Справа № 201/1846/24
Провадження № 1-кп/201/613/2024
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2024 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі судді ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000172 від 05.02.2024 року по обвинуваченню:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Дніпропетровська, який має середню базову освіту, не одружений, утриманців не має, не працює, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий:

- 13.04.2017 Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська за ч. 2 ст. 186 КК України до 4 років позбавлення волі; звільнений 09.09.2021 по відбуттю строку покарання;

- 23.01.2024 Кіровським районним судом м. Дніпропетровська за 4 ст. 185 КК України до позбавлення волі на 5 років, із застосуванням ст. ст. 75, п. п.1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України з іспитовим строком 3 роки,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 185 КК України,

В судовому засіданні приймали участь:

прокурор ОСОБА_4

обвинувачений ОСОБА_3

ВСТАНОВИВ:

1.Формулювання обвинувачення, яке пред`явлене і визнане судом доведеним

24.02.2022 року указом Президента України №64/2022, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який після цього неодноразово було продовжено.

Указом Президента України від 02 травня 2023 року № 254/2023, затвердженим Законом України від 02 травня 2023 № 3057-IX строк дії воєнного стану в Україні продовжується з 05 години 30 хвилин 20 травня 2023 року строком на 90 діб.

Законом про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» №3275-IX продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 18 серпня 2023 року строком на 90 діб.

Законом про "Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" від 08.11.2023 р. № 3429-IX строк дії воєнного стану в Україні продовжується на 90 діб, тобто до 14 лютого 2024 року.

Законом України № 2117-IX «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо посилення відповідальності за мародерство» від 03.03.2022 року внесено зміни до Кримінального Кодексу України, зокрема ч. 4 ст. 185 після слів "у великих розмірах" доповнена словами "чи в умовах воєнного або надзвичайного стану".

ОСОБА_3 , маючи непогашену судимість за вчинення корисливих злочинів на шлях виправлення не став та вчинив новий корисливий злочин при наступних обставинах.

У період часу з 17:55 годин по 18:15 годин 05.02.2024 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 перебуваючи у приміщенні магазину «Sinsay» ДП «ЛПП Україна» АТ «ЛПП»», розташованого за адресю: м. Дніпро, вул. Марії Кюрі 5, ТЦ «Neo Plaza», побачив на стелажах одяг, який визначив об`єктом свого злочинного посягання та в нього виник злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, вчинене повторно, в умовах воєнного стану.

Так, ОСОБА_3 05.02.2024 року в період часу з 17:55 годин по 18:15 перебуваючи в приміщенні магазину «Sinsay», що розташований за адресою: м.Дніпро, вул. Марії Кюрі, 5, реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, з корисливих мотивів та особистої зацікавленості, діючи повторно, в умовах воєнного стану, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає та вони є таємними для оточуючих, у період часу з 17 годин 55 хвилин по 18 годин 15 хвилини шляхом вільного доступу брав товари з полиць магазину «Sinsay» та клав до рюкзаку, який безпосередньо взяв з полиці магазину, що належить магазину «Sinsay», а саме: рюкзак чоловічий артикул 4449F-99x-one вартістю 279,00 грн, та продукцію, яку він поклав у вищевказаний рюкзак: упаковка трусів чоловічих артикул 7897y-mlc M вартістю 329,00 грн кількістю 3 штуки, шкарпетки чоловічі артикул 8272u-mlc-39r та артикул 8273Umlc-39r, всього 2 упаковки, по 5 штук, вартістю 169,00 грн за упаковку.

Після чого, доводячи до кінця свій злочинний умисел до кінця, ОСОБА_3 діючи умисно з корисливих мотивів та особистої зацікавленості, утримуючи при собі рюкзак, який належить магазину «Sinsay» ДП «ЛПП Україна» АТ «ЛПП»», з вищевказаними товарами на загальну суму 946 гривні 00 копійок, належними магазину «Sinsay» ДП «ЛПП Україна» АТ «ЛПП»» пройшовши через рамку безпеки, мінуючи касову зону магазину «Sinsay», який розташований за адресою: м. Дніпро, вул. Марії Кюрі, 5 виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, що не залежали від його волі у зв`язку з тим, що був зупинений співробітниками вищевказаного магазину.

Умисні дії ОСОБА_3 , які виразились у закінченому замаху на таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, в умовах воєнного стану, кваліфіковані за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 185 КК України.

2.Позиція обвинуваченого

Під час судового розгляду кримінального провадження обвинувачений ОСОБА_3 визнав свою вину у вчиненні злочину повністю та підтвердив його вчинення при викладених вище обставинах, щиро розкаявся у вчиненому, просив суд суворо не карати.

