недопущення можливих ускладнень обстановки під час проведення запланованих заходів в селі Павлівка, на центральному стадіоні, що знаходиться поруч із приміщенням будинку культури по вулиці Миру, 84, у період часу з 18.00год. до 24.00год., для чого задіяти працівників відділення поліції згідно розрахунку: службовий автомобіль марки (моделі) «Мітцубісі Аутлендер», номерний знак « НОМЕР_1 »; старший: ДОП старший лейтенант поліції ОСОБА_17 ; члени групи: ІСП старший лейтенант поліції ОСОБА_18 ; старший ДОП майор поліції ОСОБА_19 ; ІСРПП старший лейтенант поліції ОСОБА_15 ;

- журналом інструктажів особового складу Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області, співробітників УПО (дислокація м.Калинівка), що заступають на забезпечення публічної безпеки і порядку та безпеки дорожнього руху № 232, згідно якого, працівники поліції ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , та ОСОБА_15 , які заступали 13.07.2019 року на забезпечення публічної безпеки і порядку під час проведення запланованих заходів в с.Павлівка, на центральному стадіоні, на виконання наказу начальника Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області полковника поліції ОСОБА_23 від 12.07.2019 року № 349 «Про забезпечення ПБП в с.Павлівка», були проінструктовані;

- протоколом огляду місця події, складеним 14.07.2019 року слідчим СВ Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області капітаном поліції ОСОБА_24 , згідно якого було встановлено місце умисного заподіяння ОСОБА_14 працівникові правоохоронного органу ОСОБА_15 легких тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням ним своїх службових обов`язків;

- висновком за результатами службового розслідування щодо отримання тілесних ушкоджень інспектором сектору реагування патрульної поліції Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_15 від 13.08.2019 року, затвердженим 14.08.2019 року начальником ГУНП у Вінницькій області генералом поліції ОСОБА_25 , згідно якого встановлено, що на підставі наказу начальника Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області полковника поліції ОСОБА_23 від 12.07.2019 року № 349, поліцейські Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області, а саме: ДОП старший лейтенант поліції ОСОБА_17 ; ІСП старший лейтенант поліції ОСОБА_18 ; старший ДОП майор поліції ОСОБА_19 ; ІСРПП старший лейтенант поліції ОСОБА_15 , - 13.07.2019 року на службовому автомобілі марки (моделі) «Мітцубісі Аутлендер», номерний знак « НОМЕР_1 », із спецзасобами (гумові кийки, кайданки, балончик з сльозогінною речовиною), були задіяні для забезпечення публічної безпеки порядку в селі Павліка Калинівського району, де на стадіону проводились масові заходи. Перед виїздом до місця несення служби керівництвом Калинівським ВП ГУНП у Вінницькій області, з вказаними поліцейськими було проведено цільовий інструктаж, про що свідчать їх підписи в Журналі інструктажів особового складу. Приблизно о 23.00год. 13.07.2019 року до поліцейських, які забезпечували громадську безпеку та порядок на стадіоні с.Павлівка, підійшла невідома дівчинка та повідомила, що поблизу магазину «Вітекс» відбувається бійка між двома чоловіками. Поліцейські прибули на місце пригоди та припинили бійку, яка виникла між жителями с.Павлівка ОСОБА_14 та ОСОБА_21 . Після припинення конфлікту, поліцейські з метою з`ясування обставин події, почали розмовляти з ОСОБА_14 , який сказав, що впізнав старшого лейтенанта поліції ОСОБА_15 , оскільки той неодноразово приїздив додому до ОСОБА_14 на виклики про сімейні сварки і заходив в будинок, не знімаючи взуття. Після цього, ОСОБА_14 несподівано наніс удар кулаком правої руки в область голови ОСОБА_15 , від якого він впав на землю. Старший лейтенант поліції ОСОБА_26 та старший лейтенант поліції ОСОБА_18 затримали правопорушника та відповідно до п.п.«а» п.1 ч.3 ст.45 Закону України «Про Національну поліцію», застосували відносно ОСОБА_14 кайданки. ОСОБА_18 зателефонував на службу «102» та повідомив про подію, інформація щодо якої відповідно до вимог Порядку ведення єдиного обліку в органах (підрозділах) поліції заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення та інші події, затвердженого наказом МВС України від 08.02.2015 року № 100, була зареєстрована в журналі єдиного обліку Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області за № 3763 від 13.07.2019 року. На місце події поліцейські викликами швидку медичну допомогу, яка доставила ОСОБА_15 до КП «Калинівська центральна районна лікарня» Калинівської міської ради, де його було госпіталізовано з діагнозом: закрита черепно-мозкова травма - струс головного мозку; забій грудної клітки; забій лівого ліктьового суглобу. ОСОБА_14 поліцейськими був доставлений до приміщення Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області, опитаний по суті обставин та відпущений додому. В порядку ст.208 КПК України, ОСОБА_14 не затримувався. 14.07.2019 року СВ відділення поліції Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області, у відповідності до вимог ст.214 КПК України, відомості по даному факту внесено до ЄРДР за № 0000334, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.345 КК України. Згідно виписки з медичної картки амбулаторного хворого, виданої КП «Калинівська центральна районна лікарня» Калинівської міської ради, ОСОБА_15 у період з 00.10год. 14.07.2019 року по 08.45год. 14.07.2019 року перебував в лікарні на стаціонарному лікуванні з діагнозом: закрита черепно-мозкова травма - струс головного мозку; забій грудної клітки; забій лівого ліктьового суглобу. Вподальшому, з 15.07.2019 року по 30.07.2019 року ОСОБА_15 перебував на стаціонарному лікуванні в нейрохірургічному відділенні міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги міста Вінниці (листок непрацездатності серії АДФ № 689232 від 30.07.2019 року). Не дивлячись на те, що ОСОБА_14 заперечив нанесення тілесних ушкоджень старшому лейтенанта поліції ОСОБА_27 , однак його пояснення спростовуються показами поліцейських ОСОБА_15 , ОСОБА_19 , ОСОБА_26 , ОСОБА_18 , та місцевих жителів ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_21 , які були безпосередніми очевидцями події. Проведеним службовим розслідуванням, в діях поліцейських порушень службової дисципліни не встановлено. Застосування спеціальних засобів поліцейськими Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області, визнано правомірними у відповідності до вимог ст.ст.42, 43, 45 Закону України «Про Національну поліцію»;

- висновком експерта № 95/119, складеним 10.10.2019 року судово-медичним експертом Калинівського районного відділення Вінницького обласного бюро судово-медичної експертизи ОСОБА_31 , згідно якого, у ОСОБА_15 були виявлені тілесні ушкодження: закрита черепно-мозкова травма - струс головного мозку; забій грудної клітки; забій лівого ліктьового суглобу, які виникли від травматичної дії тупого твердого предмета (предметів), по давності утворення могли виникнути 13.07.2019 року, належать згідно п.2.3.2а Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом МОЗ України № 6 від 17.01.1995 року, до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я (понад 6 але не більше 21 дня);

- протоколом проведення слідчого експерименту, складеним 10.12.2019 року слідчим СВ Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_32 , згідно якого потерпілий ОСОБА_15 зазначив, що 13.07.2019 року близько 23.00год., в ході охорони громадського порядку під час масових заходів, що відбувались в селі Павлівка, на центральному стадіоні, до службового автомобіля підійшла незнайома дівчинка, яка повідомила, що поблизу магазину «Вітокс» відбувається бійка між двома чоловіками. Реагуючи на вказане повідомлення, він з ОСОБА_18 прибули на місце, одночасно із ними прибули і інші поліцейські ОСОБА_17 та ОСОБА_19 . На місці події було встановлено, що до бійки причетний ОСОБА_14 , з яким він був знайомий, оскільки у зв`язку із зверненням його дружини щодо домашнього насильства, виїжджав за їх місцем проживання для документування правопорушення. ОСОБА_14 також його впізнав, та неочікувано для нього, наніс йому кулаком правої руки одного удару в область голови, від якого він впав на землю та втратив свідомість;

- протоколом проведення слідчого експерименту, складеним 12.02.2020 року слідчим СВ Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_32 , згідно якого підозрюваний ОСОБА_14 зазначив, що 13.07.2019 року пізно ввечері, перебуваючи біля магазину «Вітокс», який розташований в селі Павлівка, до нього підійшов працівник поліції ОСОБА_15 , якого він впізнав, оскільки той раніше неодноразово приїжджав до нього додому. Між ними виник словесний конфлікт, під час якого, він штовхнув ОСОБА_15 , від чого останній впав на ліву руку, та вдарився головою об землю.

