Справа № 510/597/24
УХВАЛА

28.03.24 р. м. Рені

Ренійський районний суд Одеської області

у складі: головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

потерпілого ОСОБА_5 ,

законного представника обвинуваченого ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглядаючи у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду у м. Рені кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000040 від 05.01.2024 р. за обвинуваченням:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродж. м.Рені Одеської області, громадянина України, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , не працюючого, раніше не судимого,

-у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 185 ч. 4, 289 ч. 2 КК України,

В С Т А Н О В И В:

На розгляді Ренійського районного суду знаходиться кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000040 від 05.01.2024 р. за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 185 ч. 4, 289 ч. 2 КК України.

Встановлений для ОСОБА_7 ухвалою слідчого судді Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20.03.2024р. строк запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту з забороною йому цілодобово залишати місце свого проживання закінчується 29.03.2024 року.

Прокурором заявлено клопотання про зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_7 з домашнього арешту на тримання під вартою.

В якості підстав для зміни обвинуваченому запобіжного заходу прокурором вказано на те, що обвинувачений, знаходячись під цілодобовим домашнім арештом, допустив його порушення, що було виявлено 24.03.2024р., на стадії досудового розслідування даного кримінального провадження чинив спроби переховування від органів досудового слідства, у зв`язку із чим оголошувався у розшук, а також на те, що відносно нього у провадженні Ренійського районного суду Одеської області на розгляді перебувають ще три обвинувальні акти, за якими він звинувачується у вчиненні інших кримінальних правопорушень. З урахуванням несумлінної поведінки обвинуваченого ОСОБА_7 , його схильності до вчинення кримінальних і адміністративних правопорушень, з метою уникнення ризиків переховування від суду при здійсненні ним провадження, прокурор просить змінити ОСОБА_7 запобіжний захід на більш суворий на тримання його під вартою.

Захисник, обвинувачений вважають, що дії з обрання більш суворого запобіжного заходу є явними порушеннями права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Європейської конвенції з прав людини, відповідно до якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Вказують на те, що обрання більш суворішого запобіжного заходу не відповідає характеризуючим обставинам особи, яка звинувачується у вчиненні злочинів, оскільки ОСОБА_7 є неповнолітнім, по теперішній час перебуває під домашнім цілодобовим арештом, прокурором не надано письмових доказів того, що він його порушував, тим більш перебував у розшуку. Окрім цього, тримання під вартою, як запобіжний захід, передбачає застосування певних істотних обмежень до особи, відносно якої він був застосований, що є неприпустимим і не бажаним у співвідношенні до віку та особи ОСОБА_7 , який є неповнолітнім та рахується учнем закладу освіти.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію ( 995_004) та практику Суду як джерело права.

У абзацах 60-61 рішення ЄСПЛ у справі «Єлоєв проти України» суд зазначає, що, хоча переховування заявника протягом одного року було для органів влади достатньою причиною для тримання його під вартою на час попереднього слідства та судового слідства, тяжкість пред`явлених йому обвинувачень та ризик його втечі були єдиними підставами для суду не змінювати обраний заявнику запобіжний захід. Перше судове рішення щодо цього було прийнято через два роки та три місяці після його арешту. Проте згідно з пунктом 3 статті 5 Конвенції (995_004) зі спливом певного часу саме тільки існування обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, і судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання під вартою (див. справи "Яблонський проти Польщі" (Jablonski v. Poland), N 33492/96 п. 80, від 21 грудня 2000 року, та ОСОБА_8 проти Франції" (I.A. v. France), N 28213/95, п. 102, Reports of Judgments and Decisions 1998-VII). До того ж такі підстави мають бути чітко вказані національними судами (див. справу "Іловецький проти Польщі" (Ilowiecki v. Poland), N 27504/95, п. 61, від 4 жовтня 2001 року). Жодних таких підстав у справі, що розглядається, суди не зазначили. Крім того, національні суди жодного разу не розглядали можливості обрання альтернативних запобіжних заходів замість тримання під вартою, і органи влади, посилаючись головним чином на серйозність пред`явлених заявнику обвинувачень, продовжували тримання заявника під вартою на підставах, які не можна вважати "відповідними і достатніми". 61. Зазначені вище висновки є достатніми для визнання Судом порушення пункту 3 статті 5 Конвенції ( 995_004 ) у цій справі.

