Номер провадження: 11-сс/813/187/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.04.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий - суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання - ОСОБА_10,

представника володільця майна - адвоката ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи за апеляційною скаргою ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19.12.2023 року про арешт майна в кримінальному провадженні № 0000555 від 17.12.2023 року,

установив

оскарженою ухвалою слідчого судді задоволено клопотання дізнавача СД Білгород-Дністровського РВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_8 , погоджене прокурором Білгород-Дністровської окружної прокуратури Одеської області ОСОБА_9 про арешт майна в рамках кримінального провадження № 0000555 від 17.12.2023 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.290 КК України та накладено арешт на майно, вилучене в ході огляду місця події 16.12.2023 за адресою: АДРЕСА_1 , а саме:

- свідоцтво про реєстрацію т/з НОМЕР_1 , судновий білет НОМЕР_2 та інформаційну табличка з лафет, які поміщені до полімерного пакету №PSP 1244692;

- судно «Прогрес 4» з підвісним мотором «Меркурій 40» без бортових номерів;

- лафети.

Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді, ОСОБА_7 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просять скасувати ухвалу.

Апелянт посилаються на те, що ухвала слідчого судді про накладення арешту є незаконною та необґрунтованою.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, шо:

- майно на яке накладено арешт не є доказами в розумінні ст.98 КПК України;

- з клопотанням до слідчого судді звернувся дізнавач, а не прокурор, як те належить у випадку накладення арешту на майно третьої особи;

- ані досудовим розслідуванням, ані слідчим суддею не встановлено місце події.

Прокурор, будучи належним чином повідомлений про дату та час апеляційного розгляду, в судове засідання апеляційного суду не з`явився, а тому за згодою учасників провадження, з метою дотримання розумних строків розгляду справи, апеляційний суд вважає за можливе провести судове засідання без участі прокурора.

Крім того, прокурор надіслав до апеляційного суду заперечення на апеляційну скаргу ОСОБА_7 , за результатами розгляду апеляційної скарги просить ухвалу слідчого судді залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, представника власника майна адвоката ОСОБА_6 , який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, дослідивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить висновку про таке.

Положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Відповідно до положень ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Вказана норма узгоджується зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

При цьому, ч. 2 вказаної норми встановлює, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2)спеціальної конфіскації; 3)конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

На підставі аналізу змісту клопотання дізнавача про накладення арешту на майно в межах кримінального провадження №0000555 від 17.12.2023 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 290 КК України, дізнавач визначив метою накладення арешту на свідоцтво про реєстрацію т/з НОМЕР_1 , судновий білет НОМЕР_2 та інформаційну табличка з лафет, які поміщені до полімерного пакету №PSP 1244692; судно «Прогрес 4» з підвісним мотором «Меркурій 40» без бортових номерів; лафети, їх збереження як речового доказу (а.с. 1-3).

Відповідно до клопотання у провадженні СД Білгород-Дністровського РВП ГУНП в Одеській області знаходяться матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000555 від 17.12.2023 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 290 КК України.

Відповідно до клопотання 16.12.2023 о 13 годині 18 хвилин надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що 16.12.2023 року за адресою: АДРЕСА_1 , виявлено громадянина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який перевозив судно «Прогрес 4» з підвісним мотором «Меркурій 40» без бортових номерів на лафеті на якому відсутні реєстраційні номери, тим самим знищив ідентифікаційні номери транспортних засобів.

У подальшому постановою дізнавача від 18.12.2023 року вищевказане майно визнано речовими доказами у вказаному кримінальному провадженні.

Згідно із ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати, зокрема, правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні; наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність; розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Диспозиція ст. 290 КК України передбачає кримінальну відповідальність за знищення, підробку або заміну ідентифікаційного номера, номерів двигуна, шасі або кузова, або заміна без дозволу відповідних органів номерної панелі з ідентифікаційним номером транспортного засобу.

Транспортні засоби як джерела підвищеної небезпеки та предмети, які становлять велику матеріальну цінність, повинні піддаватися ідентифікації. З цією метою вони, а також їх найважливіші вузли та агрегати позначаються індивідуальними номерами, причому номер шасі або кузова вказується в свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу. Використання транспортного засобу та його складових під дійсними ідентифікаційними номерами попереджує вчинення інших посягань у сфері безпеки руху та експлуатації транспорту, зокрема злочинів, передбачених ст. ст. 286, 287, 289, оскільки сприяє встановленню транспортного засобу, який став знаряддям або предметом злочину.

