ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1539/24 Справа № 215/3979/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

судді-доповідача: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю

секретаря судового засідання: ОСОБА_5

захисника: ОСОБА_6 (в режимі відео конференції)

прокурора: ОСОБА_7 (в режимі відео конференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду у м.Кривий Ріг апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25.03.2024 року, про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, за ч.1 ст.115 КК України,-

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25.03.2024 року продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вигляді тримання під вартою, в Державній установі «Криворізька установа виконання покарань №3» на час розгляду справи у суді, по 23 травня 2024 року включно. Відмовлено у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_6 про зміну запобіжного заходу.

Із вказаним судовим рішенням не погодився захисник та оскаржив в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить оскаржувану ухвалу скасувати повністю та постановити нову ухвалу, якою обрати відносно обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжний захід, не пов`язаний із триманням під вартою.

На обґрунтування своїх вимог вказує, що оскаржувана ухвала є необґрунтованою, незаконною та такою, що підлягає скасуванню. Вважає, що суд першої інстанції продублював ризик зазначений у клопотанні прокурора, а не прийняв до уваги доводи сторони захисту, щодо відсутності ризику переховування від суду, інші ризики відповідно до ст. 177 КПК України прокурором зазначені не були. Вважає, що ризик передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК України, не доведений обґрунтованими доказами. Вважає, що прокурором під час розгляду клопотання не надано до суду жодного обґрунтованого доказу переховування ОСОБА_8 від органів досудового слідства та суду, а судом це не прийнято до уваги. Також вважає, що судом першої інстанції не враховано стан здоров`я обвинуваченого ОСОБА_8 та письмові докази , які були надані стороною захисту під час розгляду клопотання прокурора. Згідно яких відповідно до письмових відповідей наданих начальником філії ОСОБА_9 , обвинувачений ОСОБА_8 оглянутий лікарем -пульмонологом, у нього виявлена двобічна пневмонія. Зазначає, що що начальник Філії державної установи "ЦЕНТР ОХОРОНИ ЗДОРОВ`Я ДЕРЖАВНОЇ КРИМІНАЛЬНО-ВИКОНАВЧОЇ СЛУЖБИ УКРАЇНИ" у Дніпропетровській та Донецькій областях на більшість запитань, які були поставленні в адвокатському запиті, не відповіла. Вважає, що стан здоров`я ОСОБА_8 з кожним днем погіршується, однак належного лікування він не отримує. Вказує, що 27.03.2024 року ОСОБА_8 у зв`язку з погіршенням стану здоров`я повторно каретою швидкої медичної допомоги доставлений до відділення екстреної медичної допомоги КП «Криворізька міська клінічна лікарня № 2» КМР, де і знаходиться до теперішнього часу. Вважає, що на даний час відпала потреба у застосуванні саме такого виду запобіжного заходу, як взяття під варту в зв`язку зі станом здоров`я обвинуваченого ОСОБА_8 , який переніс інфаркт міокарда та потребує тривалого лікування та подальше перебування під вартою потягне за собою невідворотні наслідки, передчасну смерть обвинуваченого ОСОБА_8 .

Сторони кримінального провадження про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином, це підтверджується наявними матеріалами справи, клопотань про відкладення слухання справи не надходило. Також клопотань від обвинуваченого відповідно до ч.4 ст. 422-1 КПК України про бажання брати участь у справі не надходило.

Заслухавши суддю доповідача, думку учасників судового розгляду, перевіривши матеріали, що надійшли на запит апеляційного суду в порядку ст. 422-1 КПК України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог статті 331 КПК України під час судового розгляду суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченим злочину; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 цього Кодексу і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Розглядаючи клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_8 до спливу строку дії попередньої ухвали про тримання під вартою, суд дійшов висновку про доцільність продовження цього запобіжного заходу, обґрунтувавши його у судовому рішенні. Суд першої інстанції врахував наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України. Збереження обґрунтованої підозри є обов`язковою умовою правомірності продовження тримання під вартою.

Вказавши, що на теперішній час ризики, які були підставою для застосування, а в подальшому продовження запобіжного заходу обвинуваченим, на даний час не зменшились та продовжують існувати, а саме: п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України - можливість обвинуваченого переховуватися від суду з метою уникнення покарання, у разі доведеності його вини у вчиненні інкримінованого йому злочину, яке є особливо тяжким злочином.

Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Суд першої інстанції обґрунтовано вирішив, що обраний щодо обвинуваченого запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відповідає особі обвинуваченого, характеру та тяжкості кримінального правопорушення, що йому інкримінується, не дає можливості перешкоджати інтересам правосуддя, а також відповідає практиці Європейського суду з прав людини та менш суворий запобіжний захід не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

Однією з важливих гарантій здійснення проголошеного ст.ст. 3, 27 Конституції України права людини на життя і здоров`я є беззастережне виконання вимог кримінального процесуального закону щодо забезпечення прав потерпілих від зазначених злочинів.

Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_8 обвинувачується у тому, що він перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, перебуваючи на лавці біля будинку АДРЕСА_1 16.05.2023 року приблизно після о 16 годині, вживаючи спиртні напої з ОСОБА_10 , де у нього виниклих раптовий злочиний умисел спрямований на заподіяння смерті ОСОБА_10 , з мотивів гострої неприязні, за допомогою передмету схожого на кухонний ніж, завдав один прямий удар, у вигляді різаної рани в область правої сторони шиї, спричинивши тілесні ушкодження від якого 16.05.2023 приблизно о 16:37 настала біологічна смерть ОСОБА_10 .

