КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

з участю прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві кримінальне провадження №0001434 стосовно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Вишгородського районного суду Київської області від 29 липня 2021 року,

в с т а н о в и л а:

Вироком Вишгородського районного суду Київської області від 29 липня 2021 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та йому призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, з іспитовим строком 2 роки, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи.

_________________________________________________________________

Справа №11-кп/824/953/2023 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_8

Категорія: ч. 2 ст. 286 КК України Доповідач ОСОБА_1 .

Цим же вироком вирішено питання щодо процесуальних витрат, пов`язаних із залученням експерта.

Суд визнав доведеним, що 17.08.2013 року приблизно о 14 год. ОСОБА_7 , керуючи автомобілем Hyundai Elantra, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по проїжджій частині автодороги сполученням «Київ - Овруч» в с. Демидів Вишгородського району Київської області з боку смт. Димер в напрямку с. Лютіж, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, позначеного горизонтальною дорожньою розміткою 1.14.3 «Зебра» і дорожніми знаками 5.35.1, 5.35.2 ПДР України, діючи необережно, проявляючи злочинну недбалість, діючи в порушення вимог п.п. 12.1, 18.1, 18.4 ПДР України, не виконав вимоги ПДР України, не був уважним, не обрав безпечної швидкості, не врахував дорожню обстановку, щоб мати змогу постійно контролювати рух транспортного засобу та безпечно керувати ним, не впевнившись, що на нерегульованому пішохідному переході не має пішоходів, для яких може бути створена перешкода або небезпека, не зменшив швидкість руху, аж до зупинки керованого ним транспортного засобу, та виїхав на нерегульований пішохідний перехід, розташований біля будинку АДРЕСА_2 , де приблизно о 14 год. 01 хв. скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_9 , яка перетинала проїжджу частину автодороги сполученням «Київ - Овруч» у АДРЕСА_2 по пішохідному переходу зліва на право відносно руху транспортного засобу, внаслідок чого потерпілій ОСОБА_9 були спричинені наступні тілесні ушкодження: а) поєднана краніо - фаціо - скелетна травма, відкрита черепно-мозкова травма, геморагічне забиття головного мозку, перелом лобової кістки з права з переходом на тім`яну кістку, перелом верхньої щелепи Le-Fort2, двосторонній перелом нижньої щелепи в ментальному відділі, перелом кісток носа зі зміщенням кісткових відламків, перелом стінок обох верхньощелепних пазух, тотальний гемосинус, осколковий перелом латеральної кісточки правої голені, забійна рана лобової кістки; б) політравма, відкрита ЧМТ, геморагічне забиття головного мозку з правосторонньою пірамідною недостатністю. Згідно консультативного висновку консультанта - рентгенолога КОБ СМЕ: Вогнища геморагічного забиття в лобно-тім`яній області справа, перелом передніх стінок в/щелепних пазух з обох сторін, клітин решітчастої кістки (ПЧЯ), лобової кістки справа, нижньої щелепи ліворуч, гемосинус. Такого характеру тілесні ушкодження в сукупності відносяться до тяжких тілесних ушкоджень.

Відповідно до висновку експерта за результатами проведеної судової експертизи за видом експертної спеціалізації «Дослідження обставин дорожньо-транспортної пригоди» № 1088А від 19.12.2013 року, водій автомобіля марки «Hyundai Elantra», реєстраційний номер НОМЕР_1 , повинен був діяти відповідно до вимог п. 18.1 та 18.4 ПДР України, а також мав технічну можливість попередити наїзд на пішохода, шляхом застосування термінового гальмування в момент виникнення небезпеки для руху. Допущені водієм ОСОБА_7 порушення вимог п.п. 12.1, 18.1, 18.4 ПДР України знаходяться в прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної події та настанням суспільно-небезпечних наслідків у вигляді заподіяння тяжких тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_9 .

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 та обвинувачений ОСОБА_7 , вважаючи вирок суду незаконним та необґрунтованим через його ухвалення з істотним порушенням вимог Закону, підзаконних нормативних актів, та таким, що не відповідає фактичним обставинам даного кримінального провадження, просять його скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

В обґрунтування своїх вимог посилаються на те, що вказане обвинувачення побудовано виключно тільки на небажанні з`ясувати повно усі обставини даного кримінального провадження і, як наслідок, на упереджених, однобічних, незаконних припущеннях органу досудового слідства.

При цьому орган досудового слідства, не з`ясувавши всіх обставин даного кримінального провадження, не маючи об`єктивних, достатніх і законних доказів для цього, при наявних у даному кримінальному провадженні доказах невинуватості ОСОБА_7 , поспішно та передчасно 25.02.2014 року повідомив його про підозру, інкримінувавши йому в вину невиконання вимог п.п. 1.1, 1.3, 2.3 (б), 12.1, 18.1, 18.4 ПДР України.

Крім того, вибіркове та вкрай упереджене повернення до суду працівниками прокуратури оригінальних матеріалів даного кримінального провадження, на стадії дослідження судом, призвело до істотного порушення права обвинуваченого та захисту на повний доступ та своєчасне ознайомлення з усіма матеріалами кримінального провадження, котрі в єдиному оригінальному екземплярі подавалися сторонами у судових засіданнях та були приєднані до даного кримінального провадження.

Вказує й на те, що суддя не забезпечила повне з`ясування всіх обставин даного кримінального провадження та не звернула належної уваги на письмову заяву захисту від 21.09.2016 року про невідповідність нібито «виправленого» обвинувального акту вимогам КПК України та ухвалі Вишгородського районного суду Київської області про повернення обвинувального акту прокурору, яку суд апеляційної інстанції залишив без змін, та яка у матеріалах даного кримінального провадження відсутня.

