Немирівський районний суд Вінницької області
Справа № 930/3012/23
Провадження № 1-кс/930/761/23
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" листопада 2023 р. м. Немирів

Слідчий суддя Немирівського районного суду Вінницької області - ОСОБА_1 ,

за участі:секретаря судового засідання - ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3

Слідчого СВ ВП № 5 Вінницького РУП ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Немирові скаргу ОСОБА_5 на постанову слідчого про закриття кримінального провадження ,

ВСТАНОВИВ:

06.11.2023 року до Немирівського районного суду Вінницької області звернулася з скаргою ОСОБА_5 на постанову старшого слідчого СВ ВП № 5 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області капітана поліції ОСОБА_4 від 15.07.2021 року про закриття кримінального провадження № 0000373, мотивуючи тим, що в провадженні ВП №5 Вінницького районного управління поліції ГУНП у Вінницькій області слідчого ОСОБА_4 перебувало кримінальне провадження, відомості про яке внесено до ЄРДР за №0000373 від 22.09.2016 року за вчинення кримінального правопорушення передбаченого ст.382 ч.1 КК України.

Оскільки тривалий час ніякої інформації слідчим не повідомлялось гр. ОСОБА_5 , до Немирівської окружної прокуратури було подано скаргу в порядку статті 308 КПК України через неефективне досудове розслідування та порушення розумних строків в проведенні досудового розслідування.

Листом від 03.11.2023 р. Немирівською окружною прокуратурою її повідомлено, що вказане кримінальне провадження закрито 15.07.2021 року на підставі статті 284 ч.1 п.2 КПК України (встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення).

Оскільки постанова слідчого про закриття кримінального провадження ОСОБА_5 не надсилалась, та не вручалась, про закриття кримінального провадження вона довідалася лише 03.11.2023 р. з листа Немирівської окружної прокуратури, а тому просить суд поновити її строки на оскарження постанови слідчого про закриття кримінального провадження.

Слідчим в порушення вимог ст.284 ч.6 КПК України копію постанови не надіслано ОСОБА_5 .

Слідчий не звернув увагу, що рішення суду, яке набуло законної сили має бути виконано державними органами.

Слідчий не з`ясував, та не перевірив наявність бюджетних асигнувань на виконання судового рішення, не перевірив, чи керівником відповідного органу державної влади вживались, а якщо вживались, то які заходи, які були б спрямовані на виконання рішення суду. Тобто, чи подавав керівник відповідні доповідні, та чи надсилав до вищестоящих органів листи з необхідністю виділити кошти для виконання рішення суду. Відсутність коштів не може бути підставою не виконання покладених на державу зобов`язань перед людиною.

Окрім того, ч.2 ст.218 ГК України та ст.617 ЦК України не передбачено такої підстави для звільнення від відповідальності, як відсутність у боржника необхідних коштів.

Також, КСУ неодноразово висловлював правову позицію щодо неможливості поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету.

Зокрема, в Рішенні від 09.07.07р. № 6-рп/2007 КСУ вказав на те, що невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави.

Разом з тим держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію. Інакше всі негативні наслідки відсутності такого механізму покладаються на державу.

Важливим є і те, що ЄСПЛ у рішенні в справі «Кечко проти України» зауважив, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату надбавок з державного бюджету, однак свідома відмова в цих виплатах не допускається, доки відповідні положення є чинними. Органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

ЄСПЛ у справі «Бакалов проти України» та у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» зазначив, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.

Аналогічний правовий висновок про те, що сама собою відсутність бюджетних коштів не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язання викладено в постанові ВСУ від 22.03.17р. у справі №3-77гс17, у постановах КГС у складі ВС від 27.03.18р. у справах №925/246/17, №925/974/17, а також у постанові ВП ВС від 10.04.18р. у справі №12-46гс18.

Таких же висновків дотримується і ВПВС, що підтверджується постановою Великої

Палати ВС у справі №911/4249/16 від 17.04.2018 року.

Згідно статті 129-1 Конституції України зазначено, що рішення суду є обов`язкове до виконання.

У відповідності до вимог статті 91 ч.1 п.3 КПК України зазначено, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат.

Стаття 22 КПК України проголошує змагальність сторін, а стаття 220 КПК України надає змогу потерпілій особі заявляти відповідні клопотання на проведення слідчих (розшукових) дій, які будуть спрямовані на швидке, повне та об`єктивне розслідування кримінального провадження.

Слідчим в порушення вимог ст.22 КПК України не дотримано змагальності сторін, оскільки слідчий зобов`язаний провести розслідування повно та об`єктивно з урахуванням всіх обставин справи, зібравши відповідні докази, які будуть як викривати винуватість особи, а також і ті, які будуть пом`якшувати відповідальність.