Відповідно до частини 1 статті 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Положеннями статті 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Оцінюючи зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними та допустимими, такими, що не протирічать один одному, приймає їх та приходить до висновку про доведеність винуватості ОСОБА_14 у вчиненні даного кримінального правопорушення (злочину).

Так, вина обвинуваченого ОСОБА_14 підтверджується показами потерпілого ОСОБА_15 , та свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_21 ; дослідженими судом: наказом начальника Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області полковника поліції ОСОБА_23 від 12.07.2019 року № 349 «Про забезпечення ПБП в с.Павлівка»; журналом інструктажів особового складу Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області, співробітників УПО (дислокація м.Калинівка), що заступають на забезпечення публічної безпеки і порядку та безпеки дорожнього руху № 232; протоколом огляду місця події від 14.07.2019 року; висновком за результатами службового розслідування щодо отримання тілесних ушкоджень інспектором сектору реагування патрульної поліції Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_15 від 13.08.2019 року; висновком експерта № 95/119 від 10.10.2019 року; протоколами проведення слідчого експерименту від 10.12.2019 року, 12.02.2020 року, та іншими доказами, що містяться в матеріалах кримінального провадження, які узгоджуються між собою та відображають реальний перебіг дослідженої судом події.

Від допиту свідків обвинувачення: ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_33 , прокурор ОСОБА_34 відмовилася. Обвинувачений ОСОБА_14 та його захисник - адвокат ОСОБА_35 на виклику та допиті вищезазначених свідків не наполягали, а тому на підставі ухвали Калинівського районного суду Вінницької області від 09.08.2023 року, дана відмова прийнята судом та визнано недоцільним допит свідків обвинувачення: ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_33 під час розгляду даного кримінального провадження. За вказаних обставин, покази вказаних осіб, які були надані в ході досудового розслідування, та які не були предметом безпосереднього дослідження суду, не можуть бути визнані доказами в даному кримінальному провадженні.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_14 про те, що він не завдавав працівнику правоохоронного органу ОСОБА_15 жодного удару кулаком в область голови, та не мав умислу на завдання йому будь-яких тілесних ушкоджень, суперечать встановленим обставинам та вищевказаним доказам.

Дані твердження обвинуваченого спростовані показами потерпілого ОСОБА_15 ; свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_21 ; висновком за результатами службового розслідування щодо отримання тілесних ушкоджень інспектором сектору реагування патрульної поліції Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_15 від 13.08.2019 року; висновком експерта № 95/119 від 10.10.2019 року; протоколом проведення слідчого експерименту від 10.12.2019 року.

З огляду на це, версія ОСОБА_14 про те, що він лише відштовхнув від себе ОСОБА_15 , та останній падаючи на землю, вдарився об нею головою, є неспроможною.

Обвинуваченим ОСОБА_14 не було враховано, що відповідно до визначення, яке містить Академічний тлумачний словник української мови, «поштовх» це різкий короткий удар.

Таким чином, навіть здійснення різкого поштовху у грудну клітку потерпілої особи, від якого вона втратила рівновагу та впала, та який спричинив їй легкі тілесні ушкодження, утворює об`єктивну сторону кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.345 КК України.

Доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів (стаття 84 КПК України).

Згідно з положеннями частини 1 статті 94 КПК України, суд повинен оцінювати докази на основі всебічного, повного і неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів (стаття 85 КПК України).

Доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення (стаття 86 КПК України).

Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини (частина 1 статті 87 КПК України).

Визнаватися допустимими і використовуватися як доказ в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Кримінальний процесуальний закон не дає вичерпного переліку підстав, за наявності яких докази мають визнаватися недопустимими, натомість надає право суду вирішувати питання їх допустимості чи недопустимості у порядку, передбаченому статтею 89 КПК України.

Частиною першою статті 87 КПК України передбачено, що ключовою умовою для визнання доказів недопустимими є їх отримання внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Щодо існування підстав для визнання доказів недопустимими, судам необхідно у кожному конкретному кримінальному провадженні з`ясувати, до яких наслідків порушення вимог кримінального процесуального закону призвели і чи є ці наслідки незворотними (тобто такими, що не можуть бути усунені під час судового розгляду).

В рамках цього кримінального провадження № 0000334 від 14 липня 2019 року, судом безпосередньо були досліджені надані стороною обвинувачення докази, зокрема покази потерпілої особи - ОСОБА_15 та свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_21 , які були безпосередніми очевидцями даного кримінального правопорушення, та чітко зазначили, що ОСОБА_14 , усвідомлюючи, що перед них знаходився працівник правоохоронного органу ОСОБА_15 , який виконував свої службові обов`язки, та діючи умисно, завдав йому кулаком правої руки одного удару в область голови, внаслідок чого він втратив рівновагу, впав на землю та втратив свідомість, чим спричинив йому тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми - струсу головного мозку, забою грудної клітки, забою лівого ліктьового суглобу, що було встановлено висновком експерта № 95/119 від 10.10.2019 року.

Ці покази є процесуальними джерелами доказів, у розумінні статті 84 КПК України.

Даних передбачених частиною другою статті 96 КПК України, обвинуваченим ОСОБА_14 , для доведення недостовірності показань потерпілого ОСОБА_15 та свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_21 , як-то показання, документи, які підтверджують їх репутацію, зокрема, щодо засудження їх за завідомо неправдиві показання, обман, шахрайство або інші діяння, що підтверджують нечесність останніх, надано не було.

Потерпілий ОСОБА_15 та свідки ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_21 , перед їх допитом в суді, були поінформовані про їх права та обов`язки, попереджені про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, склали присягу, згідно якої зобов`язалися говорити суду правду і лише правду, з огляд на що, при відсутності обставин, передбачених статтею 87 КПК України, та даних, визначених частиною другою статті 96 цього Кодексу, на переконання суду, відсутні правові підстави для визнання їх показів неналежними та недопустимими щодо обставин вчинення кримінального правопорушення, які вони повідомили у суді так, як сприймали і розуміли їх.

Також, суд ураховує той факт, що відповідно до статті 95 КПК України, показання - це відомості, які надаються в усній або письмовій формі під час допиту підозрюваним, обвинуваченим, свідком, потерпілим, експертом щодо відомих їм обставин у кримінальному провадженні, що мають значення для цього кримінального провадження. Підозрюваний, обвинувачений, потерпілий мають право давати показання під час досудового розслідування та судового розгляду. Свідок зобов`язаний давати показання слідчому, прокурору, слідчому судді та суду, а експерт - слідчому судді та суду в установленому цим Кодексом порядку.

Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

Особа дає показання лише щодо фактів, які вона сприймала особисто, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом.

Висновок або думка особи, яка дає показання, можуть визнаватися судом доказом, лише якщо такий висновок або думка корисні для ясного розуміння показань (їх частини) і ґрунтуються на спеціальних знаннях в розумінні статті 101 цього Кодексу.