Крім того, зазначає, що огляд місця пригоди 17.08.2013 року проводився з істотними порушеннями вимог ст.ст. 2, 104, 105, 237 КПК України, та у зв`язку із тим, що своєчасно не було проведено виїмки одягу та взуття постраждалої, то в подальшому не було змоги провести об`єктивне експертне дослідження та встановити дійсний механізм виникнення і скоєння даної ДТП.

Також, із дня скоєння ДТП і до дня передчасного повідомлення органом досудового розслідування ОСОБА_7 про підозру, тобто протягом часу з 17.08.2013 року по 25.02.2014 рік (понад 6 місяців), орган досудового розслідування тримав його саме у процесуальному статусі свідка, кожного разу повідомляючи, що свідок - єдиний у цій ДТП водій, згідно вимог діючого Закону, не має права не лише заявляти клопотання, заяви, але й не має права ні сам особисто, ні через свого адвоката ознайомитися та навіть протягом декількох секунд оглянути схему ДТП, що була складена за його присутності на місці ДТП.

Фактично орган досудового розслідування запросив ОСОБА_7 04.12.2013 року до участі в слідчій дії - «слідчий експеримент» в той час, як його ще навіть не допитав слідчий та не поспілкувався з приводу обставин та причин виникнення цієї пригоди. При цьому ОСОБА_7 на той час повністю довіряв слідчому і був переконаний, що він присутній на цій слідчій дії, котру слідчий проводить саме з адвокатом потерпілої та самою потерпілою, як статист, а тому, як статист, він і писав все, що диктував йому слідчий та поставив свій підпис в протоколі цієї слідчої дії. І тільки через декілька місяців після такої його участі в так названому слідчим «слідчому експерименті» він дізнався від обраного ним пізніше адвоката, що слідчий експеримент - це є перевірка і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального провадження.

Однак, слідчий на місці даної слідчої дії спілкувався майже постійно тільки з адвокатом потерпілої та самою потерпілою, а у ОСОБА_7 навіть не поцікавився чи відповідали обстановка та погодні умови тим, що були під час даної пригоди.

Між тим, на місці проведення даного слідчого експерименту не те, що обстановка і транспортні засоби не відповідали тим, що мали місце під час даної пригоди, але й погодні умови були зовсім інші, зокрема, дана пригода сталася в літню пору року, а саме 17.08.2013 року, а слідча дія була проведена слідчим взагалі у зимову пору року, тобто 04.12.2013 року.

При цьому орган досудового розслідування на протязі всього вищевказаного часу проведення розслідування у даному кримінальному провадженні не побажав встановити чи був взагалі контакт пішохода з автомобілем і, якщо був, то за яким об`єктивним (дійсним) механізмом.

Разом з тим, допитаний у судовому засіданні судово-медичний експерт ОСОБА_10 , який виконав судово-медичну експертизу по потерпілій ОСОБА_9 , вказав, що враховуючи характер конкретних тілесних ушкоджень на потерпілій, можливо лише припустити ймовірність того, що вони могли нібито бути утворені від контактування з автомобілем. Також судово-медичний експерт вказав на те, що «у неї був перелом носа, колоті рани лоба», а це в свою чергу однозначно свідчить про те, що вказані тілесні ушкодження на потерпілій мали б залишити сліди та механічні пошкодження на кузові автомобіля. При цьому наявні колоті рани на потерпілій взагалі однозначно свідчать про те, що на автомобілі мало б бути розбите лобове скло чи хоча б розбите скло передніх фар автомобіля. Однак на автомобілі Hyundai Elantra, реєстраційний номер НОМЕР_1 , жодні сліди, які могли б свідчили про те, що контакт вказаного автомобіля з пішоходом ОСОБА_9 в дійсності взагалі відбувся, виявлені не були.

Тому при відсутності на автомобілі слідів контакту з пішоходом, жодними іншими наявними у даному кримінальному провадженні доказами і показаннями не виключаються ймовірність того, що ОСОБА_7 , запобіг настанню наїзду на пішохода ОСОБА_9 шляхом зупинки в той момент, коди остання мимовільно та самостійно впала.

Саме про такі обставини настання даної пригоди свідчить і позначення місця наїзду на пішохода на схемі ДТП, на якій чітко відмічено, що місце наїзду на пішохода знаходиться на відстані 0,60 м від передньої частини зупиненого автомобіля, а при такому позначенні на схемі місця наїзду на пішохода і місця зупинки автомобіля, неможливе взагалі скоєння наїзду на даного конкретного пішохода.

Також необхідно врахувати і те, що потерпіла ОСОБА_9 - жінка похилого віку з вадами здоров`я, та рухаючись по пішохідному переходу, знаходилась в стані алкогольного сп`яніння, що є важливою обставиною, яка однозначно вплинула на виникнення цієї пригоди, так як потерпіла могла впасти на дорогу не від контакту з автомобілем, а від того, що знаходячись в стані алкогольного сп`яніння і рухаючись по пішохідному переходу у швидкому темпі, не впевнившись в безпечності переходу, мимовільно впала, можливо спіткнулась або впала з переляку від того, що зовсім поруч біля неї раптово зупинився автомобіль під керуванням ОСОБА_7 .

Отже, вважає, що протягом всього досудового та судового слідства так і не було законним шляхом об`єктивно встановлено та отримано належної відповіді на найголовніше питання, що взагалі вказує на взаємний травматичний контакт автомобіля, що проходить по даному кримінальному провадженню, та ОСОБА_9 , та яким було (якщо взагалі було) вихідне взаємне розташування автомобіля та пішохода.

При цьому, з наданого Київським НДІ судових експертиз висновку № 7323/15-52 від 31.05.2016 року, вбачається, що експерти провели не призначену ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 08.04.2015 року комплексну судову медико-автотехнічну експертизу, а зовсім інший вид спеціальної експертизи - (комісійну) судову транспортно- трасологічну та автотехнічну експертизу, пояснюючи це тим, що у них не було можливості організувати відповідну експертну комісію з участю судово-медичного експерта.