Заслухавши думку прокурора, який підтримав своє клопотання та вважав за доцільне змінити раніше обраний ОСОБА_7 запобіжний захід на тримання під вартою, захисника, який категорично заперечував щодо зміни запобіжного заходу та вважав клопотання необґрунтованим, обвинуваченого, який підтримав позицію захисника, потерпілого, який залишив вирішення цього питання на розсуд суду, суд вважає, що належних правових підстав та наявних ризиків для зміни обвинуваченому запобіжного заходу у виді домашнього арешту на тримання під вартою немає, однак, продовжують існувати підстави для застосування такого виду запобіжного заходу, як цілодобовий домашній арешт.

Відповідно до ч.1 ст.194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;

3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Згідно ст. 178 КПК України, при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі:

1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується;

3) вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого;

4) міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців;

5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання;

6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого;

7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого;

8) наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого;

9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше;

10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення;

11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини;

12) ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

У ст. 177 КПК України зазначено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Вирішуючи питання про можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд враховує вимоги п.п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому, ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув`язнення.

Відповідно до приписів ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

В ході розгляду клопотання прокурора не знайшли підтвердження ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме те, що після спливу строку застосування запобіжного заходу у вигляді цілодобового арешту, ОСОБА_7 почне переховуватись від суду та може вчинити дії, направлені на незаконний вплив на свідків, а саме прокурором у судовому засіданні не надано суду жодних встановлених фактів щодо спроб ОСОБА_7 переховуватись від органів досудового слідства та суду та впливати на свідків по даному кримінальному провадженню.

Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України. У судовому засіданні прокурором не наведено жодного доказу про неможливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою.

У рішенні ЄСПЛ «Вемгофф проти Німеччини» зазначено, що якщо держава не наведе відповідних достатніх підстав для тримання під вартою обвинуваченого, така особа може бути звільнена після затримання і перебувати на волі до початку судового розгляду справи.

У рішенні ЄСПЛ «Тодоров проти України» зазначено, що для тримання під вартою повинні бути винятково вагомі причини, при цьому тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми для тримання особи під вартою протягом тривалого часу.

Враховуючи вищевикладене, у зв`язку з тим, що прокурором у судовому засіданні не було представлено ніяких фактичних доказів неможливості застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, не було представлено ніяких фактичних доказів підтвердження ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, а стороною захисту була звернена увага суду на те, що ОСОБА_7 є неповнолітнім, раніше не судимий, має постійне місце мешкання, суд дійшов до висновку про часткове задоволення клопотання про зміну запобіжного заходу на більш суворий - у виді тримання під вартою, відмовляючи в обранні цього виду запобіжного заходу та застосовуючи до обвинуваченого цілодобовий домашній арешт.

Застосування цілодобового домашнього арешту обґрунтовується тим, що ризиком у контексті даного кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, суспільству. На підставі цього, суд вважає за можливим висловити припущення щодо існування ризику, передбаченого п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Обґрунтованість підозри ОСОБА_7 підтверджується зібраними по кримінальному провадженню доказами.

Відповідно до ч. 4 ст. 194 КПК України, якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктом 3 частини першої цієї статті, слідчий суддя, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного, обвинуваченого обов`язки, передбачені частинами п`ятою та шостою цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.

Згідно із положеннями ч. 4 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, згідно з якою стосовно неповнолітніх процес повинен бути таким, щоб враховувались їх вік і бажаність сприяння їх перевихованню.

Відповідно до абз. II і ІІІ п. «b» ч. 2 ст. 40 Конвенції про права дитини Держави-учасниці, зокрема, забезпечують, щоб кожна дитина, яка, як вважається, порушила кримінальне законодавство чи звинувачується в його порушенні, мала принаймні такі гарантії: негайне і безпосереднє інформування її про звинувачення проти неї, а у випадку необхідності, через її батьків чи законних опікунів, та одержання правової й іншої необхідної допомоги при підготовці та здійсненні свого захисту; невідкладне прийняття рішення з розглядуваного питання компетентним, незалежним і безстороннім органом чи судовим органом у ході справедливого слухання згідно із законом у присутності адвоката чи іншої відповідної особи і, якщо це не вважається таким, що суперечить найкращим інтересам дитини, зокрема, з урахуванням її віку чи становища її батьків або законних опікунів. Згідно з Конвенцією про права дитини дитиною є кожна людська істота до досягнення 18-річного віку, якщо за законом, застосовуваним до даної особи, вона не досягає повноліття раніше.

Мінімальні стандартні правила ООН щодо відправлення правосуддя стосовно неповнолітніх (Пекінські правила, 1985 р.) спрямовують на те, щоб кримінальні провадження щодо неповнолітніх здійснювались швидко і без будь-яких затримок; вимагають, щоб особи, які ведуть ці провадження, мали відповідну кваліфікацію; наказують поважати право неповнолітнього на конфіденційність, щоб уникнути заподіяння шкоди через непотрібну гласність; передбачають можливість закриття провадження за нереабілітуючими підставами для того, щоб обмежити негативні наслідки судового розгляду і вироку; рекомендують при виборі запобіжних заходів враховувати тяжкість, мотиви, причини вчинення злочину та особливості підлітка і виходити при цьому з принципу мінімальної достатності. Правила рекомендують створення спеціалізованих судів у справах неповнолітніх.

Крім того, ст. 492 КПК України передбачає специфіку застосування таких запобіжних заходів, як затримання та тримання під вартою. Затримання та тримання під вартою можуть застосовуватися до неповнолітнього лише у разі, якщо він підозрюється або обвинувачується у вчиненні тяжкого чи особливо тяжкого злочину, за умови, що застосування іншого запобіжного заходу не забезпечить запобігання ризикам, зазначеним у статті 177 цього Кодексу.

Таким чином, в урахуванням вищевикладеного суд приходить до висновку, що відносно обвинуваченого ОСОБА_7 необхідно застосувати запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_2 , а також покласти на обвинуваченого ряд обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України.

Керуючись ст. ст. 176-178, 179, 181, 184, 186-187, 193-194, 195, 196-197, 205, 395, 492 КПК України, -

УХВАЛИВ:

Клопотання прокурора Ізмаїльської окружної прокуратури ОСОБА_3 про заміну запобіжного заходу ОСОБА_7 , що обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 185 ч. 4, 289 ч. 2 КК України, з домашнього арешту на тримання під вартою задовольнити частково.

Застосувати до обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, з забороною йому цілодобово залишати місце свого проживання строком на 60 днів, тобто по 26 травня 2024 року включно.

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України:

1) не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває, без дозволу прокурора або суду;

2) прибувати до місця здійснення кримінального провадження за першою вимогою прокурора або суду в залежності від стадії кримінального провадження, якщо в цьому виникне необхідність, пов`язана із здійсненням кримінального провадження;

Встановити строк дії ухвали та покладених обов`язків з 13.15 год. 28 березня 2024 року по 13.15 год. 26 травня 2024 року.

Копію ухвали про застосування цілодобового домашнього арешту щодо обвинуваченого ОСОБА_7 направити до ВП №2 Ізмаїльського РВП ГУНП в Одеській області для виконання.

Контроль за виконанням даної ухвали покласти на прокурора Ізмаїльської окружної прокуратури.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1