ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1386/24 Справа № 201/2832/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з секретарем ОСОБА_5

за участю прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , подану на ухвалу Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 29 лютого 2024 року про продовження строку раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України ОСОБА_8 на 60 днів, тобто до 28 квітня 2024 року включно,

встановила:

В провадженні Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська перебуває кримінальне провадження №0001835 від 31 грудня 2022 року щодо ОСОБА_8 обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України.

Матеріалами справи встановлено, що 30 грудня 2022 року приблизно о 23 годині 40 хвилин перебуваючи біля входу до нічного закладу «Сфера», за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_8 , достовірно знаючи про дію на території України періоду воєнного стану, розуміючи, що він знаходиться у громадському місці та його дії є явними для оточуючих, наблизився до потерпілого ОСОБА_9 та стоячи до нього обличчям своєю рукою шляхом ривку вихопив з рук останнього мобільний телефон марки Айфон 12 Про Макс, синього кольору, 128 Гб, вартістю 24000 гривень в чохлі, який не становить для потерпілого матеріальної цінності, під яким знаходились грошові кошти у розмірі 100 євро однією банкнотою, що відповідно до курсу НБУ станом на 30.12.2022 року становило 3895 гривень 10 копійок.

В подальшому, ОСОБА_8 , ігноруючи вимоги потерпілого про зупинку та повернення викраденого, з місця вчинення кримінального правопорушення зник, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, тим самим завдавши потерпілому ОСОБА_10 матеріальну шкоду у розмірі 27850 гривень 10 копійок.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковані за ч.4 ст. 186 КК України за ознаками відкритого викрадення чужого майна (грабіж), вчинене в умовах воєнного стану.

Під час судового засідання ухвалою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 29 лютого 2024 року продовжено строк раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 на 60 днів, тобто до 28 квітня 2024 року включно.

Суд, з огляду на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 22 лютого 2024 року, якою обвинуваченому ОСОБА_8 визначений альтернативний запобіжний захід у вигляді застави у розмірі 181 680,00 гривень, зазначив, що саме такий розмір застави належним чином забезпечить виконання останнім покладених на нього обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України.

Мотивуючи прийняте рішення, суд зазначив, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні умисного тяжкого кримінального правопорушення за яке передбачено покарання у вигляді позбавлення волі строком від семи до десяти років, а прокурором доведено необхідність продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зважаючи на продовження існування ризиків, передбачених п.п.1,5 ч.1 ст.177 КПК України, а саме що обвинувачений ОСОБА_8 може переховуватися від суду та вчинити інше кримінальне правопорушення. Суд не знайшов підстав для скасування або зміни застосованого до ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а тому зважаючи на те, що строк дії попередньої ухвали про тримання під вартою закінчується 17 березня 2024 року включно, вважав за доцільне продовжити строк тримання останнього під вартою на 60 днів, тобто до 28 квітня 2024 року включно.

Крім того, суд вважає, що розмір застави, визначений ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 22 лютого 2024 року належним чином забезпечить виконання останнім покладених на нього обов`язків.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції захисник ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, відповідно до змісту якої просить ухвалу Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 29 лютого 2024 року скасувати в частині визначення розміру застави та постановити нову ухвалу, якою визначити обвинуваченому ОСОБА_8 альтернативний запобіжний захід у вигляді застави у розмірі 20 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 60560 гривень.

Крім того, захисником подано клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 29 лютого 2024 року. В обґрунтування поданого клопотання зазначає, що повний текст даного судового рішення підписано суддею та додано до матеріалів справи лише 14.03.2024 року, що позбавило його можливості ознайомлення із мотивами прийнятого судом рішення та вчасного подання апеляційної скарги. Тому, на переконання захисника, вказані обставини свідчать про поважність причин пропуску ним строку на апеляційне оскарження рішення суду.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги захисник вказує, що ухвала суду першої інстанції є безпідставною та такою, що не відповідає обставинам кримінального провадження та кримінально процесуальним нормам.

Захисник звертає увагу, що прокурором, всупереч положенням ст.ст.184, 199, 331 КПК України не додано жодних документів до клопотання про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Крім того, слідчим та прокурором не доведено, що інші запобіжні заходи були б неналежними засобами та не могли б забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_8 ..

Окремо захисник звертає увагу, що визначений ОСОБА_8 розмір застави є таким, що не внесений понад рік, що відповідно до критеріїв ЄСПЛ дає підстави стверджувати про її непомірність. Розмір застави, визначений ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 22.02.2024 року, який зменшено до 60 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 181680 гривень на теперішній час є також непомірним для обвинуваченого ОСОБА_8 ..