Крім того, зазначає, що у судових засіданнях, неодноразово бажаючи правдиво довести до відома суду достовірні причини та об`єктивний механізм виникнення цієї пригоди, ОСОБА_7 вказував, що він є законослухняний водій з багаторічним, безперервним, безаварійним стажем і завжди їздить дотримуючись вимог ПДР України, та, що в настанні даної ДТП його вини не має.

До того ж з експертного висновку № 7223 від 31.05.2016 року слідує, що оскільки обставини виникнення даної ДТП, які містяться в показах водія ОСОБА_7 , з технічної точки зору є технічно спроможними, то його дії можуть і повинні піддаватись експертній оцінці лише стосовно дотримання ним вимог п. 12.3 ПДР України.

При цьому результати проведеного Київським НДІ судових експертиз експертного дослідження, за вихідними даними на які ОСОБА_7 постійно посилається у своїх правдивих показаннях, які також і з технічної точки зору є технічно спроможними, повністю підтвердили відсутність у водія ОСОБА_7 технічної можливості запобігти наїзду на пішохода ОСОБА_9 шляхом застосування екстреного гальмування в момент виникнення небезпеки для руху.

Отже, наявним висновком експертів № 7223 від 31.05.2016 року, що був проведений за законним судовим рішенням, встановлено та доведено, що в діях водія ОСОБА_7 не встановлено невідповідності вимогам п. 12.3 ПДР України.

Однак, суд у вироку, в порушення вимог Конституції України, КПК України, так само як і орган досудового слідства в обвинувальному акті, ґрунтуючись на неповноті та припущеннях, однобічно викривив механізм і причини виникнення цієї пригоди, що була помилково оформлена як ДТП.

При цьому суд у вироку посилається на показання потерпілої ОСОБА_9 та свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , як на докази, які підтверджують вину обвинуваченого у скоєнні інкримінованого йому злочину.

Проте, якщо об`єктивно та повно врахувати показання допитаних судом під час попереднього судового розгляду та нового судового розгляду в якості свідків - ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , судово-медичного експерта ОСОБА_10 , то стає зрозуміло, що у даному кримінальному провадженні відсутні будь-які належні, допустимі та законні докази, що могли б підтвердити факт того, що контакт між пішоходом ОСОБА_9 та автомобілем під керуванням ОСОБА_7 взагалі мав місце.

Щодо показань допитаного свідка ОСОБА_11 , то захист обґрунтовано просив суд критично віднестись до них, адже дуже сумнівно, що перебуваючи на відстані 250 м від пішохідного переходу, по якому рухалась пішохід ОСОБА_9 , палячи цигарки та телефонуючи своєму знайомому по мобільному телефону, свідок ОСОБА_11 , не відриваючи очей постійно дивився в бік пішохідного переходу, та не лише бачив пішохода на пішохідному переході, але й на такій відстані визначив, що швидкість руху автомобіля під керуванням ОСОБА_7 , під час його наближення до пішохідного переходу, становила 15-20 км/год., і, що вантажний "бус", пропускаючи пішохода, зупинився перед пішохідним переходом, а не за пішохідним переходом, як це було в об`єктивній дійсності безпосередньо перед самим наїздом на пішохода.

Також повністю обґрунтовано захист неодноразово просив суд віднестись критично і до показань потерпілої ОСОБА_9 в суді в цілому, адже дуже сумнівно, що потерпіла, відповідаючи на питання захисту у судовому засіданні з приводу того, чи знаходилась вона під час цієї ДТП в стані алкогольного сп`яніння, могла взагалі не зрозуміти цього чітко поставленого питання захисту та на дане питання неодноразово показати суду про те, що вона була твереза. І це тоді, як об`єктивними доказами у даному кримінальному провадженні беззаперечно підтверджується те, що під час цієї ДТП вона перебувала в стані алкогольного сп`яніння.

Наявна ж у кримінальному провадженні судово-автотехнічна експертиза №1088А від 19.12.2013 року, проведена відомчим експертом НДЕКЦ при ГУ МВС України в Київській області ОСОБА_16 , на яку спирався орган досудового розслідування приймаючи рішення, виконана на неналежному рівні (неповно), так як нею не досліджені усі обставини даного кримінального провадження.

Між тим, незважаючи на всі клопотання ОСОБА_7 та захисту, що були заявлені органам досудового та судового слідства, слідство у даному кримінальному провадженні проведено неповно, та судом першої інстанції, після підтвердженої у судових засіданнях неправдивості показань потерпілої ОСОБА_9 , вирішено, не маючи спеціальних знань в галузях трасології, медицини, автотехніки, піти у своїх самостійних висновках далі, вказавши, що нібито показання обвинуваченого ОСОБА_7 спростовуються, а слідством надана некваліфікована, згідно вимог ПДР, оцінка достовірним фактичним обставинам та причинам виникнення цієї пригоди, що була помилково оформлена, як ДТП.

Тому у процесі проведення досудового та судового слідства не було отримано будь-яких законних, об`єктивних, належних доказів винуватості ОСОБА_7 в безпідставно і незаконно інкримінованому йому злочині, при цьому, у кримінальному провадженні є вищевказані не спростовані досудовим слідством, державним обвинувачем та судом докази невинуватості ОСОБА_7 в інкримінованому йому досудовим слідством та судом злочині, якого він в дійсності не скоював.

За таких обставин, вважають, що вирок суду неправосудний,

несправедливий та постановлений з істотними порушеннями Закону і постанов Пленуму Верховного Суду України, а тому не може залишатись в законній силі.