Потерпілий ОСОБА_15 та свідки ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_21 , в своїх показах вказали на ОСОБА_14 , як на особу, яка вчинила дане кримінальне правопорушення.

Даючи дані покази у судовому засіданні, потерпілий та свідки повідомили суду виключно ті факти та обставини, очевидцями яких вони були безпосередньо.

Дані покази потерпілого ОСОБА_15 та свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_21 , узгоджуються між собою, та не суперечать іншим доказам, наведеним у цьому вироці.

Свідки ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 є працівниками поліції, які були очевидцями умисного заподіяння ОСОБА_14 працівникові правоохоронного органу ОСОБА_15 легких тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням ним службових обов`язків. У судовому засіданні дані свідки повідомили виключно ті факти та обставини, очевидцями яких вони були безпосередньо, а тому, через призму кримінального процесуального закону, їх показання не є показаннями з чужих слів.

Частина 7 статті 97 КПК України передбачає, що у будь-якому разі не можуть бути визнані допустимим доказом показання з чужих слів, якщо вони даються слідчим, прокурором, співробітником оперативного підрозділу або іншою особою стосовно пояснень осіб, наданих слідчому, прокурору або співробітнику оперативного підрозділу під час здійснення ними кримінального провадження.

Як встановлено судом, свідки ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 були учасниками подій, вони не давали в судовому засіданні свідчень, стосовно пояснень осіб, наданих слідчому, прокурору або співробітнику оперативного підрозділу під час здійснення ними кримінального провадження.

Тому у суду відсутні підстави визнавати такі свідчення недопустимими доказами.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.10.2018 року у справі № 161/7193/16-к (провадження № 51-3025км18).

Статтею 99 КПК України визначено, що документом є спеціально створений з метою збереження інформації матеріальний об`єкт, який містить зафіксовані за допомогою письмових знаків, звуку, зображення тощо відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

До документів, за умови наявності в них відомостей, передбачених частиною першою цієї статті, можуть належати: 1) матеріали фотозйомки, звукозапису, відеозапису та інші носії інформації (у тому числі електронні); 2) матеріали, отримані внаслідок здійснення під час кримінального провадження заходів, передбачених чинними міжнародними договорами, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України; 3) складені в порядку, передбаченому цим Кодексом, протоколи процесуальних дій та додатки до них, а також носії інформації, на яких за допомогою технічних засобів зафіксовано процесуальні дії; 4) висновки ревізій та акти перевірок.

Стороною обвинувачення у якості доказу наданий протокол огляду місця події від 14.07.2019 року.

Відповідно до положень статті 237 КПК України, з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей, документів та комп`ютерних даних. Для участі в огляді може бути запрошений потерпілий, підозрюваний, захисник, законний представник та інші учасники кримінального провадження. З метою одержання допомоги з питань, що потребують спеціальних знань, слідчий, прокурор для участі в огляді може запросити спеціалістів. Особи, у присутності яких здійснюється огляд, при проведенні цієї слідчої (розшукової) дії мають право робити заяви, що підлягають занесенню до протоколу огляду. При проведенні огляду дозволяється вилучення лише речей і документів, які мають значення для кримінального провадження, та речей, вилучених з обігу. Усі вилучені речі і документи підлягають негайному огляду і опечатуванню із завіренням підписами осіб, які брали участь у проведенні огляду. У разі якщо огляд речей і документів на місці здійснити неможливо або їх огляд пов`язаний з ускладненнями, вони тимчасово опечатуються і зберігаються у такому вигляді доти, доки не буде здійснено їх остаточні огляд і опечатування. При огляді слідчий, прокурор або за їх дорученням залучений спеціаліст має право проводити вимірювання, фотографування, звуко- чи відеозапис, складати плани і схеми, виготовляти графічні зображення оглянутого місця чи окремих речей, виготовляти відбитки та зліпки, оглядати і вилучати речі і документи, які мають значення для кримінального провадження. Предмети, які вилучені законом з обігу, підлягають вилученню незалежно від їх відношення до кримінального провадження. Вилучені речі та документи, що не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.

Згідно частини першої статті 104 КПК України, у випадках, передбачених цим Кодексом, хід і результати проведення процесуальної дії фіксуються у протоколі.

Особою, яка проводила процесуальну дію, до протоколу долучаються додатки, якими можуть бути, зокрема, фототаблиці, схеми, зліпки, носії комп`ютерних даних та інші матеріали, які пояснюють зміст протоколу (стаття 105 КПК України).

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, хід і результати проведення огляду місця події зафіксовано у відповідному протоколі від 14.07.2019 року, в ході якого було встановлене місце події, оглянуто територію кафе «Вітокс», розташованого по вулиці Миру в селі Павлівка Калинівського району Вінницької області, де 13.07.2019 року близько 23год.00хв. обвинувачений ОСОБА_14 умисно заподіяв працівникові правоохоронного органу ОСОБА_15 легкі тілесні ушкодження у зв`язку із виконанням ним службових обов`язків.

Жодних зауважень даний процесуальний документ не містить.

Стороною захисту не надано суду жодних належних та допустимих доказів на спростування відомостей, зафіксованих в протоколі огляду місця полії від 14.07.2019 року, та в порядку статті 89 КПК України не подано клопотання про визнання цього протоколу недопустимим доказом.

Відповідно до частини першої статті 242 КПК України, експертиза проводиться експертом за зверненням сторони кримінального провадження або за дорученням слідчого судді чи суду, якщо для з`ясування обставин, що мають значення для кримінального провадження, необхідні спеціальні знання.

Згідно частини першої статті 101 КПК України, висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень та зроблені за їх результатами висновки, обґрунтовані відповіді на запитання, поставлені особою, яка залучила експерта, або слідчим суддею чи судом, що доручив проведення експертизи.

На підтвердження винуватості обвинуваченого у вчиненні даного кримінального провадження стороною обвинувачення у якості доказу надано висновок експерта № 95/119 від 10.10.2019 року, згідно якого були зафіксовані тілесні ушкодження у ОСОБА_15 , які були завдані 13.07.2019 року на території кафе «Вітокс», розташованого на вулиці Миру в селі Павлівка Калинівського району Вінницької області, обвинуваченим ОСОБА_14 .

Як вбачається зі змісту висновку судово-медичної експертизи, він зроблений компетентним спеціалістом, є повним, у ньому надано чіткі відповіді на поставлені запитання, є науково-обґрунтованим та таким, що за своїм змістом узгоджується з обставинами цього кримінального провадження й іншими доказами.

Даний висновок експерта є беззаперечним та не викликає сумніву, отриманий з дотриманням встановленого порядку, має значення для кримінального провадження, що в цілому вказує на відповідність висновку вимогам статей 101, 102 КПК України, та його допустимість, як доказу.

Сторона захисту під час розгляду кримінального провадження не ставила під сумнів висновки, викладені експертом у висновку № 95/119 від 10.10.2019 року, не просила визнати його неналежним та/або недопустимим доказом, та не заявляла жодних клопотань з приводу проведення додаткової та/або повторної судово-медичної експертизи.

За приписами статті 240 КПК України, з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань. До участі в слідчому експерименті можуть бути залучені підозрюваний, потерпілий, свідок, захисник, представник. Про проведення слідчого експерименту слідчий, прокурор складає протокол згідно з вимогами цього Кодексу. Крім того, у протоколі докладно викладаються умови і результати слідчого експерименту.

Суд, дослідивши протоколи слідчих експериментів за участі потерпілого ОСОБА_15 та підозрюваного ОСОБА_14 , встановив, що органом досудового розслідування було дотримано вимоги частини 1 статті 240 КПК України. Дану слідчу дію було проведено для перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення. Під час слідчої дії, потерпіла особа та підозрюваний на місці події повідомили, за яких обставин, в якому місці та яким чином, були завдані тілесні ушкодження ОСОБА_15 . Ніхто з учасників зауважень чи застережень до змісту слідчої дії не висловлював.

