Справа № 513/382/24
Провадження № 1-кп/513/88/24
Саратський районний суд Одеської області

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАНИ

30 квітня 2024 року Саратський районний суд Одеської області

у складі колегії суддів: головуючого судді - ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_4 ,

за участю прокурора ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника - адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт Сарата обвинувальний акт з реєстром матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні за № 0001332 внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 09 листопада 2023 року відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Дивізія Татарбунарського району Одеської області, громадянина України, з середньою освітою, неодруженого, військовослужбовця за мобілізацією, бойового медика взводу вогневої підтримки 1 десантно-штурмової роти 1 десантно-штурмового батальйону Військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «солдат», зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, який утримується в Державній установі «Ізмаїльський слідчий ізолятор»,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст. 410, ч.1 ст. 263, ч.2 ст. 15, п.п. 1,6 ч.2 ст. 115, ч.4 ст. 187, ч.2 ст. 194, ч.1 ст.309 КК України,

В С Т А Н О В И В :

01 березня 2024 року до Саратського районного суду Одеської області з Одеського апеляційного суду за підсудністю надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0001332 від 09 листопада 2023 року відносно ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст. 410, ч.1 ст. 263, ч.2 ст. 15, п.п. 1,6 ч.2 ст. 115, ч.4 ст. 187, ч.2 ст. 194, ч.1ст.309 КК України.

Ухвалою Саратського районного суду Одеської області від 04 березня 2024 року кримінальне провадження призначено до підготовчого судового розгляду на 07 березня 2024 року.

Ухвалою Саратського районного суду Одеської області від 01 квітня 2024 року кримінальне провадження призначено до судового розгляду на 30.04.2024 року.

Потерпілі ОСОБА_8 , потерпілий ОСОБА_9 та його законний представник ОСОБА_10 та представник потерпілого ОСОБА_11 , у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду кримінального провадження були повідомлені, в порядку та строки визначені ст. 135 КПК України, до суду надали заяви про розгляд кримінального провадження у підготовчому судовому засіданні за їх відсутності.

З урахуванням положень ст. 325 КПК України, якщо в судове засідання не прибув за викликом потерпілий, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, суд заслухавши думку учасників судового провадження, вирішує питання про проведення судового розгляду без потерпілих.

Колегія суддів визнала за можливе провести судове засідання за відсутності потерпілого ОСОБА_8 , потерпілого ОСОБА_9 , його законного представника ОСОБА_10 та представника потерпілого ОСОБА_11 , які направили до суду заяви про розгляд справи за їх відсутністю.

Прокурором заявлено клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, строком на 60 (шістдесят) днів.

Клопотання обґрунтовує тим, що не зменшились і не відпали ризики, передбачені п.п. 1,3,4,5 ст.177 КПК України, які були підставою для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки перебуваючи на волі, обвинувачений може переховуватися від суду, впливати на потерпілих та свідків, вчиняти інші злочини, а також перешкоджати кримінальному провадженню іншим шляхом, враховуючи, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, санкція статтей за які за сукупністю за найбільшим покаранням відноситься до інкримінованого кримінального правопорушення особливо тяжкого злочину і передбачає покарання у виді позбавлення волі від десяти до п`ятнадцяти років. Перебуваючи на волі, з метою уникнення від кримінальної відповідальності останній матиме можливість перетнути кордон території України, оскільки наразі триває воєнний стан. Враховуючи характер та обставини, суспільну небезпеку злочинів, під загрозою можливого покарання, наявні підстави вважати, що на волі ОСОБА_6 може вжити заходів щодо незаконного впливу на потерпілих та свідків. Крім того, обвинувачений може перешкодити кримінальному провадженню іншим чином, шляхом штучного затягування проведення судового розгляду у зв`язку з неявкою за викликом, тощо. Також ОСОБА_6 , будучи військовослужбовцем, в умовах воєнного стану, допускає грубе порушення військової дисципліни, може спробувати ухилитись від кримінальної відповідальності. При цьому, усвідомлюючи закріплення за військовослужбовцями зброї та боєприпасів може використати їх з метою залякування потерпілих та свідків та/або в інших злочинних цілях. З врахуванням сукупності викладених обставин, в силу характеру інкримінованих ОСОБА_6 діянь та необхідності проведення безперервного судового розгляду, для забезпечення належного виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, єдиним запобіжним заходом, який наддасть можливість запобігти усім вищевказаним ризикам, є запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Водночас, застосування більш м`якого запобіжного заходу не зможе унеможливим запобіганню ризикам зазначеним у клопотанні. Враховуючи вище зазначені ризики, наявні достатні підстави вважати, що обвинувачений може вчинити вищевказані дії та з метою забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого, зокрема для забезпечення виконання покладений на нього процесуальних обов`язків, передбачених ч.7 ст.42 КПК України, обвинуваченому необхідно продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, оскільки застосування більш м`яких запобіжних заходів не забезпечить виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків.