Інші учасники судового провадження даний вирок не оскаржують.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника ОСОБА_6 , який уточнивши апеляційні вимоги, просив скасувати вирок суду та закрити кримінальне провадження, у зв`язку з недоведеністю вини ОСОБА_7 , та обвинуваченого ОСОБА_7 на підтримку доводів поданої апеляційної скарги з уточненнями до неї, а також заперечення прокурора проти задоволення апеляційної скарги, провівши судові дебати, заслухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто таким, що ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду і оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

При цьому положеннями ст. 94 КПК України встановлено обов`язок суду за його внутрішнім переконанням, яке повинно ґрунтуватися на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінювати кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість вироку суду в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі сторони захисту, колегія суддів вважає, що вказані вимоги кримінального процесуального закону під час розгляду кримінального провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_7 та при ухваленні вироку судом були дотримані.

Розглядаючи дане провадження, суд першої інстанції, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для здійснення сторонами наданих їм прав та свобод у наданні доказів, їх дослідженні та доведеності їх переконливості перед судом, в межах пред`явленого обвинувачення, безпосередньо дослідив докази у провадженні та з`ясував усі обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Під час перевірки доводів апеляційної скарги, колегією суддів встановлено, що висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілій тяжке тілесне ушкодження, що відповідає юридичній кваліфікації діяння за ч. 2 ст. 286 КК України, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і підтверджені дослідженими в судовому засіданні та наведеними у вироку доказами в їх сукупності, які оцінені судом першої інстанції відповідно до положень ст. 94 КПК України.

При цьому повно та всебічно у судовому засіданні були перевірені доводи сторони захисту щодо непричетності ОСОБА_7 до вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Проте, ці доводи судом першої інстанції обґрунтовано визнані такими, що не відповідають дійсності, оскільки спростовуються об`єктивними доказами у провадженні, які змістовно наведені у вироку та яким суд першої інстанції дав належну оцінку, обґрунтовано визнавши їх належними, допустимими та достовірними.

Так, на наявність в діях ОСОБА_7 ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, вказують, зокрема, такі докази:

- показання потерпілої ОСОБА_9 в суді першої інстанції про те, що 17.08.2013 року приблизно о 14 годині вона перетинала автодорогу "Київ-Овруч" з ліва на право відносно напрямку руху до м. Києва по пішохідному переходу в с. Демидів. Під час її руху, білий автомобіль, який їхав, зупинився та вона пішла далі по пішохідному переходу та бачила як їхали ще автомобілі. Потім почула удар в ногу та вона впала, це був наїзд на неї. Обвинувачений ОСОБА_7 викликав швидку допомогу та її відвезли до лікарні. Пояснила також, що вона перебувала на лікуванні у місті Києві. Збитки обвинуваченим відшкодовано не було, однак обвинувачений купував їй ліки.

- показання свідка ОСОБА_13 , яка під час допиту в суді першої інстанції пояснила, що вона є дружиною ОСОБА_7 та вона їхала в автомобілі з чоловіком і сиділа на пасажирському місці. Вони їхали по дорозі «Київ-Овруч» в с. Демидів Вишгородського району Київської області з боку смт. Димер в напрямку с. Лютіж та вона бачила на зустрічній смузі руху транспортний засіб, який був зупинений. Потім різко вийшла жінка та почала переходити пішохідний перехід, після чого ОСОБА_7 загальмував. Вона не чула удару. Жінка рухалася зліва від їхнього автомобіля, йшла по пішохідному переходу та різко впала, сам момент її падіння вона не бачила. Потім вони підійшли до неї, у неї була кров на лобі, вони допомогли їй перейти дорогу. Стан дорожнього покриття був гарний, погода також. Жінка казала, що в неї болить голова. Потім вони викликали працівників поліції та швидку допомогу. Пошкоджень на автомобілі не було. Потерпіла знаходилась на дорозі приблизно на відстані півтора метра від їхнього автомобіля. Вказала, що можливо було зіткнення, вона напевно не знає. Станом на момент пригоди вона вважала, що її чоловік був винним у ДТП.

- показання свідка ОСОБА_11 , який, будучи допитаним в суді першої інстанції пояснив, що він є сусідом ОСОБА_9 . В серпні 2013 року близько обіду він перебував в с. Демидів Вишгородського району Київської області, біля магазину чекав на свого знайомого. Потім він побачив як на невеликій швидкості їхав автомобіль, а потерпіла йшла по пішохідному переходу. Йому повідомили, що збили його сусідку. Після чого він підійшов на місце пригоди та побачив ОСОБА_9 всю в крові, після чого була викликана швидка допомога. На дорозі були сліди гальмування автомобіля. Також він бачив на проїжджій частині та пішохідному переході сліди крові. Вказав, що в той день була гарна та ясна погода.

- показання свідка ОСОБА_12 , який суду першої інстанції пояснив, що літом після обіду він їхав на автомобілі зі сторони міста Києва в сторону Овруча та рухався по проїжджій частині автодороги сполученням «Київ-Овруч» в с. Демидів Вишгородського району Київської області. Зупинився пропустити потерпілу та коли вона вийшла на іншу сторону проїзної частини, її збив автомобіль, який рухався на маленькій швидкості руху. В той день погодні умови були добрі, видимість також була добра. На місці пригоди він був приблизно 10 хвилин та потім поїхав на роботу. Через декілька днів він заїхав до магазину, який розташований в с. Демидів Вишгородського району Київської області та дізнався, що розшукують свідків ДТП, він подзвонив та повідомив про те, що він був свідком та надав пояснення.

- показання судово-медичного експерта ОСОБА_10 , який був допитаний в суді першої інстанції та пояснив, що ним був складений висновок № 133/Д-2013р від 20.11.2013 року. Вказаний висновок був складений на підставі медичної документації, без огляду потерпілої, на підставі постанови слідчого. Для проведення експертизи та надання висновку було достатньо вихідних даних. Тілесні ушкодження у ОСОБА_9 могли утворитися внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 17.08.2013 року.