Однак слідчим вказаних вимог закону не дотримано, не в повній мірі не з`ясовані обставини кримінального провадження.

У рішенні ЄСПЛ «Шмалько проти України» п. 33 та «Далбан проти Румунії» п. 44 визначено, що термін «потерпілий» у сенсі статті 34 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод означає особу, яка безпосередньо постраждала від дії чи бездіяльності, яка є предметом судового розгляду; при цьому порушення Конвенції може мати місце навіть за відсутності шкоди. Отже, прийняття рішення чи вжиття заходу на користь заявника в принципі не є достатнім для позбавлення останнього статусу «потерпілого», якщо державні органи не визнали порушення Конвенції, чи то безпосередньо, чи по суті, і не надали за це порушення компенсації.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) розслідування не буде ефективним доти, доки всі докази не будуть ретельно вивчені, а висновки не будуть обґрунтовані. Органи влади завжди повинні добросовісно намагатися з`ясувати те, що трапилось, та не покладатися на поспішні та необґрунтовані висновки, як підставу для своїх рішень.

Відповідно до вимог статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію ( 995_004 ) та практику Суду як джерело права.

Відповідно до вимог статті 9 Конституції України зазначено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Укладення міжнародних договорів, які суперечать Конституції України, можливе лише після внесення відповідних змін до Конституції України.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод підлягає застосуванню для захисту правомірних очікувань щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною майна, а так як ОСОБА_6 не отримала кошти, які згідно рішення суду їй мало бути виплачено в повному обсязі, чим зазнала матеіральної шкоди. Вказаних обставин слідчий не встановив.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до ст.2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист інтересів суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого досудового розслідування та судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до кримінальної відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до вимог статті 22 ч.1 ч.2 КПК України зазначено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

За приписами ч. 1 ст. 24 КПК України, кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.25 КПК України зазначено, що прокурор, слідчий зобов`язані в межах своєї компетенції розпочати досудове розслідування в кожному випадку безпосереднього виявлення ознак кримінального правопорушення (за виключенням випадків, коли кримінальне провадження може бути розпочате лише на підставі заяви потерпілого) або в разі надходження заяви (повідомлення) про вчинення кримінального правопорушення, а також вжити всіх передбачених законом заходів для встановлення події кримінального правопорушення та особи, яка його вчинила.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 26 КПК України слідчий суддя у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом.

Згідно з положеннями ч. 1 ст.8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням верховенства права.

Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (ч.2 ст.8 КПК України).

Європейський суд з прав людини акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним.

Реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Жоффр де ля Прадель проти Франції" від 16 грудня 1992 року).

Порядок оскарження рішень, дій, бездіяльності слідчого, прокурора під час досудового розслідування визначено Главою 26 Кримінального процесуального кодексу України.

Частиною 1 ст.303 КПК України передбачено, які рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора підлягають оскарженню під час досудового провадження та якими особами.

Пунктом 3 частини 1 статті 303 КПК України встановлено, що на досудовому провадженні може бути оскаржене рішення слідчого про закриття кримінального провадження - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником.

Відповідно до ч.1 ст.304 КПК України, скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого, прокурора, передбачені частиною першою статті 303 цього Кодексу, можуть бути подані особою протягом десяти днів з моменту прийняття рішення, вчинення дії або бездіяльності. Якщо рішення слідчого чи прокурора оформляється постановою, строк подання скарги починається з дня отримання особою її копії.

Виходячи з аналізу вимог ст.284 КПК України, закриття кримінального провадження - це закінчення досудового розслідування, яке відбувається в силу наявності обставин, що виключають кримінальне провадження, тому прийняття рішення про закриття кримінального провадження можливе лише після дослідження всіх обставин кримінального провадження та безпосереднього дослідження і оцінки слідчим доказів, які стосуються цього провадження, у їх сукупності.

Вказані обставини закону слідчим не дотримано і постанова про закриття кримінального провадження винесена без дослідження всіх обставин кримінального провадження і оцінки слідчим доказів, які стосуються цього провадження, у їх сукупності, та безсторонності.

Крім того, всупереч вимогам п. 2 ч. 5 ст. 110 КПК України, постанова слідчого не містить, зокрема, мотивів прийняття постанови, їх обґрунтування, із наведенням відповідних доказів.

Аналіз оскаржуваної постанови вказує про те, що слідчим не дотримано вимог КПКУкраїни з метою встановлення всебічного, повного і неупередженого дослідження обставин кримінального провадження.