Обвинувачений та захисник заперечували щодо задоволення клопотання прокурора щодо продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, вважаючи, що прокурором не доведено наявність ризиків, які б були підставою для продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та достатнім буде застосування відносно нього запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту, оскільки він має міцні соціальні зв`язки, має місце проживання та батьків, я яким проживає за однієї адреси.

Прокурор заперечував проти зміни запобіжного заходу з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт.

Вислухавши думку учасників кримінального провадження, які з`явились, суд приходить до висновку про необхідність обрання обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Ухвалою слідчого судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 10 листопада 2023 року щодо ОСОБА_6 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строк дії до 07 січня 2024 року включно.

Ухвалою слідчого судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05 лютого 2024 року ОСОБА_6 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 10 березня 2024 року включно.

Ухвалою Саратського районного суду Одеської області від 07 березня 2024 року ОСОБА_6 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 05 травня 2024 року включно.

На теперішній час розгляд кримінального провадження не завершено.

Положеннями ч.2 ст.29 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Згідно з вимогами ст.176 та ст. 177 КПК України, законодавець дав вичерпний перелік загальних положень про запобіжні заходи та визначив мету і підстави їх застосування за наявності ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

На підставі ст.331 КПК України за наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання під вартою, якщо судове провадження не було завершено до його спливу.

Відповідно до ч. 4 ст. 199 КПК України, розгляд клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою здійснюється згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.

Згідно з ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 цього Кодексу.

Згідно із п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

При вирішенні питання про доцільність продовження запобіжного заходу, суд враховує вимоги статті 29 Конституції України, статті 9 Загальної Декларації прав людини, статті 5 Європейської Конвенції про захист прав людини та основних свобод і статті 12 КПК України, за змістом яких обмеження права особи на свободу й особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках, за встановленою процедурою, а також той факт, що взяття під варту є найбільш суворим запобіжним заходом.

У рішенні по справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року Європейський суд з прав людини зазначив, що розумність строку тримання під вартою не може оцінюватись абстрактно, вона має оцінюватись в кожному конкретному випадку залежно від особливостей конкретної справи.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі Фокс, Кембелл і Гартлі проти Сполученого Королівства, наявність обґрунтованої підозри передбачає наявність фактів або інформації, які могли б переконати спостерігача в тому, що відповідна особа могла таки вчинити злочин, однак, те, що можна вважати обґрунтованим, залежить від обставин.

У справі Феррарі-Браво проти Італії Європейський суд з прав людини зазначив, що питання про те, що арешт або тримання під вартою до суду є виправданим тільки тоді, коли доведено факт вчинення та характер інкримінованих правопорушень, ставити не можна, оскільки це є завданням попереднього розслідування, сприяти якому і має тримання під вартою.

У справі Мюррей проти Сполученого Королівства суд зазначив, що факти, які є причиною виникнення підозри, не повинні бути такими ж переконливими, як ті, що є необхідними для обґрунтування обвинувального вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою та продовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що його вимагають справжні інтереси суспільства, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке можливо буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.