- показання експерта сектора автотехнічної експертизи НДЕКЦ при ГУМВС України в Київській області ОСОБА_16 , який пояснив суду першої інстанції, що ним було складений висновок № 1088А від 19.12.2013 року. Вихідні дані йому надавав слідчий та ним було встановлено достатність даних для надання відповідей на питання. Вказав, що він не оцінював дії пішохода ОСОБА_9 . Також зазначив, що водій ОСОБА_7 мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода - потерпілу ОСОБА_9 шляхом екстреного гальмування та виконання вимог п. 18.4 ПДР України.

Крім вказаних пояснень потерпілої та свідків, винуватість ОСОБА_7 підтверджується наступними, зібраними у провадженні та дослідженими у суді першої інстанції доказами, а саме даними:

- протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди зі схемою до нього від 17.08.2013 року, з якого слідує, що дорожньо-транспортна пригода мала місце 17.08.2013 року на пішохідному переході по АДРЕСА_2 біля зупинки громадського транспорту. Огляд місця події проводився у ясну погоду, опадів не було, стан дорожнього покриття сухий, дорожнє покриття для двох напрямків. Заяв та зауважень з питань огляду, складання протоколу та схеми не надходило;

- висновку експерта № 133/Д-2013 р, яким встановлено наявність у ОСОБА_9 таких тілесних ушкоджень: а) поєднана краніо-фаціо-скелетна травма, відкрита черепно-мозкова травма, геморагічне забиття головного мозку, перелом лобової кістки з права з переходом на тім`яну кістку, перелом верхньої щелепи Le-Fort2, двосторонній перелом нижньої щелепи в ментальному відділі, перелом кісток носа зі зміщенням кісткових відламків, перелом стінок обох верхньощелепних пазух, тотальний гемосинус, осколковий перелом латеральної кісточки правої голені, забійна рана лобової кістки, ішемічна хвороба серця, стенокардія 2ФК, надшлункова екстрасистолія, дифузний кардіосклероз, СН 0 ст, артеріальна гіпертензія; б) політравма, відкрита ЧМТ, геморагічне забиття головного мозку з правосторонньою пірамідною недостатністю, двостороння хронічна сенсоневральна туговухість, ІБС, атеросклеротичний кардіосклероз з артеріальною гіпертензією, СН 0 ст., ентеровірусна інфекція, закритий перелом н/3 малоберцової кістки справа (лангета). Згідно консультативного висновку консультанта-рентгенолога КОБ СМЕ: Вогнища геморагічного забиття в лобно-тім`яній області справа, перелом передніх стінок в/щелепних пазух з обох сторін, клітин решітчастої кістки (ПЧЯ), лобової кістки справа, нижньої щелепи зліва, гемосинус. Такого характеру тілесні ушкодження в сукупності відносяться до тяжких тілесних ушкоджень. При судово токсикологічному дослідженні крові потерпілої ОСОБА_9 було виявлено етиловий спирт в концентрації 0,6 проміле.

- висновку експерта № 1088А від 19.12.2013 року, за яким: згідно показів ОСОБА_7 , при заданих вихідних даних, водій автомобіля "Hyundai Elantra" д.н.з. НОМЕР_1 повинен був діяти відповідно до вимог п. 18.1 та п. 18.4 ПДР України, та мав технічну можливість попередити наїзд на пішохода, шляхом застосування термінового гальмування в момент виникнення небезпеки для руху, а згідно показів ОСОБА_9 , при заданих вихідних даних, технічна можливість попередити наїзд на пішохода водієм автомобіля Hyundai Elantra д.н.з. НОМЕР_1 , полягала у виконанні ним вимог п. 18.4 ПДР України, тобто при виконанні вимог вказаного пункту ПДР України водій автомобіля Hyundai Elantra д.н.з. НОМЕР_1 мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода, на що у нього не було перешкод технічного характеру.

- висновку експертів за результатами проведення судової автотехнічної експертизи № 7323/15-52 від 31.05.2016 року, яка проведена на підставі ухвали Вишгородського районного суду Київської області від 08.04.2015 року, згідно якого: у експертів відсутні підстави технічного характеру вважати комплекси вихідних даних, які містяться в показах водія ОСОБА_7 , в цілому, технічно необґрунтованими. В умовах пригоди, викладених у постанові слідства від 04.12.2013 року, водій автомобіля Hyundai Elantra мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода з моменту виявлення ним пішохода на пішохідному переході. В умовах пригоди, викладених у власноручних показах-клопотанні водія від 16.06.2014 року, водій автомобіля Hyundai Elantra не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода з моменту виявлення ним пішохода на пішохідному переході. В умовах пригоди, викладених у показах пішохода ОСОБА_9 була технічна можливість уникнення наїзду на пішохода для водія автомобіля Hyundai Elantra, полягала у дотриманні ним вимог п. 18.1 ПДР України. В умовах пригоди, викладених у показах водія автомобіля Hyundai Elantra ОСОБА_7 , він повинен був, у відповідності до вимог п. 12.3 ПДР України, з моменту виявлення пішохода, негайно вжити заходів до зменшення швидкості руху аж до зупинки транспортного засобу. В умовах пригоди, викладених у показах пішохода ОСОБА_9 , водій автомобіля Hyundai Elantra ОСОБА_7 повинен був у відповідності до вимог п. 18.1 ПДР України, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека. В умовах пригоди, викладених у постанові слідства від 04.12.2013 року, в діях водія автомобіля Hyundai Elantra містяться невідповідності вимогам п. 12.3 ПДР України. В умовах пригоди, викладених у власноручних показах-клопотанні водія від 16.06.2014 року в діях водія автомобіля Hyundai Elantra не міститься невідповідностей вимогам п. 12.3 ПДР України. В умовах пригоди, викладених у показах пішохода ОСОБА_9 дії водія автомобіля Hyundai Elantra не відповідали вимогам п. 18.1 ПДР України.