Матеріали провадження містять достатні підстави для висновку про те, що протоколи слідчого експерименту за участі потерпілої особи та підозрюваного відповідають вимогам кримінального процесуального закону, зокрема статей 104, 105 КПК України, а саму слідчу дію проведено за правилами, передбаченими статтею 240 цього Кодексу.

Покази потерпілого ОСОБА_15 , підозрюваного ОСОБА_14 , дані ними під час розгляду даного кримінального провадження, узгоджуються із тим, що вини вказували в ході досудового розслідування під час проведення слідчого експерименту за їх участі.

Стороною захисту в порядку статті 89 КПК України, суду не подавалось клопотання про визнання недопустимими протоколів слідчих експериментів.

Відповідно до частини першої статті 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення та стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Виходячи з принципу диспозитивності, зазначеного у статті 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. При цьому, суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом. Таким чином, сторона, зацікавлена у розгляді та вирішенні певного питання, має порушити його перед судом і на відповідній стадії провадження.

Під час судового провадження, суд дотримуючись вимог статей 10, 22 КПК України, створив всі необхідні та належні умови для реалізації сторонами кримінального провадження їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Так, відповідно до принципів диспозитивності, змагальності сторін та свободи подання ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості, обвинувачений ОСОБА_14 та його захисник - адвокат ОСОБА_35 мали можливість для з`ясування обставин, що мають значення для даного кримінального провадження, реалізувати права, передбачені статтею 42 КПК України, зокрема вимагати виклику і допиту свідків захисту; збирати і подавати суду докази.

Однак будь-яких клопотань щодо виклику і допиту свідків захисту, та необхідності отримання нових доказів, зокрема шляхом проведення інших експертних досліджень у кримінальному провадженні, спростування даних, отриманих за результатами проведеного службового розслідування та під час проведення слідчих експериментів; а також на спростування висновку експерта, за результатами проведення ним відповідного експертного дослідження, які були покладені в основу обвинувачення, стороною захисту не заявлялось.

Клопотань про визнання доказів недопустимими в порядку статті 89 КПК України, стороною захисту також не заявлялось.

Відповідно до положень статті 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Обвинувальний вирок може бути ухвалений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів.

Тобто, дотримуючись засади змагальності та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений статтею 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Цей стандарт у кримінальному провадженні, на думку суду було дотримано.

Дослідивши всебічно і об`єктивно усі обставини кримінального провадження, судом не було виявлено таких обставин, яким би версія обвинувачення не надала розумного пояснення або які би свідчили про можливість іншої версії інкримінованої події.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що винність ОСОБА_14 у вчиненні інкримінованого йому кримінальному правопорушенні при обставинах, викладених в обвинувальному акті, доведені повністю, а його дії за ч.2 ст.345 КК України, а саме в умисному заподіянні працівникові правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків, правильно кваліфіковані органом досудового розслідування.

Приходячи до даного висновку, суд виходив з наступних підстав.

Дії ОСОБА_14 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч.2 ст.345 КК України, як умисне заподіяння працівникові правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.

Тобто, виходячи зі змісту положень цієї норми кримінального закону України, спричинення тілесних ушкоджень працівнику правоохоронного органу є кримінально караним діянням.

Основним безпосереднім об`єктом кримінального правопорушення, передбаченого статтею 345 КК України, є нормальна діяльність правоохоронних органів, їх авторитет, а додатковим об`єктом психічна недоторканість працівників правоохоронних органів або їх близьких родичів, їх здоров`я.

Об`єктивна сторона кримінального правопорушення може бути виражена у: погрозі (частина 1 статті 345 КК України); заподіянні побоїв, а також тілесних ушкоджень легких, середньої тяжкості (частина 2 статті 345 КК України) або тяжких (частина 3 статті 345 КК України).

Кримінальне правопорушення вважається закінченим з моменту висловлення погрози (частина 1 статті 345 КК України), заподіянні побоїв чи тілесних ушкоджень (частини 2 або 3 статті 345 КК України).

Суб`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого статтею 345 КК України, характеризується обов`язковою наявністю прямого умислу на заподіяння працівникові правоохоронного органу тілесних ушкоджень та мотиву: у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків (постанова Верховного Суду від 22 лютого 2022 року в справі №591/7679/19).

За змістом статті 24 КК України, наявність вини у формі умислу передбачає, що особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала або свідомо припускала їх настання.

Згідно усталеної судової практики Верховного Суду питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки (постанова Верховного Суду від 11 березня 2021 року в справі № 740/1193/20).

Таким чином, стаття 345 КК України є спеціальною нормою, якою визначено відповідальність навіть за погрозу застосування насильства щодо працівника правоохоронного органу у зв`язку з виконанням ним службової діяльності, оскільки це має не тільки негативний вплив на психічне та фізичне здоров`я працівника, а й перешкоджає нормальній діяльності правоохоронних органів та підриває їх авторитет.

При цьому для кваліфікації дій особи за вказаною статтею необхідно встановити факт усвідомлення такою особою, що її дії вчиняються саме стосовно працівника правоохоронного органу, та що такий працівник виконує покладені на нього обов`язки.

Значення слів «у зв`язку з» виконанням службових обов`язків виявляється через мету дій винного і має три прояви, а саме з метою: - не допустити виконання службових обов`язків; - зупинити, перервати виконання потерпілим своїх службових обов`язків; - помститися потерпілому за виконання ним своїх службових обов`язків.

Судом достеменно встановлено, що ОСОБА_14 беззаперечно усвідомлював, що в конфлікт, який відбувався 13.07.2019 року близько 23.00год. поблизу магазину «Вітокс», розташованого по вулиці Миру в селі Павлівка Калинівського району Вінницької області, між ним та ОСОБА_21 , втрутився працівник правоохоронного органу, а саме ОСОБА_15 , який перебував у форменому одязі, на якому були наявні розпізнавальні знаки розрізнення, що вказували на його належність до органу Національної поліції, та його неправомірні дії були спрямовані щодо працівника правоохоронного органу під час виконання ним своїх службових обов`язків, що свідчить про наявність в його діях прямого умислу.

Встановивши фактичні обставини вчиненого, дослідивши та оцінивши сукупність зібраних стороною обвинувачення доказів, суд дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_14 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.345 КК України.

Положення частини 2 статті 50 КК України встановлюють, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належать, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання.

Відповідно до змісту статті 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації це покарання має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують та обтяжують.

Згідно пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержуватися вимог статті 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Прокурор ОСОБА_34 у своїй промові, під час виступу у судових дебатах, просила визнати ОСОБА_14 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.345 КК України, та призначити йому покарання у виді 2 (двох) років позбавлення волі, які він має відбувати реально.

Потерпілий ОСОБА_15 та його представник - адвокат ОСОБА_36 у своїй промові, під час виступу у судових дебатах, просили визнати ОСОБА_14 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.345 КК України, та призначити йому покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі, які він має відбувати реально.

За роз`ясненнями, викладеними у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (стаття 12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо). Досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_14 , суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, особу винного, обставини, що пом`якшують і обтяжують його покарання.

Обвинувачений ОСОБА_14 вчинив кримінальне правопорушення, яке відповідно до положень статті 12 КК України, віднесене до нетяжкого злочину.

З матеріалів кримінального провадження встановлено, що ОСОБА_14 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в селі Павлівка Калинівського району Вінницької області, має середньо-спеціальну освіту, одружений, непрацевлаштований, інвалід другої групи, учасник бойових дій, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно відомостей персонально-довідкового обліку, отриманих з Єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України про притягнення осіб до кримінальної відповідальності, відсутність (наявність) судимості або обмежень, передбачених кримінально-процесуальним законодавством України від 04.12.2019 року, ОСОБА_14 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, судимостей не має.