Таким чином, предметом злочину, передбаченого ст. 290 КК України, є кузов, двигун, шасі чи номерна панель, на яких заводським способом зроблені позначення номерів.

З огляду на зазначене, слідчий суддя дійшов правильного висновку, що свідоцтво про реєстрацію т/з НОМЕР_1 , судновий білет НОМЕР_2 та інформаційну табличка з лафет, судно «Прогрес 4» з підвісним мотором «Меркурій 40» без бортових номерів; лафети, мають доказове значення та є достатні підстави вважати, що їх збереження необхідне для здійснення належного досудового розслідування, оскільки, органу досудового розслідування в рамках зазначеного кримінального провадження, серед іншого, необхідно встановити чи змінювалися номери судно «Прогрес 4» з підвісним мотором «Меркурій 40» без бортових номерів.

З огляду на зазначене, посилання апелянта на те, що володільцю майна ОСОБА_7 , не повідомлено про підозру в рамках вказаного кримінального провадження, не має ніякого правового значення при вирішенні питання щодо арешту майна з метою збереження речового доказу, оскільки уданому випадку обмеження права власності є розумним і співрозмірним завданням кримінального провадження, а обставини кримінального провадження вимагають вжиття такого методу державного регулювання як накладення арешту.

Апеляційний суд звертає увагу, що обраний судом захід забезпечення кримінального провадження є тимчасовим, обумовлений метою проведення досудового розслідування, його межі у часі окреслені строками, які в свою чергу чітко регламентуються нормами ст. 219 КПК України.

Разом з цим, у подальшому власник майна має право звернутися із клопотанням про скасування цього арешту і вилучене майно йому буде повернуто згідно положень ст. 174 КПК України.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, апелянтом не надано та апеляційним судом не встановлено.

Колегія суддів вважає неспроможними доводи апеляційної скарги про те, що слідчим суддею під час вирішення питання про арешт майна розглядалося клопотання дізнавача, який, відповідно до положень ст.64-2 КПК, не мав права звертатися до слідчого судді з клопотанням про арешт майна третьої особи, з посиланням на те, що такою компетенцією наділений виключно прокурор, з огляду на таке.

Так, згідно з положеннями ч.1 та ч.2 ст.64-2 КПК третьою особою, щодо майна якої вирішується питання про арешт, може бути будь-яка фізична або юридична особи. Третьою особою, щодо майна якої вирішується питання про арешт, виникають з моменту звернення прокурора до суду із клопотанням про арешт майна.

Разом з тим, відповідно до ч.1 ст.171 КПК з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову - також цивільний позивач.

Таким чином, процесуальним законом визначено коло осіб, які мають право на звернення з клопотанням про арешт майна, до якого входять зокрема прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову - також цивільний позивач.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 40-1 КПК України дізнавач при здійснення досудового розслідування наділяється повноваженнями слідчого та уповноважений звертатися за погодженням з прокурором до слідчого судді з клопотанням про застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

В даному кримінальному провадженні з клопотанням про арешт майна звернувся дізнавач за погодженням з прокурором, а тому твердження в апеляційній скарзі про порушення вимог ст.64-2 КПК визнається колегією суддів безпідставним.

Колегія суддів звертає увагу, що клопотання дізнавача про накладення арешту на майно в даному кримінальному провадженні було погоджено прокурором, що свідчить про здійснення прокурорського нагляду за змістом цього клопотання та погодження прокурора із необхідністю застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження.

Доводи апеляційної скарги з приводу того, що ані досудовим розслідуванням, ані слідчим суддею не встановлено місце події, апеляційний суд не приймає, так відповідно до заперечень поданих прокурором, останній зазначає, що майно було виявлено за адресою: АДРЕСА_1 , про що вірно зазначено в резолютивній частині ухвали слідчого судді, а посилання в протоколі огляду місця події проведеного за адресою: Одеська область, Білгород-Дністровський район, Старокозацька ОТГ, у міжнародному пункті пропуску «Старокозаче» є хибним, тому вказана технічна описка була усунена дізнавачем шляхом винесення постанови про виправлення описки.

Водночас, апеляційний суд звертає увагу, що слідчим суддею у мотивувальній частині ухвали допущено очевидно технічну описку у протоколі огляду місця події, у зв`язку з чим вважає за необхідне рекомендувати слідчому судді виправити вказану описку.

Приписами п. 1 ч. 3 ст. 407 КПК України передбачено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу слідчого судді суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

Керуючись ст.ст. 174, 403, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд, -

постановив

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19.12.2023 року про арешт майна в кримінальному провадженні № 0000555 від 17.12.2023 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4