- протоколу проведення слідчого експерименту від 04.12.2013 року в період часу з 14 год. 15 хв. до 15 год. 00 хв. за участю: потерпілої ОСОБА_9 , законного представника потерпілої ОСОБА_17 , захисника ОСОБА_18 , спеціаліста ОСОБА_16 , водія ОСОБА_7 , статиста та у присутності понятих, в ході якого потерпілій ОСОБА_9 було запропоновано розказати про обставини пригоди яка мала місце 17.08.2013 року, а також обвинувачений ОСОБА_7 розповів про обставини ДТП, показав місце зіткнення, траєкторію та швидкість руху його автомобіля, траєкторію та швидкість руху потерпілої, що було зафіксовано при 3 контрольних заходах. Слідчий експеримент проводився в світлу пору доби при сухому покритті. Зауважень до протоколу слідчого експерименту не надходило.

Колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції всебічно, повно та неупереджено досліджено всі обставини кримінального провадження, надано оцінку кожному доказу з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупності доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку.

З огляду на наведені докази суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, оскільки сукупність зібраних по справі доказів містить достатньо відомостей, які поза розумним сумнівом вказують, що ОСОБА_7 , 17.08.2013 року приблизно о 14 год., керуючи автомобілем Hyundai Elantra, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по проїжджій частині автодороги сполученням «Київ - Овруч» в с. Демидів Вишгородського району Київської області з боку смт. Димер в напрямку с. Лютіж, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, позначеного горизонтальною дорожньою розміткою 1.14.3 «Зебра» і дорожніми знаками 5.35.1, 5.35.2 ПДР України, діючи необережно, проявляючи злочинну недбалість, діючи в порушення вимог п.п. 12.1, 18.1, 18.4 ПДР України, не виконав вимоги ПДР України, не був уважним, не обрав безпечної швидкості, не врахував дорожню обстановку, щоб мати змогу постійно контролювати рух транспортного засобу та безпечно керувати ним, не впевнившись, що на нерегульованому пішохідному переході не має пішоходів, для яких може бути створена перешкода або небезпека, не зменшив швидкість руху, аж до зупинки керованого ним транспортного засобу, та скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_9 , яка перетинала проїжджу частину автодороги сполученням «Київ - Овруч» у АДРЕСА_2 по пішохідному переходу, внаслідок чого потерпілій ОСОБА_9 були спричинені тяжкі тілесні ушкодження.

Вище наведеним спростовуються доводи апеляційної скарги про те, що стороною обвинувачення не надано доказів винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому дій, а також, що вирок суду ґрунтується лише на припущеннях.

Цими ж доказами спростовуються твердження апелянтів з приводу того, що стороною обвинувачення не доведено факту наїзду ОСОБА_19 на потерпілу. Зокрема, згідно показань потерпілої ОСОБА_9 , 17.08.2013 приблизно о 14 годині в с. Демидів Вишгородського району Київської області вона переходила дорогу по пішохідному переходу та білий автомобіль, якій їхав зліва, зупинився і вона пішла далі та бачила як їхали ще автомобілі, після чого відчула удар в ногу та упала від наїзду. З автомобіля, який на неї наїхав, вийшов ОСОБА_7 , який допоміг їй перейти через дорогу та викликав швидку. Згідно показань свідка ОСОБА_12 , він рухався в сторону Овруча з Києва. В с. Демидів Вишгородського району Київської області він зупинився, щоб пропустити літню жінку, яка рухалася по пішохідному переходу. Коли остання вийшла на іншу сторону проїзної частини, її збив автомобіль. Згідно показань свідка ОСОБА_11 , він бачив, як рухався автомобіль на невеликій швидкості, а по пішохідному переходу йшла його сусідка ОСОБА_9 . Йому повідомили, що його сусідку збила машина і він пішов на місце пригоди, де побачив ОСОБА_9 всю в крові, після чого була викликана швидка допомога. Судово-медичний експерт ОСОБА_10 в суді першої інстанції пояснив, що тілесні ушкодження у ОСОБА_9 могли утворитися внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 17.08.2013 року.

Наведені докази є логічними, послідовними, доповнюють один одного та в сукупності вказують на те, що саме ОСОБА_7 здійснив наїзд на ОСОБА_9 , яка рухалася по пішохідному переходу.

Посилання захисника на ті обставини, що, згідно висновку експерта № 133/Д-2013р., у потерпілої в крові виявили етиловий спирт в концентрації 0,6 проміле, не виключають в діях ОСОБА_7 ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, і жодним чином не ставлять під сумнів показання потерпілої ОСОБА_9 щодо здійсненого на неї наїзду автомобілем та що вона не вживала алкоголь і була твереза, адже, стверджуючи про протилежне, сторона захисту залишає поза увагою, що потерпіла на час пригоди мала вік 75 років, а у з`ясуванні питання щодо можливого вживання нею тоді ліків, в т.ч. на спиртовій основі, проявила у судовому засіданні процесуальну байдужість, керуючись саме такою позицією захисту.

Викладені в апеляційній скарзі доводи щодо неналежності як доказу показань свідка ОСОБА_11 є непереконливими, оскільки ґрунтуються лише на припущеннях та особистих судженнях апелянтів. Будь-яких визначених чинним кримінальним-процесуальним законом підстав вважати цей доказ неналежним, стороною захисту не наведено.