Відповідно до вимог ст.9 ч.2 КПК України зазначено, що прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Таким чином, встановлено, що досудовим розслідуванням не надана оцінка фактичним обставинам справи, постанова слідчого не містить мотивів прийняття процесуального рішення та їх обґрунтування, тому підлягає скасуванню.

Непроведення належного розслідування злочину може розцінюватися як порушення статті 3 (Заборона катування) Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, такого висновку дійшов Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Аліханови проти Росії» (№ 17054/06).

Рішення ЄСПЛ у справі «Риженко проти України» зазначає, що ефективне розслідування має бути своєчасним (ст. 2 Конвенції, заява № 55902/11, від 30.07.2015 р.).

Аналогічні рішення ЄСПЛ ухвалював у справах: «Принда проти України» (Prynda v. Ukraine), заява № 10904/05, «Муравська проти України» (Muravskaya v. Ukraine), заява № 249/03, «Олейнікова проти України» (Oleynikova v. Ukraine), заява № 38765/05, «Шиліх проти Словенії» (Silih v. Slovenia, заява № 71463/01, «Поживотько проти України» (Роzhyvotko у. Ukraine), заява № 42752/08 щодо неефективного та тривалого досудового розслідування.

Тривале, неефективне досудове розслідування вказаного кримінального провадження, та його не законне закриття, порушує права та законні інтереси ОСОБА_5 , та вказує на порушення слідчим істотних вимог КПК України.

Представник скаржника адвокат ОСОБА_7 , який діє в інтересах ОСОБА_5 , в судове засідання не з`явився надав суду клопотання про розгляд скарги без його участі, скаргу підтримує, просить її задовольнити.

В судовому засіданні прокурор Немирівської окружної прокуратури ОСОБА_3 скаргу ОСОБА_5 на постанову слідчого про закриття кримінального провадження не визнає, заперечує проти її задоволення, просить відмовити у її задоволенні.

В судовому засіданні слідчий СВ ВП № 5 Вінницького РУП ОСОБА_4 скаргу ОСОБА_5 на постанову слідчого про закриття кримінального провадження не визнає, заперечує проти її задоволення, просить відмовити у її задоволенні.

Слідчий суддя, заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали скарги, прийшов до наступного:

Згідно п.1 ч.1 ст. 303 КПК України на досудовому провадженні заявником, потерпілим, його представником чи законним представником може бути оскаржена бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.

Відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений чи засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ч.2 ст. 9 КПК України, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень. Аналогічні вимоги містить і ч.1 ст. 94 КПК України щодо оцінки слідчим, прокурором кожного доказу з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Статтею 91 КПК України передбачено, що у кримінальному провадженні в першу чергу підлягають доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення) та винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Згідно з положеннями ч.2 ст. 91, ч.1 ст. 92 КПК України доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження. Обов`язок доказування покладається на слідчого, прокурора та, в установлених КПК України випадках, - на потерпілого.

Сторона обвинувачення, відповідно до ст. 93 КПК України, здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.

Проте, вищевикладені вимоги чинного законодавства слідчим не виконані. Зокрема, слідчий не з`ясував, та не перевірив наявність бюджетних асигнувань на виконання судового рішення, не перевірив, чи керівником відповідного органу державної влади вживались, а якщо вживались, то які заходи, які були б спрямовані на виконання рішення суду. Тобто, чи подавав керівник відповідні доповідні, та чи надсилав до вищестоящих органів листи з необхідністю виділити кошти для виконання рішення суду.

За таких обставин, приходжу до переконання, що постанова старшого слідчого СВ відділу поліції № 5 Вінницького районного управління поліції ГУНП у Вінницькій області капітана поліції ОСОБА_4 від 15.07.2021 про закриття кримінального провадження № 0000373 від 21.09.2016 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 382 КК України, є незаконною, винесена передчасно, без з`ясування та перевірки всіх обставин кримінального провадження, у зв`язку з чим підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст.92-94, 303-307, 309 КПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Скаргу ОСОБА_5 на постанову слідчого про закриття кримінального провадження - задовольнити.

Поновити строк на оскарження постанови слідчого про закриття кримінального провадження від 15.07.2021 року.

Скасувати постанову старшого слідчого СВ відділу поліції № 5 Вінницького районного управління поліції ГУНП у Вінницькій області капітана поліції ОСОБА_4 від 15 липня 2021 року про закриття кримінального провадження № 0000373, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 22.09.2016 року по вчиненню кримінального правопорушення передбаченого ст. 382 ч.1 КК України та направити матеріали кримінального провадження для продовження кримінального розслідування до відділу поліції № 5 Вінницького районного управління поліції ГУНП у Вінницькій області.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя: ОСОБА_1