Справа № 302/496/24
Провадження № 1-кс/302/111/24
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19.04.2024 рокусмт.Міжгір`я
В С Т А Н О В И В :
Також вказує у скарзі, що дізнавач ОСОБА_5 не зміг пояснити, по якій причині ним було надіслано всі матеріали кримінального провадження на комісійну судово-медичну експертизу, у той час коли для виконання постанови про проведення такого виду експертизи достатньо надати судовому експерту лише медичну та іншу документацію, яка безпосередньо стосується предмета призначеної судово-медичної експертизи, та за клопотанням експерта також може бути проведено огляд особи, якої стосуються питання поставлені на розгляд судово-медичної експертизи.
В судовому засідання скаржник ОСОБА_4 підтримав подану ним скаргу у повному обсязі та просить задовольнити скарга за підставами та обґрунтуваннями, які у ній викладені.
В судовому засіданні старший дізнавач ОСОБА_5 проти задоволення скарги ОСОБА_4 заперечує та просить відмовити, посилаючись на необґрунтованість поданої скарги. Вказуючи на наявність об`єктивних причин, які позбавили можливість надати матеріали кримінального провадження для ознайомлення представнику потерпілого, а саме направлення 17.04.2024 року матеріалів справи до експертної установи за призначеною комісійною судово-медичною експертизою, про що надані дізнавачем відповідні документи. В задоволенні скарги просить відмовити.
Вислухавши в судовому засіданні пояснення представника потерпілого адвоката ОСОБА_4 , пояснення старшого дізнавача СД ВП №2 Хустського РУП ГУНП в Закарпатській області ОСОБА_5 , дослідивши матеріали скарги та додані до неї документи, та надані в судовому засіданні дізнавачем додаткові матеріали, вважаю необхідним відмовити у задоволення скарги представника ОСОБА_4 , виходячи з наступних підстав.
Відповідно до п.7 ч.1 ст.303 КПК України, на досудовому провадженні можуть бути оскаржені рішення слідчого про відмову в задоволенні клопотання про проведення слідчих (розшукових) дій особою, якій відмовлено у задоволенні клопотання.
Слідчим суддею встановлено, що 03.04.2024 року до ВП №2 Хустського РУП ГУНП в Закарпатській області звернувся ОСОБА_3 про те, що 03.04.2024 року, біля 02.15 години, ОСОБА_8 перебуваючи на АДРЕСА_1 , в ході сварки із ОСОБА_3 , на грунті неприязних відносин, наніс один удар ліктем правої руки, в область обличчя останнього, та своїми діями спричинив тілесні ушкодження..
Як вбачається з матеріалів скарги, постановою старшого дізнавача СД ВП №2 Хустського РУП ГУНП в Закарпатській області ОСОБА_5 від 15.04.2024 залучено у кримінальному провадженні адвоката ОСОБА_4 , як представника потерпілого ОСОБА_3 (а.с.7).
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України суди, як і інші органи державної влади, зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Розподіл функцій між державними органами і посадовими особами як елемент системи стримувань і противаг є фундаментальним принципом демократичної організації держави.
Однією з форм вираження цього принципу у кримінальному судочинстві є змагальність і диспозитивність як загальні засади кримінального провадження. Згідно зі статтею 22 КПК України змагальність передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими зазначеним Кодексом. У цій же статті закріплено заборону покладення у кримінальному провадженні функцій державного обвинувачення, захисту та судового розгляду на один і той самий орган чи службову особу. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Диспозитивність відповідно до положень статті 26 КПК України полягає в тому, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Слідчий суддя, як і суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що віднесені до його повноважень зазначеним Кодексом.
Згідно п.5 ч.2 ст.56 КПК України, потерпілий має отримувати копії матеріалів, які безпосередньо стосуються вчиненого щодо нього кримінального правопорушення, після закінчення досудового розслідування.
У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яку ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР і яка для України набрала чинності 11 вересня 1997 року (далі - Конвенція), закріплено принцип доступу до правосуддя.
Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.
При цьому, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення від 04 грудня 1995 року у справі «Беллет проти Франції» (Bellet v. France)).
Реалізація такого права має здійснюватися заявником з урахуванням того, що порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, яке складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України (ст. 1 КПК України).
Діюче кримінальне процесуальне законодавство України, зокрема частина 4 статті 40-1 КПК України, передбачає, що дізнавач, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійними у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. Органи державної влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, службові особи, інші фізичні особи зобов`язані виконувати законні вимоги та процесуальні рішення дізнавача. Зазначена правова норма гарантує незалежність указаних посадових осіб у виборі у визначених законом межах способу здійснення своїх повноважень, в тому числі у прийнятті тих чи інших рішень, що є запорукою їх неупередженості й ефективності.