Не погоджується колегія суддів і з доводами апеляційної скарги щодо недопустимості таких доказів, як: протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 17.08.2013 року, висновку експерта № 1088А від 19.12.2013 року, протоколу проведення слідчого експерименту від 04.12.2013 року, з огляду на таке.

Виходячи з положень ч. 1 ст. 86 КПК України, допустимість доказів - це придатність їх для використання у кримінальному процесі за формою. Вимогами допустимості доказів є законність джерела, способу отримання доказів, процесуальне оформлення ходу і результатів проведення слідчих дій, належний суб`єкт, що має право проводити процесуальні дії з отримання доказів.

Згідно з ч. 1 ст. 87 КПК України, недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Як вбачається з наданих суду матеріалів вищенаведені докази отримані у відповідності до вимог закону.

Так, огляд місця події, за наслідками якого складено відповідний протокол від 17.08.2013 року, був проведений у відповідності до вимог ст. 237 КПК України, зокрема у той же день, коли відбулася сама подія, та протокол огляду і схема до нього були складені слідчим за участю двох понятих та ОСОБА_7 , які жодних зауважень до цих документів не мали. Підстав вважати, що протокол огляду, виходячи з положень п. 1 ч. 3 ст. 87 КПК України, є недопустимим доказом у колегії суддів не має, а посилання сторони захисту на несвоєчасне вилучення в ході проведення даної слідчої дії речей потерпілої є безпідставними.

Що стосується слідчого експерименту, то, відповідно до протоколу від 04.12.2013 року, вказана слідча дія відбулася за участю ОСОБА_7 , потерпілої ОСОБА_9 , представника потерпілої, захисника ОСОБА_18 , спеціаліста ОСОБА_16 , статиста та понятих. Експеримент та висновок експерта ОСОБА_16 № 1088А від 19.12.2013 року за наслідками його проведення відповідають вимогам ст.ст. 101, 102, 240 КПК України. Висновок від 19.12.2013 року ґрунтується на матеріалах провадження, узгоджується з показаннями потерпілої, свідка ОСОБА_12 та експертів ОСОБА_16 , ОСОБА_10 , які були надані ними в судовому засіданні суду першої інстанції, і які були попереджені про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань.

Вказаним спростовуються доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_7 під час проведення вказаного експерименту приймав участь в якості свідка, оскільки, згідно протоколу проведення слідчого експерименту від 04.12.2013 року, останній в такому процесуальному статусі не значиться. Вказаний протокол підписано усіма учасника, зауважень і заперечень не містить.

При цьому, як слідує з даних протоколу проведення слідчого експерименту, ОСОБА_7 брав в ньому активну участь, відтворив обстановку на місці події, яка передувала наїзду, та темп руху пішохода, із фіксацією трьома контрольними замірами часу, за який подолала пішохід відстань до моменту наїзду на неї.

Також ствердження сторони захисту про невідповідність погодних умов при проведенні слідчого експерименту тим умовам, при яких сталася пригода, що пов`язується виключно з різними порами року, є необґрунтованими, адже слідчий експеримент проведений в світлу пору доби при сухому покритті, що в повній мірі відповідає даним, зафіксованим в протоколі огляду місця дорожньо-транспортної пригоди, щодо умов, при яких вона відбулась, а отримані в ході цієї слідчої дії результати докладно викладені в протоколі.

Поряд з цим позиція сторони захисту щодо невідповідності погодних умов, в аспекті впливу на результати експерименту чи на висновки проведеного в подальшому автотехнічного дослідження, жодним чином не аргументована, а такого колегією суддів не встановлено, адже останнє було проведено не лише за цими відомостями, а на підставі сукупності вихідних даних з матеріалів даного кримінального провадження.

Що стосується безпосередньо висновку судової автотехнічної експертизи № 1088А від 19.12.2013 року, то із його змісту вбачається, що для дослідження експерту були надані вихідні дані та матеріали кримінального провадження в тому обсязі, які були отримані під час досудового розслідування на час призначення експертизи, зокрема, показання ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , отже на підставі відомостей, що в них містилися, експерт, дійшов висновку, що, згідно показів ОСОБА_7 , при заданих вихідних даних, водій автомобіля "Hyundai Elantra" д.н.з. НОМЕР_1 повинен був діяти відповідно до вимог п. 18.1 ПДР України , та мав технічну можливість попередити наїзд на пішохода, шляхом застосування термінового гальмування в момент виникнення небезпеки для руху, а згідно показів ОСОБА_9 , при заданих вихідних даних, водій автомобіля "Hyundai Elantra" д.н.з. НОМЕР_1 повинен був діяти відповідно до вимог п. 18.4 ПДР України і технічна можливість попередити наїзд на пішохода водієм автомобіля Hyundai Elantra д.н.з. НОМЕР_1 , полягала у виконанні ним вимог п. 18.4 ПДР України, тобто при виконанні вимог вказаного пункту ПДР України водій автомобіля Hyundai Elantra д.н.з. НОМЕР_1 мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода, на що у нього не було перешкод технічного характеру.

Тобто, досліджуючи обставини пригоди, як за показаннями ОСОБА_7 , так і потерпілої ОСОБА_9 , експерт дійшов висновку, що причиною дорожньо-транспортної пригоди є невідповідності дій водія автомобіля "Hyundai Elantra" д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_7 вимогам ПДР України, що регламентують проїзд пішохідних переходів.

В цьому ж аспекті слід зазначити, що за змістом положень ч. 10 ст. 101 КПК України висновок експерта не є обов`язковим для суду, не має переваги над іншими джерелами доказів і наперед встановленої сили, а підлягає перевірці й оцінці відповідно до вимог закону, за внутрішнім переконанням суду, у сукупності і взаємозв`язку з іншими зібраними у справі доказами. Водночас незгода з висновком експерта повинна бути вмотивована у відповідному процесуальному рішенні.