За довідкою-характеристикою, виданою 10.12.2019 року виконкомом Павлівської сільської ради Калинівського району Вінницької області, ОСОБА_14 за час проживання на території сільської ради зарекомендував себе посередньо, притягався до адміністративної відповідальності, іноді вчиняє сварки із жителями села Павлівка та членами своєї сім`ї. Іншими матеріалами компрометуючого характеру відносно ОСОБА_14 , сільська рада не володіє.

Як слідує з довідок Комунального підприємства «Калинівська центральна районна лікарня» Калинівської міської ради від 10.12.2019 року, ОСОБА_14 на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Органом досудового розслідування в обвинувальному акті зазначено, що обставиною, яка пом`якшує покарання ОСОБА_14 , що передбачена статтею 66 КК України, є щире каяття.

Однак суд з цим не погоджується, вважає, що ця обставина не знайшла свого підтвердження, спростовується матеріалами кримінального провадження, та підлягає виключенню за наступних обставин.

Відповідно до роз`яснень, викладених в пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажає виправити ситуацію, що склалася.

Як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 10 вересня 2019 року у справі 761/23886/14-к (провадження № 51-8756км18), щире каяття - це обставина, яка відображає психічний стан особи, яка вчинила злочин і передбачає глибокі внутрішні переживання особою того, що сталося, моральне засудження своєї злочинної поведінки, почуття сорому, докорів сумління і готовність нести кримінальну відповідальність. Щире каяття проявляється у самозасудженні особою вчиненого злочину, його наслідків, прагненні усунути нанесену шкоду та рішенні не вчиняти більше злочинів. Вказана форма посткримінальної поведінки особи свідчить про те, що в особи відбулися суттєві позитивні зміни соціальних орієнтацій, які знижують ступінь її соціальної небезпечності. При цьому, щире каяття не є тотожним поняттям до визнання вини (визнання особою факту вчинення нею злочину).

Отже, сам факт визнання вини у вчиненні кримінального правопорушення не свідчить про щире каяття, оскільки щире каяття передбачає, окрім визнання факту вчинення кримінального правопорушення, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Поведінка обвинуваченого ОСОБА_14 при розгляді провадження в суді, не свідчать про щирий жаль з приводу вчинених дій та їх осуд.

З урахуванням вищезазначеного, суд дійшов до висновку про неможливість визнання каяття обвинуваченого ОСОБА_14 таким, що є щирим у розумінні статті 66 КК України, що виключає в даному випадку можливість визнання щирого каяття обвинуваченого в якості обставини, яка пом`якшує покарання останнього.

Обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_14 , що передбачені статтею 66 КК України, судом не встановлено.

Органом досудового розслідування в обвинувальному акті зазначено, що обставиною, яка обтяжує покарання ОСОБА_14 , що передбачена пунктом 4 частини першої статтею 67 КК України, є вчинення кримінального правопорушення у зв`язку з виконанням потерпілим службового обов`язку.

Проте, така обтяжуюча обставина, помилково визначена органом досудового розслідування.

Відповідно до частини четвертої статті 67 КК України, якщо будь-яка з обставин, що обтяжує покарання, передбачена в статті Особливої частини цього Кодексу як ознака кримінального правопорушення, що впливає на його кваліфікацію, суд не може ще раз враховувати її при призначенні покарання як таку, що його обтяжує.

Згідно роз`яснень, викладених в пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року № 7, якщо якась із обставин, наведених у частині першій статті 66, частині першій статті 67 КК України, передбачена в статті Особливої частини цього Кодексу як ознака злочину, що впливає на його кваліфікацію, суд при призначенні покарання не може ще раз ураховувати її як пом`якшуючу або обтяжуючу покарання обставину.

Оскільки обставина, яка наведена в пункті 4 частини першої статтею 67 КК України, а саме вчинення кримінального правопорушення у зв`язку з виконанням потерпілим службового обов`язку, передбачена в частині 2 статті 345 КК України, як ознака кримінального правопорушення, що впливає на його кваліфікацію, а тому суд не може ще раз враховувати її при призначенні покарання як таку, що його обтяжує.

Пунктом 13 частини першої статті 67 КК України передбачено, що обставиною, яка обтяжує покарання визнається вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння або у стані, викликаному вживанням наркотичних або інших одурманюючих засобів.

Як убачається з формулювання пред`явленого обвинувачення, яке судом визнано доведеним, ОСОБА_14 перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, умисно заподіяв працівникові правоохоронного органу легкі тілесні ушкодження у зв`язку із виконанням цим працівником службових обов`язків.

Норми кримінального процесуального законодавства не передбачають, необхідності доведення факту перебування особи у стані алкогольного сп`яніння якимось певним видом доказів. Зазначені обставини підлягають доказуванню і оцінці, виходячи з положень статей 84, 92, 94 КПК України.

Таким чином, факт перебування певної особи у стані алкогольного сп`яніння не повинен підтверджуватися виключно на підставі висновків відповідного експерта, або іншими медичними документами.

Відповідно до наданих суду показань, ОСОБА_14 підтвердив, що 13.07.2019 року під час святкування дня села, вживав спиртні напої, та на момент, коли до нього біля кафе «Вітокс» підійшов працівник правоохоронного органу - ОСОБА_15 , перебував в стані алкогольного сп`яніння.

Крім того, факт перебування ОСОБА_14 в стані алкогольного сп`яніння на момент вчинення злочину, підтвердили свідки ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_21 .

Підстав сумніватися в правдивості й достовірності зазначених показань у суду не має.

За рекомендаціями, викладеними в пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання. Суди, зокрема, можуть не визнати окремі з них такими, що пом`якшують чи обтяжують покарання, а також визнати такими обставинами ті, які не зазначено в обвинувальному висновку.

З урахуванням наведеного, обставиною, яка обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_14 , що визначена пунктом 13 частиною першою статтею 67 КК України, є вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.

Процес призначення покарання, а саме врахування усіх факторів, які мають бути взяті до уваги для обрання виду та розміру покарання, слід розцінювати як сукупність етапів, послідовність яких має значення для прийняття обґрунтованого рішення в цій частині.

Первинним етапом повинна бути оцінка ступеня тяжкості злочину, який має значною мірою звузити межі для прийняття конкретного рішення щодо виду і розміру покарання. Наступним етапом вже є врахування обставин, які позитивно або негативно характеризують особу винного, та обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання.

Санкція частини 2 статті 345 КК України передбачає покарання у виді обмеження волі на строк до п`яти років або позбавлення волі на той самий строк.

Касаційний кримінальний суд у складі Верховного Суду у постанові від 19.03.2020 року по справі №290/932/19 зазначив, що призначення покарання у межах, встановлених у санкції статті Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, означає, що суд має виходити із санкції тієї статті, за якою кваліфіковано вчинений злочин. У санкції такої статті (частини чи пункту статті) визначається один чи кілька основних видів покарання і, як правило, його межі. Всі санкції статей КК України є альтернативними або відносно визначеними. У них передбачено кілька основних, різних за своєю суворістю покарань. Суд, виходячи з принципу справедливості покарання, має застосувати більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин лише тоді, коли менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження нею нових злочинів.