Аналогічне відображення принципів вирішення питання застосування щодо особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та його продовження, міститься і в положеннях ст.ст.177, 178, 183 КПК України.

В обґрунтування клопотання прокурор посилається на те, що на теперішній час продовжують існувати такі заявлені органом досудового розслідування та підтверджені судом ризики, що визначені у ст. 177 КПК України:

- ризик переховування обвинуваченого від органів досудового розслідування та суду;

- ризик незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

- ризик перешкоджати кримінальному провадженню іншим шляхом;

- ризик вчинення іншого кримінального правопорушення;

Суд, перевіривши наявність ризиків, що передбачені ст. 177 КПК України, які вказані у клопотанні прокурора, встановив наступне.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Клішин проти України» наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.

При визначенні ризиків закон не вимагає неспростовних доказів того, що обвинувачений однозначно, поза всяким сумнівом, здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає обґрунтування, що він має реальну можливість їх здійснити.

Як обов`язковий критерій застосування запобіжного заходу, в тому числі його продовження, ризик кримінального провадження має прогностичний характер, його визначення у конкретний проміжок часу спрямоване на усунення негативного впливу на кримінальне провадження в майбутньому.

Під час встановлення ризиків кримінального провадження суд застосовує стандарт достатності підстав вважати, що обвинувачений може вдатися до дій на шкоду кримінальному провадженню.

Оцінюючи таку поведінку обвинуваченого, суд має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності позапроцесуальних дій зазначеної особи.

Суд при оцінці ризиків, на які посилається прокурор у своєму клопотанні на предмет їх зменшення, або з`явлення нових ризиків, які виправдовують тримання особи під вартою зазначає, що судовий розгляд лише не закінчений, свідки та потерпілі не допитувались, письмові докази не досліджувались.

Щодо ризику переховування обвинуваченого від суду, суд зазначає наступне.

Обґрунтування, які можуть вважатися «відповідними» та «достатніми», включають небезпеку переховування, ризик чинення тиску на свідків або фальсифікації доказів, ризики змови, повторного вчинення злочину або спричинення порушення громадського порядку, а також необхідність захисту затриманого (див. рішення у справі «Бузаджі проти Республіки Молдова» [ВП] (Buzadji v. the Republic of Moldova) [GC], заява № 23755/07, пункти 87, 88 та 102, ЄСПЛ 2016 (витяги).

Ці ризики повинні бути належним чином обґрунтовані, і міркування органів державної влади з цих питань не можуть бути абстрактними, загальними або стереотипними (див. згадане рішення у справі «Мерабішвілі проти Грузії» (Merabishvili v. Georgia), пункт 222).

Таким чином, ризик переховування не може оцінюватися виключно на підставі тяжкості можливого покарання; його слід оцінювати з урахуванням інших факторів, таких як характер обвинуваченого, моральні якості, майновий стан, зв`язки з країною та міжнародні контакти (там само, пункт 223).

Суд вважає даний ризик доведений прокурором, оскільки ризик переховування обумовлюється можливістю притягнення обвинуваченого до кримінальної відповідальності та пов`язаними із цим можливими негативними для нього наслідками і суворістю передбаченого покарання.

Відповідно до висновків щодо застосування норм права, викладених, зокрема, у постановах Верховного Суду від 20.06.2019 по справі № 166/313/17, від 13.08.2020 по справі № 674/1202/19, від 27.02.2019 по справі № 0503/10653/2012, усвідомлення ймовірності визнання вини особи з висунутим їй обвинуваченням та тиск тягаря можливого відбування покарання, є обставинами, що свідчить про наявність ризику переховування від суду та є підставою для тримання особи під вартою.

Щодо ризику незаконно впливати на свідків та потерпілих з боку обвинуваченого, суд зазначає наступне.