Завданням слідчого судді відповідно до пункту 18 частини першої статті 3 КПК України є здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.
Способи такого контролю обмежені визначеною кримінальним процесуальним законом процедурою, яка передбачає, в тому числі, чіткий розподіл повноважень і недопустимість заміщення слідчим суддею, як і судом, функцій органів державного обвинувачення та досудового розслідування (постанова ВП ВС від 04.04.2019 року провадженні № 11-945сап18).
Так, вичерпний перелік рішень, дій та бездіяльності слідчого, дізнавача, прокурора, які можуть бути оскаржені до слідчого судді під час досудового розслідування, наведено в частині першій статті 303 КПК України. Зокрема, предметом такого оскарження, відповідно до п.1 ч.1 вказаної статті цього Кодексу є, зокрема: бездіяльність слідчого, дізнавача, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, володільцем тимчасово вилученого майна, іншою особою, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування
З урахуванням того, що порядок, встановлений КПК (процесуальний порядок, форма, процедура), - це певна послідовність (кроки) прийняття кримінальних процесуальних рішень і здійснення кримінальних процесуальних дій (Верховний суд України постанова від 16.03.2017 у справі № 671/463/15-к).
Тобто, при розгляді цього типу скарги слід з`ясувати питання того, чи було власне дотримано порядок, встановлений КПК (процесуальний порядок, форма, процедура) щодо певної послідовність (кроків) прийняття кримінальних процесуальних рішень і здійснення кримінальних процесуальних дій, тож визначаючись власне з цим питання, слідча суддя ураховує таке.
Бездіяльність, яка підлягає оскарженню відповідно до п.1 ч.1 ст.303 КПК України передбачає три обов`язкові ознаки: 1) слідчий або прокурор наділені обов`язком вчинити певну процесуальну дію; 2) така процесуальна дія має бути вчинена у визначений КПК строк; 3) відповідна процесуальна дія слідчим чи прокурором у встановлений строк не вчинена.
Таким чином, наведена норма дозволяє звернутися до слідчого судді зі скаргою не на будь-яку бездіяльність, а лише щодо обов`язків, строк виконання яких чітко регламентований кримінальним процесуальним законодавством.
Наведеним ознакам відповідає бездіяльність, яка виникає внаслідок невиконання вимог ст.220 КПК України, згідно з якою клопотання сторони захисту, потерпілого і його представника чи законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, про виконання будь-яких процесуальних дій та у випадках, установлених цим Кодексом, іншої особи, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування, або її представника слідчий, прокурор зобов`язані розглянути в строк не більше трьох днів з моменту подання і задовольнити їх за наявності відповідних підстав. Про результати розгляду клопотання повідомляється особа, яка заявила клопотання. Про повну або часткову відмову в задоволенні клопотання виноситься вмотивована постанова, копія якої вручається особі, яка заявила клопотання, а у разі неможливості вручення з об`єктивних причин - надсилається їй.
Разом з тим, у цьому випадку (подання скарги у порядку п.1 ч.1 ст.303 КПК) бездіяльність як предмет судового оскарження має місце тоді, коли в установлений статтею 220 КПК України термін слідчий, дізнавач, прокурор не виконує дій, визначених цією статтею як обов`язкові, - не повідомляє особу, яка заявила клопотання, про результати його розгляду та/або не приймає жодного з альтернативно можливих рішень - не задовольняє клопотання і не виносить мотивованої письмової постанови про відмову у його задоволенні (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.04.2019 року в провадженні № 11-945сап18).
Як наслідок, слідчим суддею встановлено, що за наведеними у скарзі обставинами, говорити про бездіяльність дізнавача підстав не має, так як представник потерпілого звертався 12.04.2024 року до старшого дізнавача СД ВП №2 ОСОБА_5 із клопотанням про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження та вказане клопотання дізнавачем було розглянуто в строки, передбачені чинним КПК України Та у провадженні відсутні дані, що представник потерпілого повторно порушував перед дазнавачем указане питання та не отримав від дізнавача на таке звернення належного реагування щодо порядку його розгляду у строки, визначені приписами ст.220 КПК.
За таких обставини, слідчий суддя за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин провадження, які йому відомі, на час розгляду скарги, керуючись Законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у матеріалах скарги, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку вважає, що скарга не підлягає задоволенню з вищенаведених передумов.
Крім того, враховуючи вищенаведену норму Закону (п.4 ст.40-1 КПК України), слідчий суддя вважає, що зобов`язання дізнавача за поданою скаргою, в даному випадку щодо зобов`язання невідкладно вчинення старшим дізнавачем певних дій, буде розцінено, як втручання в його процесуальну діяльність, а отже скарга представника потерпілого задоволенню не підлягає.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.40-1, 110, 220, 303, 306, 307, 309, 376 КПК України, слідчий суддя
П О С Т А Н О В И В :
Ухвала оскарженню не підлягає та набирає законної сили з моменту її проголошення

Слідчий суддя

Міжгірського районного суду

Закарпатської області ОСОБА_9