Суд призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_14 за ч.2 ст.345 КК України, приймає до уваги ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним кримінального правопорушення, враховуючи, що застосування насильства щодо працівника правоохоронного органу у зв`язку з виконанням ним службової діяльності, має не тільки негативний вплив на психічне та фізичне здоров`я працівника, а й перешкоджає нормальній діяльності правоохоронних органів та підриває їх авторитет, а також враховуючи відомості про особу обвинуваченого, який раніше не був судимий, вчинив умисний злочин перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, є інвалідом другої групи, учасником бойових дій, не перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра, посередньо характеризується за місцем свого проживання, позицію потерпілого ОСОБА_15 , який наполягав на призначенні суворого покарання обвинуваченому, вважає за необхідне призначити ОСОБА_14 покарання в межах санкції ч.2 ст.345 КК України, у вигляді позбавлення волі строком на 2 (два) роки, яке він має відбувати реально.

Судом враховано, що ОСОБА_14 під час проведення досудового розслідування та судового розгляду, своєї вини у вчиненні даного злочину фактично не визнав, навіть під тиском беззаперечних на те доказів, категорично стверджував про те, що не завдавав працівнику правоохоронного органу ОСОБА_15 жодних ударів, а тілесні ушкодження останній отримав виключно від падіння на землю. Намагався ввести орган досудового розслідування, та вподальшому і судовий орган в оману шляхом надання недостовірних показів, пояснюючи, що працівнику правоохоронного органу ОСОБА_15 удару не завдавав, а лише його від себе відштовхнув. При цьому, навіть безсоромно глузував, що допускає, що ОСОБА_15 міг попросити своїх товаришів його вдарити, щоб виникли тілесні ушкодження. Даними діями, ОСОБА_14 намагався перешкодити суду у встановленні істини у справі та спотворенні наданих стороною обвинувачення доказів. Після вчинення кримінального правопорушення, достеменно знаючи про наслідки заподіяних тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_15 , не надав йому жодної матеріальної допомоги на лікування та покращення стану його здоров`я, не висловив жалю з приводу своїх неправомірних дій, не попросив вибачення, та не визнав предявлений до нього позов. Вказане свідчить про відсутність у ОСОБА_14 щирого каяття та засудження своїх дій. Відсутність у ОСОБА_14 бажання усвідомити значущість вчиненого ним кримінального правопорушення (злочину), на переконання суду, виступає перешкодою у його подальшому виправленні. Таким чином, поведінка ОСОБА_14 як під час досудового розслідування, так і під час судового розгляду, свідчить виключно про його намагання уникнути відповідальності за скоєне, а не про його виправлення та перевиховання.

Призначаючи покарання у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки, яке ОСОБА_14 має відбувати реально, суд, серед іншого враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Вимога додержувати справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, які згідно з частиною першою статті 9 Конституції України, є частиною національного законодавства України.

Конституційний Суд України у рішенні від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та межі покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного (абзац п`ятий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини рішення).

Такий висновок узгоджується і з практикою Європейського суду з прав людини, який зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (рішення у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року, заява № 10249/03) (рішення Конституційного Суду від 26 січня 2011 року № 1-рп/2011).

Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілих. Однією із умов досягнення цієї мети є відшкодування завданого злочином збитку або усунення заподіяної шкоди.

На переконання суду, дані про особу обвинуваченого ОСОБА_14 , з урахуванням конкретних обставин вчинення ним кримінального правопорушення (злочину), а також його наслідків, свідчать про високу суспільну небезпеку обвинуваченого, а відтак і неможливість його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень без реального відбування покарання у виді позбавлення волі.

Саме такий захід примусу, на думку суду, відповідає вимогам справедливості при призначенні покарання і відображає співмірність злочину та кари, та здатний внести корективи в соціально-психологічні властивості ОСОБА_14 , нейтралізувати негативні настанови та змусити його додержуватись положень закону про кримінальну відповідальність.

Покарання у виді обмеження волі не може бути застосоване до ОСОБА_14 , оскільки він є інвалідом другої групи, а згідно положень частини третьої статті 61 КК України, обмеження волі не застосовується до неповнолітніх, вагітних жінок і жінок, що мають дітей віком до чотирнадцяти років, до осіб, що досягли пенсійного віку, військовослужбовців строкової служби та до осіб з інвалідністю першої і другої групи.

Абзацами 1, 2 пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» визначено, що при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержуватися вимоги статті 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Водночас суди мають враховувати й вимоги Кримінально-процесуального кодексу України стосовно призначення покарання.

Частиною шостою статті 368 КПК України встановлено, що обираючи і застосовуючи норму закону України про кримінальну відповідальність до суспільно небезпечних діянь при ухваленні вироку, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються судами при застосуванні таких норм права.

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у своїй постанові від 09.10.2018 року у справі № 756/4830/17-к вказала про те, що визначені у статті 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

А дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

За змістом статті 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Нормами статті 69 КК України визначено, що за наявності декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті Особливої частини цього Кодексу.

Таким чином, умовою для застосування статті 69 КК України є наявність декількох (дві і більше) обставин, що пом`якшують покарання.

Правова конструкція частини першої статті 69 КК України законодавцем побудована таким чином, щоб суди в ході реалізації ними своїх дискреційних повноважень під час призначення винуватій особі покарання в кожному конкретному випадку вмотивовано аргументували істотність зниження ступеня тяжкості вчиненого діяння.

Тобто приписи статті 69 КК України про призначення винній особі більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, є спеціальними і застосовуються у виключних випадках. Підставами для застосування цієї статті є встановлення не лише наявності кількох пом`якшуючих обставин, а й того факту, що їх наявність істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Верховний Суд у своїх рішеннях наголошував, що для застосування судом положень статті 69 КК України повинні бути встановлені пом`якшуючі покарання обставини, що істотно знижують ступінь тяжкості саме вчиненого кримінального правопорушення. У кожному випадку факт зниження ступеня тяжкості кримінального правопорушення повинен оцінюватися судом з урахуванням індивідуальних особливостей конкретного кримінального провадження. Проте у будь-якому разі встановлені обставини, що пом`якшують покарання, мають настільки істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції статті було б явно недоцільним і несправедливим (постанова Верховного Суду від 27.04.2021 року у справі № 712/4384/20 (провадження № 51-548 км 21).

Натомість, за приписами статті 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Вказані положення підлягають застосуванню у взаємозв`язку із приписами статей 50, 65 КК України, за якими особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, що є необхідним і достатнім для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Системне тлумачення правових норм, визначених у статтях 50, 65 та 75 КК України, дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням можливості досягти мети покарання як такої, що включає не тільки кару, а й виправлення засуджених, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. За приписами статті 75 КК України, рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням приймається з урахуванням можливості досягнення цілей покарання.

Для застосування положень статті 75 КК України, суд має належним чином дослідити й оцінити всі обставини, що мають значення для кримінального провадження, та врахувати, що звільнення від відбування покарання з випробуванням застосовується в тому разі, коли є відповідні умови і підстави.

Підставою для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є переконання суду, викладене в мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання. Висновок суду ґрунтується на тих відомостях, які він оцінює на час ухвалення вироку, зокрема, відомостях про вчинений особою злочин, зміст протиправної поведінки. Крім того, важливе значення для вирішення питання про звільнення від відбування покарання з випробуванням мають відомості, що характеризують: особистісні прояви винуватого в головних сферах життєдіяльності; його соціально-демографічні властивості; спосіб життя; соціальні зв`язки; наявність джерел правомірного отримання доходів для забезпечення власних потреб та осіб, які перебувають на його утриманні; наскільки його ціннісні орієнтири збігаються із загальнопоширеними в суспільстві нормами моралі; соціально-психологічну характеристику винуватого тощо.

При цьому в аспекті застосування положень статті 75 КК України, законодавець підкреслює важливість досягнення такої цілі покарання, як виправлення засудженої особи, прямо вказавши, що звільнення з випробуванням застосовується, якщо суд дійде висновку про можливість її виправлення без відбування покарання, де суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, а й інші обставини справи.