Керуючись ст. 376 Кримінального процесуального кодексу України, суд, при наданні оцінки ступеню ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, суд враховує, що згідно п. 43 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Яжинський проти Польщі» ризик незаконного впливу обвинувачених особисто на свідків може бути визнано на початкових стадіях процесу.

Суд погоджується з доводами прокурора щодо існування ризику незаконного впливу обвинуваченого на свідків та потерпілого. Суд враховує встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є свідками та потерпілими у кримінальному провадженні, а саме спочатку, на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акта до суду, на стадії судового розгляду - усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224 КПК).

При цьому, суд може обґрунтовувати свої висновки лише показаннями, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 КПК, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (ч. 4 ст. 95 КПК). За таких обставин, ризик впливу на свідків та потерпілих існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків і потерпілих та дослідження їх судом, а також, у разі необхідності і після цих стадій, під час дослідження судом письмових доказів, оскільки у сторін кримінального провадження може виникнути необхідність для повторного допиту деяких свідків, або потерпілих у разі задоволення судом такого клопотання. На переконання суду, з переходом на стадію судового провадження ризик незаконного впливу на свідків лише актуалізується, адже за наслідками ознайомленням з матеріалами кримінального провадження, обвинувачені стають обізнаними про всіх осіб, які допитувалися у цьому кримінальному провадженні.

На даний час триває стадія судового розгляду, порядок дослідження доказів визначений, судовий розгляд розпочато, письмові докази не досліджені, свідки та потерпілі не допитані, а тому заявлений прокурором ризик є обгрунтованим.

Щодо ризику перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином суд наголошує.

Посилання на існування цього ризику носить не конкретний характер та жодних доказів на підтвердження факту його існування на теперішній час суду не надано. З цих підстав, цей ризик не враховуються судом при вирішенні питання про наявність підстав для продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Щодо ризику вчинити інші кримінальні правопорушення обвинуваченою, суд зазначає наступне.

Суд погоджується з доводами прокурора щодо продовження існування ризику вчинення інших кримінальних правопорушень обвинуваченим, у тому числі з корисливих мотивів, у зв`язку відсутністю законних джерел доходу, що вказує на наявність ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Вирішуючи питання про продовження запобіжного заходу, суд, відповідно до положень ст. 178 КПК України, враховує дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, відсутність даних про його офіційне працевлаштування, тобто відсутність законних джерел до існування, сімейний стан (не одружений) відсутність осіб, які знаходяться на утриманні обвинуваченого, що свідчить про відсутність стійких соціальних зв`язків у обвинуваченого, тяжкість покарання, що йому загрожує у разі визнання його винним, з метою забезпечення виконання покладених на обвинуваченого процесуальних обов`язків, попередження переховуванню від суду, незаконного впливу на свідків та потерпілого, вчинення інших кримінальних правопорушень, суд дійшов висновку, що на даній стадії кримінального провадження ризики здійснення обвинуваченим дій, передбачених у п. 1,3,5 ч. 1 ст. 177 КПК України, на які посилається прокурор у клопотанні про продовження запобіжного заходу, не зменшились настільки, що вже не могли б виправдовувати подальше тримання обвинуваченого під вартою та жодний з інших, більш м`яких запобіжних заходів, не здатний їм запобігти.

Як на минулому судовому засіданні так і в цьому, суд вивчав можливість застосування більш м`якого запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту або особистого зобов`язання, але не знайшов для цього підстав, оскільки такий вид запобіжного заходу як домашній арешт не зможе запобігти тим ризикам на які посилається прокурор та які встановлені у судовому засіданні. Під час розгляду клопотання прокурора у цьому судовому засіданні, жодних нових обставин, які б могли свідчити про зменшення ризиків на які посилається прокурор як на підставу для продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та можливості застосування більш м`якого запобіжного заходу, будь-яких доказів з цього приводу сторонами кримінального провадження не надавались.

За таких обставин, у суду відсутні докази про можливість запобігання тим ризикам на які посилається прокурор шляхом зміни запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на будь-який інший більш м`який запобіжний захід.