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення захисника ОСОБА_7 ,який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , який підтримав доводи поданої апеляційної скарги та наполягав на її задоволенні, вислухавши думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги сторони захисту та просив залишити її без задоволення, а ухвалу суду без змін, перевіривши матеріали контрольного кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з п.3 ч.2 ст.395 Кримінального процесуального кодексу України апеляційна скарга, якщо інше не передбачено цим Кодексом, може бути подана на ухвали слідчого судді - протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Правило дотримання строку на оскарження ухвали слідчого судді з дня її оголошення, передбачене п.3 ч.2 ст. 395 КПК, надає потенційному заявникові достатньо часу для роздумів стосовно подачі апеляційної скарги, чіткого визначення своїх аргументів та окреслення стверджувальної правової позиції. Це правило чітко визначає як для осіб, так і для органів влади період, після закінчення якого контрольна функція суду не здійснюється.

Процедура визначення строків для подання скарги має на меті забезпечити належне відправлення правосуддя і дотримання принципу правової визначеності.

За змістом ч.1 ст.117 КПК строк виконання процесуальних дій поновлюється лише у тому випадку, якщо його пропущено з поважних причин.

Під поважними причинами пропущення процесуального строку слід розуміти неможливість особи подати скаргу у визначений законом строк у зв`язку з такими обставинами, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що подала апеляційну скаргу, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами, що унеможливили або ускладнили можливість своєчасного звернення до суду у визначений законом строк. Зазначені обставини мають бути підтверджені належними та допустимими доказами.

З цього питання Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду у своїй постанові від 27.05.2019 (справа № 461/1434/18, провадження № 51-6470 кмо 18) зробила правовий висновок про те, що у випадку, коли слідчий суддя з посиланням на ч.2 ст.376 КПК постановив ухвалу та оголосив її резолютивну частину, а повний текст ухвали оголосив в інший день, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з дня оголошення резолютивної частини ухвали.

Натомість у випадку необізнаності у заінтересованих осіб з мотивами прийнятого слідчим суддею рішення, вказане за їх клопотанням може бути визнано поважною причиною пропуску строку апеляційного оскарження та підставою для його поновлення в порядку, передбаченому ч.1 ст.117 КПК.

Свою правову позицію щодо тлумачення поняття поважності причин, які можуть бути підставою для поновлення строку на апеляційне оскарження, неодноразово висловлював у своїх рішеннях Верховний Суд. Зокрема у Постанові Першої судової палати ККС ВС від 30 жовтня 2018 року (справа №299/2987/15-к провадження № 51-4594 км18) зазначено наступне.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими, оскільки в кожній справі національні суди мають перевіряти, чи виправдовують підстави для поновлення строків для оскарження втручання у принцип res judicata (принцип юридичної визначеності) (див.: рішення у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine), заява № 3236/03, п. 41, від 3 квітня 2008 року; рішення у справі «Устименко проти України» (Ustimenko v. Ukraine), заява №32053/13, п. 47, від 29 жовтня 2015 року).

Частиною 1 статті 117 КПК передбачено, що строк виконання процесуальних дій поновлюється лише у тому випадку, якщо його пропущено з поважних причин. Отже, в ініційованому учасником кримінального провадження клопотанні про поновлення процесуального строку має бути наведено причини, через які цей строк пропущено.

При цьому Суд визначив, що під поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були об`єктивно непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, пов`язані дійсно з істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливлювали можливість своєчасного звернення до суду у вищезазначений законом строк.

Як убачається з матеріалів судового провадження розгляд клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та ухвалення місцевим судом оскаржуваної ухвали відбулися 29 лютого 2024 року. Натомість цього дня судом було оголошено лише вступну та резолютивну частину свого рішення.

У свою чергу матеріали справи не містять підтвердження тому, що захиснику ОСОБА_7 надсилався повний текст ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 лютого 2024 року. Строк подання апеляційної скарги спливав 05 березня 2024 року, що свідчить про відсутність у захисника достатнього часу для ознайомлення з мотивами прийнятого судом рішення та підготовки і подання апеляційної скарги.

Враховуючи приписи п.3 ч.2 ст.395 КПК та вищенаведені правові позиції, як Об`єднаної палата ККС ВС, так і Першої судової палати ККС ВС, суд апеляційної інстанції вважає, що у даній справі наявні поважні причини, які унеможливили захисника ОСОБА_7 своєчасно звернутися з апеляційною скаргою до суду у визначений законом строк, а тому цей строк підлягає поновленню відповідно до приписів ч.1 ст.117 КПК.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

Відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать зокрема про наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних засобів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Згідно зі ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто таким, що ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Дослідивши матеріали провадження, перевіривши ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд доходить висновку, що суд першої інстанції належним чином дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону, а доводи захисниці про відсутність підстав для продовження строку тримання під вартою, апеляційний суд вважає необґрунтованими з огляду на таке.

Для прийняття законного та обґрунтованого рішення в порядку ст. ст. 199, 331 КПК України, суд повинен був з`ясувати та з`ясував всі обставини, які передбачають підстави та умови, за яких продовження строку тримання під вартою є можливим.

Перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно вважав доведеними вищезазначені ризики, для запобігання яким продовження строку тримання обвинуваченого під вартою є доцільним з огляду на наступне.

Суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність ризиків, передбачених п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме, переховування обвинуваченого ОСОБА_8 від суду та можливості вчинення ним іншого кримінального правопорушення.

Так, суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, вчиненого під час дії воєнного стану в України, за який передбачено покарання виключно у виді позбавлення волі строком від семи до десяти років, а тому розуміючи можливе застосування тяжкого покарання, у разі визнання його винуватим у вчиненні злочинів, останній може переховуватися від суду.

При цьому, апеляційний суд враховує, що тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому у випадку визнання його винуватим у вчиненні злочину, не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування (справа «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року).

Колегією суддів не встановлено переконливих відомостей про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою та в судовому засіданні апеляційного суду стороною захисту не доведені.

Колегія суддів вважає, що на даному етапі кримінального провадження обвинувачення обґрунтоване достатньою мірою для продовження строку раніше обраного запобіжного заходу.

Крім того, частиною 3 ст.183 КПК України встановлено, що слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Апеляційний суд вважає, що зазначені вище вимоги кримінального процесуального закону при розгляді клопотання прокурора, слідчим суддею дотримані в повному обсязі, а доводи скарги захисника не заслуговують на увагу.

Так, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України.

Згідно матеріалів справи ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 лютого 2023 року визначено ОСОБА_8 альтернативний запобіжний захід у вигляді застави у розмірі 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає - 214 720,00 грн..

Обвинуваченим ОСОБА_8 протягом року застава у вищевказаному розмірі внесена не була, що свідчило про її непомірність для останнього.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 22 лютого 2024 року апеляційну скаргу захисника було частково задоволено та зменшено розмір застави до 60 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 181 680,00 гривень.

Згідно ч. 4 ст. 182 КПК України розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 182 КПК України розмір застави визначається у таких межах:

1) щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні нетяжкого злочину, - від одного до двадцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

2) щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину, - від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

3) щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину, - від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.

Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, уповноважені органи влади повинні приділити визначенню суми застави стільки ж уваги, скільки і вирішенню питання про необхідність тримання обвинуваченого під вартою.

Визначаючи суму застави, суди повинні брати до уваги ризик того, що підозрюваний може ухилитися від покарання, обставини особистого життя та тяжкість злочину, у вчиненні якого підозрюється особа. Розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні.

Як вбачається з матеріалів справи суд при визначенні розміру застави врахував дані про особу обвинуваченого ОСОБА_8 , його сімейний та майновий стан, інші характеризуючі матеріали надані прокурором та захисником обвинуваченого, обставини кримінального правопорушення, у вчиненні якого він підозрюється, а також те, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, яке віднесено до категорії тяжких.

Суд апеляційної інстанції враховуючи, що розмір застави раніше був зменшений ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 22 лютого 2024 року до 60 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 181 680,00 грн., вважає, що такий розмір альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави відповідає вимогам ст.182 КПК України та на цьому етапі кримінального провадження є таким, що буде достатньою мірою гарантувати виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків та запобігання спробам вчинити дії, передбачені п.п.1,5 ч.1 ст.177 КПК.

Підстав вважати вказаний розмір застави завідомо непомірним для обвинуваченого, колегія суддів не вбачає, виходячи з практики Європейського суду з прав людини, відповідно до якої уповноважені органи влади повинні приділити визначенню суми застави стільки ж уваги, скільки і вирішенню питання про необхідність тримання підозрюваного/обвинуваченого під вартою. Визначаючи суму застави, суди повинні брати до уваги ризик того, що підозрюваний (обвинувачений) може ухилитися від покарання, обставини особистого життя та тяжкість злочину, у вчиненні якого підозрюється особа. Розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні.

Визначений раніше розмір застави, на думку колегії суддів, є справедливим, здатним забезпечити високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів в даному кримінальному провадженні та не порушує права обвинуваченого ОСОБА_8 .

Отже, приймаючи рішення про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 строку раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження виняткового запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, врахував ступінь тяжкості інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, дані про особу обвинуваченого, при цьому дослідив належним чином матеріали провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги захисника в цій частині спростовуються змістом самої ухвали, а тому є неприйнятними.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Клопотання захисника ОСОБА_7 - задовольнити.

Поновити захиснику ОСОБА_7 строк апеляційного оскарження ухвали Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 29 лютого 2024 року, як пропущеного із поважних підстав.

Ухвалу Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 29 лютого 2024 року, якою продовжено строк раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України ОСОБА_8 на 60 днів, тобто до 28 квітня 2024 року включно - залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції є остаточною та такою, що касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4