В аспекті досягнення мети покарання виправлення є таким впливом покарання на свідомість особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, за допомогою якого усуваються ті її негативні риси, які призвели до вчинення кримінального правопорушення, що виявляється, зокрема, у внесенні коректив у її соціально-психологічні характеристики, нейтралізації негативних криміногенних настанов, вихованні законослухняності та поваги до положень закону, в тому числі і кримінального.

Досягнення мети виправлення означає, що в особистості засудженого в результаті застосування до нього покарання відбулися такі зміни, які фактично унеможливлюють вчинення ним нового кримінального правопорушення з огляду на зміни його ціннісних орієнтирів, що неможливо без усвідомлення і засудження вчиненої суспільно небезпечної дії та своєї винуватості.

Під час розгляду даного кримінального провадження судом встановлено відсутність обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_14 , а тому правових підстав для застосування положень статті 69 КК України, при призначенні покарання ОСОБА_14 , не має.

Беручи до уваги позицію ОСОБА_14 , який своєї вини у вчиненні даного злочину фактично не визнав, навіть під тиском беззаперечних доказів, свідчить про його намагання уникнути відповідальності за скоєне, а не про його щире каяття, виправлення та перевиховання, що на переконання суду, виключає можливість застосування до нього положень статті 69 КК України.

Вік обвинуваченого, його вперше притягнення до кримінальної відповідальності, наявність у нього інвалідності другої групи та статусу учасника бойових дій, не є обставинами, що пом`якшують покарання, а є характеризуючими його особу даними, які вже враховані судом при обранні йому покарання у наближеній до мінімальної межі, установленої у санкції ч.2 ст.345 КК України. Крім того, наявність вказаних даних, з огляду на обставини цієї справи та фактичне невизнання ОСОБА_14 своєї вини у вчиненні даного кримінального правопорушення, істотно не знижують ступінь тяжкості вчиненого ним діяння, а тому достатніх підстав для можливості призначення його покарання із застосуванням положень статті 69 КК України, суд не вбачає.

З урахуванням наведеного, враховуючи характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, обставин та його наслідків; дані щодо особи обвинуваченого та способу його життя; беручи до уваги відсутність обставин, що пом`якшують покарання та наявність обставини, що обтяжує його покарання, суд вважає неможливим досягнення мети попередження вчинення нових злочинів і виправлення ОСОБА_14 без ізоляції його від суспільства, а тому підстав для звільнення його від відбування покарання з випробуванням суд також не вбачає.

Звільнення ОСОБА_14 від відбування покарання з випробуванням на підставі статті 75 КК України, не сприятиме його виправленню і попередженню вчиненню ним нових злочинів, і на переконання суду, є невиправдано м`яким заходом примусу, який не можна вважати справедливим, пропорційним і співрозмірним ступеню тяжкості вчиненому ним злочину.

Судом також враховувано, що з моменту вчинення кримінального правопорушення і внесення відомостей про нього до Єдиного реєстру досудових розслідувань, та до завершення судового розгляду і ухвалення даного судового рішення, минуло вже понад чотири роки.

За цей період часу, ОСОБА_14 жодних належних вибачень потерпілій в справі особі не приніс, йому матеріальної допомоги на лікування та покращення стану здоров`я не надав, у вчиненому фактично не розкаявся, що може свідчить про те, що в його свідомості не змінилися ціннісні орієнтири та не усунулися ті її негативні риси, які призвели до вчинення даного кримінального правопорушення.

Принесення ОСОБА_14 вибачення потерпілій особі та перерахування певної грошової суми на його ім`я, після висловлення потерпілим ОСОБА_15 позиції щодо призначення суворого покарання обвинуваченому, яке він має відбувати реально, а також після проведення судових дебатів у справі, судом не приймаються до відома, оскільки дані дії ОСОБА_14 вчинив виключно з метою пом`якшення призначеного судом покарання.

За таких обставин, суд вважає, неможливим досягнення мети попередження вчинення нових злочинів і виправлення ОСОБА_14 , та внесення коректив у його соціально-психологічну характеристику, нейтралізації негативних криміногенних настанов, виховання законослухняності та поваги до положень закону, в тому числі і кримінального, без ізоляції його від суспільства.

З урахуванням вищенаведеного, призначене даним вироком покарання у виді позбавлення волі, яке ОСОБА_14 має відбувати реально, на переконання суду відповідає вимогам статей 50, 65 КК України та узгоджується із роз`ясненнями, викладеними в постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання».

Саме таке покарання, на думку суду, відповідатиме вимогам кримінального та кримінального процесуального законодавства України, є відповідним вчиненому кримінальному правопорушенню, а також за своїм видом та розміром - необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_14 , та попередження вчиненню нових злочинів як ним, так і іншими особами.

Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява № 10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Визначене судом покарання відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Речові докази та витрати на залучення експерта у кримінальному провадженні відсутні.

Заходи забезпечення кримінального провадження відносно обвинуваченого ОСОБА_14 як в ході досудового розслідування, так і в ході судового розгляду не застосовувались.

Підстав для вирішення питання щодо застосування запобіжного заходу відносно ОСОБА_14 до набрання цим вироком законної сили не має, оскільки відсутні клопотання з цього приводу.

Згідно пункту 2 частини четвертої статті 374 КПК України, в разі визнання особи винуватою у резолютивній частині вироку, з-поміж іншого, зазначається початок строку відбування покарання.

Оскільки фактичне виконання судового рішення, яким особу засуджено до покарання у вигляді позбавлення волі, починається з моменту затримання особи на виконання вироку суду, а тому в резолютивній частині вироку необхідно вказати, що початок строку відбування покарання ОСОБА_14 необхідно рахувати з моменту його затримання на виконання вироку.

Відповідно до частини першої статті 127 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, а також за його згодою будь-яка інша фізична чи юридична особа має право на будь-якій стадії кримінального провадження відшкодувати шкоду, завдану потерпілому, територіальній громаді, державі внаслідок кримінального правопорушення. Згідно положень частини 2 зазначеної статті шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Частиною першою статті 128 КПК України передбачено, що особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

За частиною п`ятою статті 128 КПК України, цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 91 КПК України, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, належить до обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні. Вказані обставини можуть бути елементами складу відповідних злочинів, а також впливати на визначення міри відповідальності винної особи.

В пункті 7 частини першої статті 368 КПК України зазначено, що ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання про те, чи підлягає задоволенню пред`явлений цивільний позов і, якщо так, на чию користь, в якому розмірі та в якому порядку.

Із матеріалів даного кримінального провадження вбачається, що потерпілою особою/цивільним позивачем ОСОБА_15 заявлено цивільний позов про відшкодування шкоди, заподіяної злочином, згідно якого останній просить суд стягнути з ОСОБА_14 на його користь витрати понесені на лікування у розмірі 524грн.55коп.; моральну шкоду у розмірі 50000грн.00коп.; витрати на правову допомогу.

Відповідно до положень статті 1195 ЦК України, фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Згідно приписів статті 1202 ЦК України, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого, здійснюється щомісячними платежами. За наявності обставин, які мають істотне значення, та з урахуванням матеріального становища фізичної особи, яка завдала шкоди, сума відшкодування може бути виплачена одноразово, але не більш як за три роки наперед.

За частиною першою статті 1177 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Частиною першою статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

При цьому, згідно пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Відповідно до підпункту «в» пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розмір витрат на ліки, лікування, протезування (крім протезів із дорогоцінних металів), предмети догляду за потерпілим визначається на підставі виданих лікарями рецептів, довідок або рахунків про їх вартість.