3.Позиція представника потерпілого

Представник потерпілого ДП «ЛПП Україна» АТ «ЛПП» ОСОБА_5 надав суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі.

4. Докази, які досліджені судом

Прокурор надав усне клопотання про розгляд справи у скороченому провадженні, на підставі частини 3 ст. 349 КПК України, проти якого обвинувачений не заперечував.

На підставі ч. 3 ст. 349 КПК України, враховуючи повне визнання обвинуваченим своєї вини, а також те, що обвинувачений не оспорює всі обставини справи, за згодою учасників судового провадження, судом визнано недоцільним дослідження доказів, стосовно тих обставин провадження, які ніким не оспорюються.

Судом з`ясовано, що обвинувачений правильно розуміє зміст цих обставин, сумніву в добровільності та істинності його позицій немає.

Сторонам судового провадження роз`яснено, що в такому випадку вони будуть позбавленні права оскаржувати ці обставини в апеляційному порядку.

При цьому, суд обмежився допитом обвинуваченого і дослідив документи, які характеризують її особу.

Прийняття судом рішення про проведення скороченого судового розгляду свідчить про те, що обставини, які сторони не оспорюють, будуть вважатися встановленими в судовому засіданні і суд буде це враховувати при постановленні вироку.

Крім того, дане рішення повністю узгоджується з вимогами пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу III Рекомендації № 6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи "Відносно спрощеного кримінального правосуддя" та практики Європейського суду з прав людини щодо їх застосування, згідно з якими, суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.

5.Висновок суду про винуватість обвинуваченого

Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що винуватість ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 185 КК України, повністю та об`єктивно доведена.

Суд вважає, що умисні дії ОСОБА_3 , які виразились у закінченому замаху на таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, в умовах воєнного стану, кваліфіковані за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 185 КК України, вірно.

6.Мотиви призначення покарання та ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку і положення закону, якими керувався суд

Загальні положення.

Під час вчинення кримінального правопорушення, за даним кримінальним провадженням, обвинувачений був осудним у розумінні ст. 19 КК України.

При призначенні покарання, згідно з вимогами ст.ст.65-67 КК України та роз`ясненнями, що містяться в п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» (з наступними змінами), суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання, а також вимоги ч.2 ст. 50 КК України, якою передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження нових злочинів.

Зазначене узгоджується із положеннями ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, якою встановлено, що кожен (…) при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено згідно із законом.

При цьому, суд враховує позицію ЄСПЛ, що кримінальне покарання переслідує, як прийнято вважати, подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів.

Як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і у справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистого надмірного тягаря для особи».

Призначаючи покарання суд виходить із наступного.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 КК України за ступенем тяжкості вчиненого злочину, останній віднесено до категорії тяжкого злочину.

Обставинами, які, відповідно до ст. 66 КК України, пом`якшують покарання обвинуваченому, суд визнає щире каяття.

При цьому, суд враховує, що щире каяття характерне тим, що воно засновано на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки через визнання вини і готовність нести кримінальнувідповідальність, тобто характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого кримінального правопорушення, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого.

Так, у судовому засіданні обвинувачений свою вину визнав у повному обсязі, у вчиненому щиро розкаявся та висловлював жаль з приводу вчиненого, критично оцінив свої дії, зауважив на тому, що готовий нести відповідальність за вчинене, що також свідчить про те, що особа розуміє тяжкість наслідків від своїх дій та щиро кається.

Обставин, які, відповідно до ст. 67 КК України, обтяжують покарання обвинуваченому, судом не встановлено.

При визначенні виду та міри покарання, яке слід застосувати відносно обвинуваченого, суд враховує характер та ступінь тяжкості скоєного ним злочину, його соціальне та матеріальне становище, стан здоров`я, стать та вік, неперебування на обліку у лікарів нарколога і психіатра, рівень культури та освіти, соціально-психологічні риси.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, виходячи з загальних засад призначення покарання, з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, конкретних обставин його вчинення, наслідків вчиненого, даних про особу обвинуваченого, необхідним і достатнім для виправлення та попередження нових злочинів є покарання у вигляді позбавлення волі.

Застосування положень ст. 71 КК України.

При цьому, суд враховує той факт, що ОСОБА_3 раніше судимий, востаннє 23.01.2024 Кіровським районним судом м. Дніпропетровська за 4 ст. 185 КК України до позбавлення волі на 5 років, із застосуванням ст. ст. 75, п. п.1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України з іспитовим строком 3 роки, втім, перебуваючи на іспитовому строку, він знов вчинив злочин у даному кримінальному провадженні, що свідчить про те, що звільнення від відбування покарання з випробовуванням не призвело до позитивних змін в його особистості і не створило у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки у суспільстві.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.10 Постанови Пленуму «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 року №7, у такому випадку повторне звільнення від відбування покарання з випробовуванням є неприпустимим.