Дії обвинуваченого кваліфіковано за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України - умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Так, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину проти життя та здоров`я людини, які ст. 3 Конституції Україні визнані найвищою соціальною цінністю в Україні.

Конституційний Суд України у рішенні від 27.10.1999 р. № 7рп зазначив, що кримінальну відповідальність слід розглядати як особливий правовий інститут, у межах якого здійснюється реагування держави на вчинений злочин. Кримінальна відповідальність передбачає офіційну оцінку відповідними державними органами поведінки особи як злочинної. Підставою кримінальної відповідальності є наявність у діяннях особи складу злочину, передбаченого кримінальним законом. Це форма реалізації державою правоохоронних норм, яка в кінцевому підсумку, як правило, полягає в застосуванні до особи, що вчинила злочин, конкретних кримінально-правових заходів примусового характеру через обвинувальний вирок суду.

Крім того, висновок суду першої інстанції щодо законності підстав для продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Також Європейський суд з прав людини в рішенні «Летельє проти Франції» від 26.06.1991 року зазначив, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Фактично подана апеляційна скарга викликана самим лише недосягненням бажаного результату у виді звільнення ОСОБА_8 з під варти, що в жодному випадку не може бути підставою для зміни чи скасування обраного запобіжного заходу.

Тяжкість, характер та обставини кримінального правопорушення свідчать про вагомість заявлених ризиків, які дійсно на теперішній час не зменшились і яким не здатні запобігти більш м`які запобіжні заходи ніж тримання під вартою.

Розглядаючи можливість застосування до обвинуваченого будь-якого альтернативного запобіжного заходу, колегія суддів зазначає, що наразі достатніми та належними підставами тримання ОСОБА_8 під вартою є не лише очікування завершення судового розгляду справи, а і дотримання балансу між можливими наслідками його звільнення та безпекою суспільства, що вимагає ізоляції осіб, які з встановленою високою вірогідністю здатні завдати істотної шкоди правам та свободам інших осіб, що в даному випадку, повністю виправдовує подальше утримання обвинуваченого під вартою.

Отже, на даний час продовжують існувати обставини, які були підставою для обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 у цьому кримінальному провадженні, наявні ризики, передбачені ст. 177 КПК України, не зменшилися.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що зміна або застосування більш м`якого запобіжного заходу не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_8 і виключити ризики, пов`язані із звільненням його з-під варти.

Доводи апелянта, що прокурором під час розгляду клопотання не надано до суду жодного обґрунтованого доказу переховування ОСОБА_8 від органів досудового слідства та суду жодним чином не свідчить про неможливість вчинення ним цих дій в подальшому, наразі його право слухняна поведінка зумовлена виключно дієвістю обраного запобіжного заходу, а не високими моральними якостями.

На думку суду апеляційної інстанції, ризик переховування обвинуваченого від суду, є підтвердженим, оскільки тяжкість імовірного покарання можна вважати істотним фактором на підтвердження цього ризику. При оцінці ризику переховування від правосуддя може братися до уваги (поряд з іншими обставинами) і загроза відносно суворого покарання. Так, у § 76 рішення ЄСПЛ «Пунцельт проти Чехії» («Punzelt v. Czech Republic») № 31315/96 від 25.04.2000р, у рішенні ЄСПЛ «Смірнова проти Росії» (Smirnova v. Russia № 71362/01 від 21.07.2003), суд зазначив, що при визначенні ризику переховування обвинуваченого від правосуддя потрібно враховувати особистість обвинуваченого, його моральні переконання, майновий стан і зв`язки з державою, в якій він зазнає судового переслідування. Тяжкість ймовірного покарання та суворість можливого вироку особливо сильно підвищують ризик переховування від органів досудового розслідування та/або суду.

Доводи апелянта, що судом першої інстанції не враховано стан здоров`я обвинуваченого, який з кожним днем погіршується, однак належного лікування ОСОБА_8 не отримує, є безпідставними.

Надані документи стороною захисту під час апеляційного розгляду про стан здоров`я ОСОБА_8 не дають переконливих доказів, що унеможливлюють перебування ОСОБА_8 під вартою та наявність загрози здоров`ю та життю обвинуваченого та те, що ОСОБА_8 позбавлений необхідної медичної допомоги та неможливістю лікування в умовах тримання під вартою.

Ураховуючи сукупність обставин, в тому числі стадію судового провадження, а також дані про особу ОСОБА_8 суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність даних які б свідчили, що зазначені ризики не існують, а більш м`які запобіжні заходи не спроможні забезпечити належний розгляд провадження та виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, та про необхідність продовження щодо останнього найбільш суворого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що наразі тримання обвинуваченого під вартою є обґрунтованими та виправданими, оскільки виключно в такому виді можливо забезпечити досягнення мети визначеної у ст. 177 КПК України.

Підстав для скасування оскаржуваної ухвали та відмови у задоволенні клопотання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою колегія суддів не вбачає та вважає рішення суду законним та обґрунтованим.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при розгляді справи судом, які були б підставою для скасування ухваленого судового рішення, колегією суддів не встановлено.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 177, 182, 183, 194, 376, 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу судді Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25.03.2024 року, про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, за ч.1 ст.115 КК України без змін.

Ухвала є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді