"19" березня 2024 р. Справа № 363/1315/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2024 року слідчий суддя Вишгородського районного суду Київської області ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вишгороді клопотання про арешт майна у кримінальному провадженні №0000352 від 08.03.2024 року за ч. 4 ст. 190 КК України,

встановив:

у клопотанні прокурор порушує питання про арешт легкового автомобіля Volswagen Passat, 2018 року випуску, VIN НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , який згідно даних Інтегрованих інформаційно-пошукових систем НПУ та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 від 30.11.2023 року належить ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , заборонивши відчуження, розпорядження та користування ним до скасування арешту у встановленому законом порядку.

Прокурор письмового просив розглянути клопотання у його відсутність.

З матеріалів клопотання вбачається, що орган досудового слідства розслідує повідомлення ОСОБА_4 про те, що під час перегляду оголошень на сайті Інтернет-магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 » він виявив оголошення про продаж свого автомобіля Volswagen Passat, 2018 року випуску, VIN НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 . В профілі продавця автомобіля зазначено особу на ім`я ОСОБА_5 , номер телефону НОМЕР_4 .

Клопотання ґрунтується на показаннях потерпілого про невиконання зобов`язання за усною домовленістю з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , останній з яких є співвласником компанії «Gedsted Autohandel A/S», щодо поставки автомобіля «Volswagen Passat, 2018 року випуску, VIN НОМЕР_1 . В зв`язку із шахрайськими діями сталося заволодіння грошовими коштами потерпілого в розмірі 11500 Євро та вказаним вище автомобілем.

Клопотання обґрунтовано тим, що автомобіль «Volkswagen Passat», д.н.з. НОМЕР_2 , є речовим доказом у кримінальному провадженні, так як останній є предметом кримінально протиправних дій, тому з метою збереження речового доказу, шляхом запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, спотворення, відчуження, наявна необхідність у застосуванні такого засобу забезпечення кримінального провадження, як накладення арешту на майно, так як саме вказаний захід забезпечення кримінального провадження, враховуючи суму спричиненої потерпілому матеріальної шкоди, яка за курсом НБУ, станом на 17.11.2023 року, становила 452 012 грн. 10 коп., є співмірним з тимчасовими обмеженнями прав громадян щодо заборони відчуження, розпорядження та користування майном до скасування арешту у встановленому законом порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи вважаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ч.ч. 1, 2, 3 ст. 170 КПК арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Так, за приписами статті 98 КПК речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

При цьому, слідчий суддя звертає увагу, що згідно ст. 131 КПК заходи забезпечення кримінального провадження, до яких у тому числі належить арешт майна, застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Відповідно до ч. 3 ст. 132 КПК не допускається застосування заходів забезпечення кримінального провадження, якщо слідчий, прокурор не доведе, що:

1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження;

2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора;

3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

Відповідно до ч. 11 ст. 170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Статтею 173 КПК визначено, що слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 173 КПК при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу), розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Як передбачено ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ч. 1 ст. 16 КПК України позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення згідно зі ст.ст. 94, 132, 173 КПК України, необхідно врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

Згідно зі ст.1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції», «Малама проти Греції», «Україна-Тюмень проти України», «Спорронг та Льонрот проти Швеції» констатовано, що перша та найважливіша вимога ст.1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення першого пункту дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном через введення в дію «законів». Крім того, верховенство права, один із фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей Конвенції. Також суд нагадує, що втручання в право на мирне володіння майном повинно бути здійснено з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи. Зокрема, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти через вжиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності.

При вирішенні клопотання суд зазначає, що допит потерпілого ОСОБА_4 належним чином не проведено, а протокол його допиту від 08.03.2024 року по суті відтворює зміст його заяви про вчинення кримінального правопорушення від 07.03.2024 року.

Не дивлячись на те, що потерпілий повідомив про правовідносини, які в нього виникли з ОСОБА_6 та співвласником компанії «Gedsted Autohandel A/S», ці обставини своєї перевірки під час розслідування не знайшли, які шляхом надання міжнародного доручення про проведення окремих процесуальних дій на території відповідної держави в порядку Розділу ІХ КПК України не перевірено.

При цьому, правовий статус долучених потерпілим документів іноземного походження про його правовідносини з ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , компанією «Gedsted Autohandel A/S» з приводу поставки автомобіля, є невизначеними, коли вказані документи не можуть бути використані як докази в кримінальному провадженні.

Не подано суду й належного, допустимого і достатнього доказу з приводу перерахунку потерпілим грошових коштів в розумінні вимог ст. 99 КПК України, та який би відповідав вимогам Закону України «Про платіжні послуги».

Також суд зазначає, що доводи клопотання про те, що ОСОБА_4 є покупцем і володільцем автомобіля Volswagen Passat, 2018 року випуску, VIN НОМЕР_1 є безпідставними і необґрунтованими, оскільки право власності на нерухоме майно переходить до набувача відповідно до умов укладеного договору, що узгоджується з принципом свободи договору відповідно до ст.ст. 6, 627, 628 ЦК України. Якщо договором не передбачено особливостей переходу права власності у конкретному випадку шляхом вчинення певних дій, воно переходить з моменту передання транспортного засобу.

У той же час, будь-яких письмових правочинів в розумінні ст.ст. 208, 655, 712 ЦК України (договір купівлі-продажу чи договір поставки, тощо) щодо придбання зазначеного вище автомобіля, які б підтверджували виникнення правовідносин з приводу поставки автомобіля суду не подано.

Зазначене ґрунтується на правовому висновку Верховного Суду, викладеному в постанові від 05 квітня 2023 року у справі №911/1278/20 та в постанові від 09 травня 2023 року у справі №911/1278/20.

Отже, за будь-яких обставин, сам тільки факт сплати грошових коштів (який в цій справі також достатньо не доведений) не є підставою виникнення право власності на автомобіль у особи.

А відтак, за таких умов, вказаний транспортний засіб не може бути предметом кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 КК України за обставин викладених у клопотанні.

У той же час, згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 від 30.11.2023 року, автомобіль Volswagen Passat, 2018 року випуску, VIN НОМЕР_1 належить ОСОБА_3 .

В матеріалах клопотання відсутні ознаки того, що ОСОБА_3 є недобросовісним набувачем вказаного вище автомобіля в розумінні вимог ст. 388 ЦК України.

Крім того, слідчий суддя звертає увагу на те, що в клопотанні не обґрунтовано, в чому полягають шахрайські дії з боку ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , співвласника компанії «Gedsted Autohandel A/S», з приводу заволодіння автомобіля та/або грошовими коштами, в той час, як і не встановлено, кому ці кошти належать та в чому полягає обман, як спосіб заволодіння майном потерпілого.

Беручи до уваги викладене, суд доходить висновку, що в матеріалах клопотання відсутні відомості про існування обґрунтованої підозри щодо вчинення такого ступеня кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК, який обґрунтовує втручання шляхом накладення арешту на вказаний автомобіль, який на праві власності зареєстровано за іншою особою.

За таких обставин, накладення арешту на вказаний автомобіль, який на праві власності зареєстрований за іншою особою, безумно є непропорційним втручанням у право власності власника та створить перешкоди у вільному використанні свого майна.

Таким чином, накладення арешту і позбавлення права власника володіння та користування вказаними вище автомобілем, буде безпідставним втручанням в право особи мирно володіти своїм майном, коли з обставин розслідування, необхідність такого втручання в інтересах досудового розслідування і виконання завдань кримінального провадження не висновується.

Відтак, клопотання вимогам Закону не відповідає, є необґрунтованим та задоволеним бути не може.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 132, 170-175, 371-372 КПК України,

ухвалив:

в задоволенні клопотання відмовити.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення, а особами, відсутніми при проголошенні в той же строк з моменту отримання її копії.

Слідчий суддя