Між тим, сукупність доказів у провадженні, на переконання колегії суддів, не давала суду першої інстанції жодних підстав для незгоди з висновком експерта, а ствердження сторони захисту про неповноту проведення дослідження слід визнати безпідставними.

Отже, вищенаведені докази перевірені і досліджені судом першої інстанції з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, та їх обґрунтовано покладено в основу вироку.

До того ж вони повністю спростовують позицію в суді обвинуваченого про те, що потерпіла отримала тілесне ушкодження не в результаті транспортної травми, а він 17 серпня 2013 року під час керування автомобілем, рухаючись в с. Демидів Вишгородського району Київської області, не порушував ПДР України, та зіткнення його автомобіля з потерпілою ОСОБА_9 на пішохідному переході не було, отже суд першої інстанції, як вважає колегія суддів, обґрунтовано відкинув показання ОСОБА_7 , визнавши їх такими, що спрямовані на уникнення ним кримінальної відповідальності.

Не вказує на протилежне і висновок експертів ОСОБА_20 та ОСОБА_21 . Київського НДІ місцевих експертиз Міністерства юстиції України № 7323/15-52 від 31.05.2016 року, оскільки не спростовує факту контакту автомобіля з пішоходом, а такий, окрім показань потерпілої ОСОБА_9 про відсутність автомобілів, які б обмежували видимість пішохідного переходу на момент пригоди, і те, що автомобілі, які рухались в напрямку м. Овруч зупинились перед пішохідним переходом, пропускаючи її, та про отриманий нею удар в праву ногу, вочевидь, підтверджується висновком експерта № 133/Д-2013 р, яким встановлено наявність у ОСОБА_9 , зокрема осколкового перелому латеральної кісточки правої голені, що беззаперечно доводить, що, за вказаних у вироку обставин, відбувся контакт передньою частиною автомобіля "Hyundai Elantra" д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_7 з потерпілою ОСОБА_9 , внаслідок чого вона, отримавши удар, впала на проїзну частину дороги і отримала інші тілесні ушкодження, в т.ч. черепно-мозкову травму, які в сукупності відносяться до тяжких тілесних ушкоджень.

Показання експерта ОСОБА_10 в суді, на які звертають увагу апелянти, про те, що у потерпілої також були перелом носа і колоті рани лоба, що мало б залишити сліди та механічні пошкодження на кузові автомобіля, жодним чином не свідчать на користь доводів сторони захисту про відсутність контакту автомобіля з пішоходом, оскільки доказами у провадженні доведено, що травмування і падіння потерпілої відбулося в результаті наїзду на неї автомобіля під керуванням ОСОБА_7 , отже саме в результаті дорожньо-транспортної пригоди їй було завдано тяжкі тілесні ушкодження.

З аналогічних підстав колегія суддів визнає неспроможними і твердження сторони захисту про відсутність контактування з підстав відображеного у схемі дорожньо-транспортної пригоди місця наїзду на пішохода на відстані 0,60 м від передньої частини зупиненого автомобіля, адже таке відображено у схемі виключно зі слів водія ОСОБА_7 .

Посилання захисника на неповноту судового розгляду носять загальний характер, є неконкретними і безпідставними. Колегією суддів не встановлено обставин, які б позбавили можливості сторону захисту під час судового розгляду реалізувати свої права у спосіб, визначений кримінальним процесуальним законом, до того ж всі клопотання сторони захисту в суді були вирішенні з дотриманням вимог процесуального закону.

Що стосується доводів апелянтів, що суд першої інстанції не прийняв до уваги заяву від 21.09.2016 року про невідповідність виправленого обвинувального акта стосовно ОСОБА_7 вимогам КПК України, то, відповідно до ст. 314 КПК України, вказані обставини є предметом перевірки під час проведення підготовчого судового засідання.

Також є безпідставними і твердження апелянтів про те, що вибіркове повернення стороною обвинувачення до суду матеріалів кримінального провадження призвело до несвоєчасного ознайомлення обвинуваченого з матеріалами справи та порушення його права на захист, зважаючи на ті обставини, що матеріали кримінального провадження були відкриті стороні захисту після завершення досудового розслідування, в порядку ст. 290 КПК України, до суду направлявся обвинувальний акт разом з реєстром матеріалів досудового розслідування, дослідження матеріалів кримінального провадження в суді першої інстанції здійснювалося за участю захисника і обвинуваченого.

Таким чином, повно та об`єктивно встановивши фактичні обставини у кримінальному провадженні, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у порушенні правил безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілій ОСОБА_9 тяжке тілесне ушкодження, а тому вірно кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 286 КК України.

З даним висновком суду та наведеною кваліфікацією дій ОСОБА_7 погоджується і колегія суддів, а тому апеляційна скарга сторони захисту, з урахуванням уточнення під час апеляційного розгляду, щодо відсутності в діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, не заслуговує на увагу.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону під час провадження стосовно ОСОБА_7 колегією суддів не встановлено.

Що стосується покарання, то при вирішенні цього питання, суд першої інстанції, відповідно до ст. 65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання, відношення обвинуваченого до вчиненого і призначив ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік, та на підставі ст. 75 КК України звільнив його від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, з іспитовим строком 2 роки.

Таке покарання та умови його відбування, на думку колегії суддів, з урахуванням вищезазначених обставин, є достатнім для виправлення і перевиховання ОСОБА_7 .

У зв`язку з викладеним колегія суддів, вважаючи вирок Вишгородського районного суду Київської області від 29 липня 2021 року законним і обґрунтованим, не вбачає підстав для його скасування.

Таким чином, апеляційна скарга захисника ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Вишгородського районного суду Київської області від 29 липня 2021 року стосовно ОСОБА_7 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

_____________________ ____________________ ____________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3