Під час розгляду клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому, судом було також враховано прецедентну практику Європейського суду з прав людини, який у своїх рішеннях зазначив, що обґрунтування будь-якого періоду тримання під вартою, незалежно від того, яким він є, повинно бути переконливо наведено державою, а квазіавтоматичне продовження такого періоду суперечить гарантіям, встановленим у пункті 3 статті 5 Конвенції (пункт 66 рішення від 9 січня 2003 року у справі «Шишков проти Болгарії», пункт 40 рішення від 10 червня 2008 року у справі «Тасе проти Румунії»).

Крім того, беручи до уваги прецедентну практику Європейського суду з прав людини, ризики не повинні оцінюватись абстрактно (in abstracto), та мають підтверджуватися фактичними даними. При цьому такі дані, на думку суду, повинні свідчити про можливості існування певних підозр, щодо таких ризиків тобто вірогідності настання наслідків, запобіжниками яких вони є. А отже, розглядаючи клопотання, судом було враховано ті фактичні дані, які, на його думку, є доказами в розумінні положень ч. 1 ст. 177 КПК України.

На думку суду, саме обраний запобіжний захід - тримання під вартою, відповідає завданням кримінального провадження, визначеного ст. 2 КПК України, меті застосування запобіжного заходу даним щодо обвинуваченого, встановленим обставинам - усунути ризики, які є запобіжником саме належної процесуальної поведінки.

Враховуючи наведене, оскільки вказані у клопотанні прокурора ризики (п.1,3,5 ч. 1 ст. 177 КПК України) продовжують існувати, з метою забезпечення виконання покладених на обвинуваченого процесуальних обов`язків, суд на даній стадії судового провадження вважає за доцільне продовжити дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обраного відносно обвинуваченого.

Проте, разом з тим, судом не встановлено обставин, які б дали підстави вважати, що належну процесуальну поведінку обвинуваченого може забезпечити більш м`який запобіжний захід.

Щодо стану здоров`я ОСОБА_6 суд зазначає: відсутні відомості про наявність захворювань у обвинуваченого, які унеможливлюють застосування до нього попереднього ув`язнення, відсутні скарги про неналежні умови його перебування або лікування, у разі виникнення в цьому потреби, в умовах ДУ «Ізмаїльський слідчий ізолятор», а також з урахуванням обставин, менш суворі запобіжні заходи будуть не достатні для запобігання вищезазначеним ризикам, суд вважає за необхідне продовжити ОСОБА_6 міру запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в межах строку передбаченого ст.197 КПК України.

Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 183 КПК України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.

Враховуючи особу ОСОБА_6 , вчинення ним замаху на вчинення злочину проти життя та здоров`я двох або більше осіб, з корисливих мотивів, суд не визначає розмір застави.

Підстави для задоволення клопотання захисника адвоката ОСОБА_7 щодо зміни запобіжного заходу відсутні.

Керуючись ст. ст. 177, 314-316 КПК України, -

УХВАЛИВ:

Клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 - задовольнити.

Продовжити ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю с.Дивізія Татарбунарського району Одеської області, громадянину України, зареєстрованому та проживаючому за адресою: АДРЕСА_1 , строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів, а саме до 28 червня 2024 року включно, без внесення застави.

Обвинуваченого ОСОБА_6 утримувати під вартою в ДУ «Ізмаїльський слідчий ізолятор», куди невідкладно надіслати копію цієї ухвали для виконання.

Обвинуваченого ОСОБА_6 під розпис ознайомити (вручити) з ухвалою суду.

Вручити копію ухвали прокурору, захиснику.

Ухвала щодо обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою підлягає до негайного виконання після її оголошення.

Ухвала в частині продовження строку тримання під вартою може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі в 5-денний строк з дня проголошення ухвали, апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду, а для особи, яка перебуває під вартою - з моменту вручення їй копії ухвали.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Повний текст ухвали складено 30.04. 2024 року.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3