ОСОБА_15 на підтвердження заявлених позовних вимог в частині понесених витрат на лікування надано виписки із медичної карти стаціонарного хворого із зазначенням переліку рекомендованих для лікування медичних препаратів, їх кількості, вмісту та форми, які були придбані потерпілим на підставі виданих лікарем відповідних рецептів на загальну суму 524грн.55коп., що підтверджено документально, а тому виходячи з вимог закону, суд вважає в цій частині заявлені позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Частина перша статті 1167 ЦК України визначає загальні підстави відшкодування моральної шкоди: моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, котра її завдала, за наявності її вини у заподіянні такої шкоди.

Відповідно до частини другої статті 23 ЦК України, моральна шкода полягає у: фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої або членів її сім`ї; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі, гідності та ділової репутації особи.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, деякі форми нематеріальної шкоди, включаючи моральні страждання, за самою їхньою природою не завжди можна підтвердити конкретними доказами (рішення у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого Королівства» (Abdulaziz, Cabales and Balkandali v. the United Kingdom) від 28.05.1985 року, серія А, № 94, п.96), але це не заважає суду присуджувати грошову компенсацію, якщо у нього є розумні підстави вважати, що заявник зазнав моральної травми, яка потребує такого відшкодування.

Як установлено частиною третьою статті 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Таким чином, законом установлено загальні критерії щодо меж судової дискреції у вирішенні питання про розмір грошового відшкодування моральної шкоди. Тобто визначення розміру такого відшкодування становить предмет оціночної діяльності суду.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

При цьому, в роз`ясненнях, що містяться у пунктах 3, 5 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема у порушенні права власності та інших цивільних прав, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими та при настанні інших негативних явищ. При вирішені спору про відшкодування моральної шкоди суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відшкодування моральної (немайнової) шкоди служить виключно меті захисту особистих немайнових прав, які є абсолютними, право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою.

У відповідності з частиною четвертою статті 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Водночас, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш ніж достатнім для розумного задоволення потерпілої особи і не має призводити до її збагачення.

У роз`ясненнях, що містяться у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Суд зауважує, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз, хоча у будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді.

Суд погоджується з тим, що потерпілому ОСОБА_15 дійсно спричинено моральну шкоду в результаті протиправних дій обвинуваченого ОСОБА_14 , оскільки потерпілий зазнав больових та душевних страждань, пов`язаних з нанесенням йому тілесних ушкоджень, що призвело до певних та тривалих змін в його житті.

За таких обставин, суд визначає розмір шкоди з урахуванням характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав потерпілий, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення), стану його здоров`я, тяжкості вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану та з урахуванням інших обставин, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, вважає за необхідне позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди задовольнити в сумі 50000грн.00коп.

За змістом пункту 1 частини першої статті 118 КПК України, до процесуальних витрат належать, зокрема, витрати на правову допомогу.

У відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Згідно зі статтею 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до роз`яснень, наведених у пункті 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 січня 2014 року № 10, витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Статтею 120 КПК України визначено, що витрати, пов`язані з оплатою допомоги захисника, несе підозрюваний, обвинувачений, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті. Витрати, пов`язані з оплатою допомоги представника потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача та юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які надають правову допомогу за договором, несе відповідно потерпілий, цивільний позивач, цивільний відповідач, юридична особа, щодо якої здійснюється провадження. Допомога захисника, залученого для здійснення захисту за призначенням у випадках, передбачених цим Кодексом та/або законом, що регулює надання безоплатної правової допомоги, надається за рахунок коштів Державного бюджету України і є безоплатною для підозрюваного, обвинуваченого. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законодавством.

У разі ухвалення обвинувального вироку, відповідно до статті 124 КПК України, суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

Так, до складу витрат на правову допомогу входять дії адвоката або фахівця з права, які, в тому числі вчинені ним поза судовим засіданням. Такими діями, наприклад, є надання консультацій, складання позовної заяви, оформлення та копіювання додатків. Проте, такі витрати є предметом доказування у справі і повинні бути підтверджені документами. Такими документами, як правило, є: договір про надання правової допомоги, доручення, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку, касові чеки, посвідчення про відрядження, квитки на поїзд, тощо).

На підтвердження своїх позовних вимог в частині стягнення витрат на правову допомогу потерпілим надано:

договір про надання правничої допомоги б/н від 14.02.2020 року, укладений між адвокатом ОСОБА_37 та ОСОБА_15 , згідно якого зокрема передбачено форму плати за надання послуг та порядок розрахунків;

додаткову угоду б/н від 23.06.2020 року, укладену між адвокатом ОСОБА_37 та ОСОБА_15 , згідно якої визначений перелік правничих послуг адвоката та їх вартість на загальну суму 5200грн.00коп.;

акт приймання-передачі виконаних робіт від 25.06.2020 року, згідно якого адвокат ОСОБА_36 надала, а ОСОБА_15 прийняв (отримав) юридичні послуги (правничу допомогу) на загальну суму 5200грн.00коп.;

квитанцію б/н від 25.06.2020 року, згідно якої адвокатом ОСОБА_37 отримано від ОСОБА_15 гонорар у розмірі 5200грн.00коп.;

додаткову угоду б/н від 12.10.2023 року, укладену між адвокатом ОСОБА_37 та ОСОБА_15 , згідно якої визначений перелік правничих послуг адвоката та їх вартість на загальну суму 9100грн.00коп.;

акт приймання-передачі виконаних робіт від 12.10.2023 року, згідно якого адвокат ОСОБА_36 надала, а ОСОБА_15 прийняв (отримав) юридичні послуги (правничу допомогу) на загальну суму 9100грн.00коп.;

квитанцію б/н від 12.10.2023 року, згідно якої адвокатом ОСОБА_37 отримано від ОСОБА_15 гонорар у розмірі 9100грн.00коп.

Відтак, суд вважає, що витрати потерпілої сторони на правову допомогу, надану їй адвокатом ОСОБА_37 , в загальному розмірі 14300грн.00коп. (5200грн.00коп. + 9100грн.00коп.), підтверджуються документально, а тому в межах заявлених вимог в цій частині, підлягають відшкодуванню обвинуваченим.

Відповідно до частин першої, другої статті 374 КПК України, вирок суду складається зокрема зі вступної частини, у якій зазначаються дата та місце його ухвалення.

Згідно роз`яснень викладених в узагальнені Верховного Суду України від 01.08.2004 року «Про якість складання й оформлення судових рішень у кримінальних справах та справах про адміністративні правопорушення», суди повинні керуватися положенням про те, що датою постановлення вироку є день його підписання складом суду, незалежно від тривалості часу, протягом якого відбувалася нарада суддів, а місцем його постановлення - місто чи інший населений пункт, де це фактично мало місце.

Оскільки днем підписання вироку є 01 березня 2024 року, то датою його постановлення є саме цей день.

Керуючись ст.ст.349, 368, 370, 374, 376, 392, 395 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_6 визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.345 КК України та призначити йому покарання у вигляді 2 (двох) років позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання рахувати з моменту затримання ОСОБА_14 на виконання вироку суду.

До набрання вироком законної сили, запобіжний захід відносно ОСОБА_14 не обирати.

Цивільний позов ОСОБА_15 до ОСОБА_14 про відшкодування майнової та моральної шкоди, заподіяної внаслідок вчинення кримінального правопорушення - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_14 на користь ОСОБА_15 понесені ним витрати на лікування у розмірі 524грн.55коп.

Стягнути з ОСОБА_14 на користь ОСОБА_15 в рахунок відшкодування моральної шкоди суму у розмірі 50000грн.00коп.

Стягнути з ОСОБА_14 на користь ОСОБА_15 в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу у розмірі 14300грн.00коп.

Вирок може бути оскаржений до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Роз`яснити засудженому, що він має право подати та/або заявити клопотання про помилування, про ознайомлення із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження.

Копію цього вироку негайно після його проголошення вручити під розписку засудженому та прокурору.

Суддя