Відповідно до ст. 71 КК України та роз`яснень, які містяться в п. 25 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком. Остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинання одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

Тому суд на підставі ст. 71 КК України, суд вважає необхідним до призначеного покарання частково приєднати невідбуте покарання, призначене за вироком Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 23.01.2024 року.

Призначаючи обвинуваченому зазначене вище покарання, суд виходить із того, що воно є достатнім для його виправлення і перевиховання, запобігання вчиненню нових злочинів, що відповідає його особі та є достатнім для досягнення цілей покарання, передбачених ч. 2 ст. 50 КК України.

Такий висновок узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним («Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року).

Суд переконаний, що за викладених вище обставин кримінального провадження та особи обвинуваченого, призначене судом покарання буде цілком справедливим та пропорційним, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, відповідатиме меті покарання, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між захищуваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності.

При цьому підстав для застосування ст. 69 КК України при призначенні покарання суд не вбачає.

7.Вирішення питання щодо цивільного позову

У даному кримінальному провадженні представником потерпілого до обвинуваченого цивільного позову про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої злочином, не пред`явлено.

8.Вирішення питання про долю речових доказів

Доля речових доказів підлягає вирішенню в порядку, передбаченому статтею 100 КПК України.

9.Інші рішення щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку

05.02.2024 ОСОБА_3 затриманий в порядку ст. 208 КПК України (т. 1 а.п. 14-16).

07.02.2024 слідчим суддею Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська до ОСОБА_3 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком дії до 04.04.2024 року із визначенням застави як альтернативного запобіжного заходу у розмірі 242240,00 грн і покладанням, у разі внесення застави, певних обов`язків.

На момент винесення цього вироку строк запобіжного заходу є діючим, застава не сплачена.

Тому строк відбування покарання ОСОБА_3 слід обчислювати з моменту фактичного затримання, а саме з 05.02.2024 року, зарахувавши на підставі ч. 5 ст. 72 КК України до строку відбутого покарання строк попереднього ув`язнення з 05.02.2024 по день набрання вироком законної сили у відповідності як один день попереднього ув`язнення рівний одному дню позбавлення волі.

Разом з цим, згідно із п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України у резолютивній частині вироку зазначається, зокрема «рішення щодо заходів забезпечення кримінального провадження», у тому числі рішення про запобіжний захід до набрання вироком законної сили».

Суд враховує, що різниця між пунктами а) та с) статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вказує, що ці пункти визначають різний правовий характер, різні підстави, різні вимоги до рішення про тримання під вартою.

Пункт а) вимагає лише законного вироку суду, яким особу визнано винуватою і призначено відповідне покарання. Пункт с) вимагає розумної підозри, наявності ризиків, якомога коротшого періоду перебування під вартою невинуватої особи. Крім того, для затримання за пунктом с) передбачаються спеціальні гарантії частини 3 статті 5 Конвенції. Також гарантії частини 4 статті 5 Конвенції мають дуже обмежене застосування до пункту а).

За правом багатьох країн затримання у очікуванні розгляду апеляції вважається попереднім триманням під вартою і засуджена особа не починає відбувати своє покарання, поки вирок не набере чинності. Однак відмінності між підходами до процедури призначення покарання є відмінності за формою, а не за суттю, якщо розглядати наслідки для зацікавленої особи. Слід вважати, що стаття 5 §1 а), в якій не зазначається про припустимі форми правового механізму, за яким особа може законно триматися під вартою «після засудження», залишає державам-учасницям свободу вибору в цьому питанні (правова позиція, викладена у рішенні «Monnel and Morris v. the United Kingdom», заяви № 9562/81 та 9818/82, від 02 березня 1987 року).

Обвинувачений вважається затриманим «після засудження компетентним судом» у значенні статті 5 § 1 a) після того, як рішення було винесено в першій інстанції, навіть якщо воно ще не виконується і підлягає оскарженню (правова позиція, викладена в рішенні ЄСПЛ «Ruslan Yakovenko v. Ukraine», заява № 5425/11, від 04 червня 2015 року).

Термін «після засудження» не можна тлумачити так, ніби він стосується лише остаточного засудження. Не можна ігнорувати того, що винуватість особи, яка тримається під вартою під час апеляційного або наглядового провадження, вже встановлена в ході судового розгляду, проведеного відповідно до вимог статті 6 (правова позиція, викладена в рішенні ЄСПЛ «Wemhoff v. Germany», заява 2122/64, від 27 червня 1968 року).

Отже, незважаючи на те, що за законодавством України таке тримання під вартою термінологічно відрізняється від відбування покарання за вироком, що набрав законної сили, з погляду статті 5 Конвенції воно буде розглядатися як таке, що підпадає під пункт а): законне ув`язнення особи після засудження її компетентним судом.

Відповідно немає необхідності у будь-якому клопотанні при вирішення питання запобіжного заходу на цій стадії, оскільки суд у цьому випадку діє у якості влади, що призначила покарання і забезпечує його виконання, а не вирішує спір між сторонами; немає потреби аналізувати питання, необхідні для тримання під вартою до вироку: розумна підозра стає неактуальною, оскільки вже є висновок про винуватість, ризики не мають значення, оскільки відбувається де факто відбування покарання, обґрунтованість вироку не потребує періодичного перегляду; обмеження строку дії запобіжного заходу має на меті забезпечити можливість періодичного перегляду тримання під вартою до вироку, у разі винесення обвинувального вироку міркування, які зумовлюють необхідність періодичного перегляду, не мають значення, тому тримання під вартою на підставі вироку здійснюється для забезпечення його виконання, в той час, як ст. 197 КПК України передбачає не строк тримання під вартою, а строк дії відповідної ухвали, після якого вона втрачає силу, а тому вирок діє протягом строку покарання, якщо не скасований. Обґрунтованість вироку не стосується законності тримання під вартою, навіть у разі його скасування, тримання під вартою на його підставі буде законним, у тому числі з погляду статті 5 Конвенції.

Враховуючи викладене, оскільки суд дійшов висновку про призначення ОСОБА_3 покарання у виді позбавлення волі, яке він має відбувати реально, враховуючи вимоги п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України, пункту а) ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику ЄСПЛ, зокрема, рішення «Ruslan Yakovenko v. Ukraine» згідно якої обвинувачений вважається затриманим «після засудження компетентним судом» у значенні пункту а) ст. 5 Конвенції після того, як рішення було винесено в першій інстанції, навіть якщо воно ще не виконується і підлягає оскарженню, суд вважає, шо в даний час немає потреби аналізувати питання, необхідні для тримання під вартою до вироку, розумна підозра стає неактуальною, оскільки вже є висновок про винуватість, ризики не мають значення, оскільки відбувається де факто відбування покарання, тримання під вартою на підставі вироку здійснюється для забезпечення його виконання, а тому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, застосований обвинуваченому до набрання вироком законної сили підлягає залишенню без змін.

Враховуючи вимоги ст. ст. 131, 132, 177, 178 КПК України і призначене судом покарання, заставу як альтернативний запобіжний захід слід скасувати.

Під час досудового розслідування проведено судово-товарознавчу експертизу №475 від 07.02.2024, витрати на проведення якої становлять 200,00 грн, які слід стягнути з ОСОБА_3 .

Керуючись ст. ст. 369-376 КПК України, суд -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 185 КК України, та призначити йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

ОСОБА_3 на підставі ч. 1 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, до призначеного покарання частково приєднати невідбуте покарання, призначене вироком Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 23.01.2024 року, і остаточно призначити до відбування покарання у виді 5 (п`яти) років 1 (одного) місяця позбавлення волі.

ОСОБА_3 строк відбуття покарання обчислювати з 05.02.2024 року, зарахувавши на підставі ч. 5 ст. 72 КК України до строку відбутого покарання строк попереднього ув`язнення з 05.02.2024 по день набрання вироком законної сили у відповідності як один день попереднього ув`язнення рівний одному дню позбавлення волі.

ОСОБА_3 запобіжний захід у виді тримання під вартою до набрання вироком законної сили - залишити без змін.

Заставу як альтернативний запобіжний захід у розмірі 242240,00 грн скасувати.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь судового експерта ОСОБА_6 витрати на проведення судової експертизи в сумі 200,00 грн (т. 1 а.п. 93).

Цивільний позов не заявлений.

Після набрання вироком сили речові докази:

- рюкзак чоловічий, упаковку трусів чоловічих артикул у кількісті 3 штуки, шкарпетки чоловічі 2 упаковки, по 5 штук, які передані на відповідальне зберігання представнику потерпілого ДП «ЛПП Україна» АТ «ЛПП» ОСОБА_5 , - залишити останньому за належністю (т. 1 а.п. 11);

- оптичний диск (т. 1 а.п. 90) - залишити в матеріалах кримінального провадження;

- вилучені у ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 13,50 грн і брошку, передані до камери схову ВП № 5 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області за квитанцією № 2145 (т. 1 а.п. 146), - повернути останньому.

Роз`яснити учасникам судового провадження право подати клопотання про помилування, право ознайомитися із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана сторонами кримінального провадження до Дніпровського апеляційного суду через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом тридцяти діб з дня проголошення вироку суду з урахуванням особливостей, передбачених ч. 2 ст. 349 КПК України.

Суддя ОСОБА_1