УХВАЛА

22 січня 2024 року

м. Київ

справа № 336/5563/17

провадження № 51-260ск24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу прокурора на судові рішення щодо ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ,

встановив:

Прокурор звернувся до суду з касаційною скаргою на судові рішення щодо ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , де зазначає про їх незаконність з підстав, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).

Відповідно до приписів пунктів 3, 5 ч. 2 ст. 427 КПК у касаційній скарзі зазначаються: судове рішення, що оскаржується; вимоги особи, яка подає касаційну скаргу, до суду касаційної інстанції.

У прохальній частині касаційної скарги відображено вимогу про скасування ухвали Запорізького апеляційного суду від 16 жовтня 2023 року та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції, проте у мотивах в обґрунтування вимог касаційної скарги зазначено, що касаційна скарга подана на вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05 грудня 2022 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 16 жовтня 2023 року, а також наведено твердження про те, що указані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій постановлені з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що є суперечливим та позбавляє суд касаційної інстанції належним чином визначити предмет касаційного оскарження та межі розгляду.

Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 427 КПК в касаційній скарзі має бути наведено обґрунтування вимог особи, яка подала касаційну скаргу, із зазначенням того, у чому полягає незаконність чи необґрунтованість судового рішення.

Частиною 1 ст. 438 КПК визначено, що підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону (ст. 412 КПК), неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст. 413 КПК) чи невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого (ст. 414 КПК).

Посилаючись у касаційній скарзі на незаконність судового рішення, особа, яка подає касаційну скаргу, має вказати на конкретні порушення закону, що є підставами для скасування або зміни судового рішення, які, на її думку, були допущені судами при винесенні судових рішень, навести конкретні аргументи в обґрунтування кожної позиції.

За приписами ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та оцінка доказів на предмет їх достовірності та належності, про що, серед іншого, йдеться у касаційній скарзі, не є предметом перегляду судом касаційної інстанції, а відноситься до компетенції перевірки апеляційного суду.

Відповідно до приписів ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції може ухвалити рішення про погіршення становища засудженого не тільки за наявності таких вимог в касаційній скарзі, а й відповідних обґрунтованих доводів учасника кримінального провадження, змістом яких охоплюються належні підстави для такого рішення, оскільки, враховуючи вимоги ч. 3 ст. 26 КПК, Суд не може на власний розсуд відшуковувати в оскарженому рішенні відповідні підґрунтя для цього.

Прокурор в касаційній скарзі наводить формальні твердження про недотримання судами попередніх інстанцій положень ст. 94 КПК щодо оцінки ряду доказів у кримінальному провадженні, проте не указує яких саме порушень правил оцінки доказів допущено судами.

Формальні та неконкретизовані твердження про недотримання судами попередніх інстанцій норм КПК в частині надання ними оцінки доказам не можуть бути предметом перевірки суду касаційної інстанції без належного обґрунтування з посиланням на відповідні матеріали кримінального провадження, а також норми процесуального закону, які, на переконання прокурора, були порушені.

Крім того, в касаційній скарзі указано, що всупереч вимогам ст. 419 КПК в оскарженій ухвалі апеляційного суду не наведено мотивів до визнання недопустимими і неналежними протоколу огляду місця події від 15 березня 2017 року, довідки ФОП ОСОБА_6 про визнання вартості зернових відходів, довідки ТОВ «Земля плюс 2006» від 15 травня 2017 року про вартість 6880 тон відходів соняшнику.

Натомість касаційна скарга позбавлена належних мотивів до спростування висновків апеляційного суду стосовно оцінки, зокрема, протоколу огляду місця події від 15 березня 2017 року на предмет його допустимості, які відображено в оскарженій ухвалі апеляційного суду, а також обґрунтування порушень апеляційного суду при врахуванні інших доказів, на які прокурор посилається в касаційній скарзі, з огляду на стандарти мотивування судових рішень, про які йдеться, серед іншого, у справі «Салов проти України» (рішення від 06 вересня 2005 року, § 89).

Також у скарзі не йдеться про те, яких порушень правил оцінки доказів допустилися суди щодо встановлення належності відходів соняшника у кількості 6880 тонн на праві власності певній особі, з огляду на висунуте згідно обвинувального акта обвинувачення та встановлені фактичні обставини кримінального провадження.

Доводи про незастосування судом закону про кримінальну відповідальність, який підлягає застосуванню, прокурору необхідно викласти в касаційній скарзі з урахуванням повноважень суду касаційної інстанції, отже, відобразити в доводах не аналіз доказів на предмет їх достовірності, а спростування висновків суду апеляційної інстанції в контексті істотного порушення вимог КПК та неправильного застосування КК. Натомість, на спростування висновків, викладених в ухвалі апеляційного суду, в касаційній скарзі не наведено відповідного обґрунтування.

Прокурор зазначає, що суд апеляційної інстанції в порушення приписів статей 23, 94 КПК, безпосередньо не дослідив доказів та не надав їм оцінку, всупереч тому, що сторона обвинувачення на цьому наполягала, проте не указує, чи були в суду апеляційної інстанції процесуальні підстави для повторного дослідження доказів, з огляду на приписи ст. 404 КПК.

У відповідності до положень статей 433, 437 КПК, наявність вказаних недоліків перешкоджає вирішенню питання про відкриття касаційного провадження та в подальшому прийняття одного з рішень, передбачених ст. 436 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 429 КПК суд касаційної інстанції, встановивши, що касаційну скаргу було подано без додержання вимог, передбачених ст. 427 вказаного Кодексу, постановляє ухвалу про залишення касаційної скарги без руху, в якій зазначаються недоліки скарги і встановлюється строк, необхідний для їх усунення, що не може перевищувати п`ятнадцяти днів із дня отримання ухвали особою, котра подала касаційну скаргу.

Врахувавши вищенаведене, керуючись положеннями ст. 429 КПК, з огляду на те, що касаційну скаргу подано без додержання вимог, передбачених ст. 427 КПК, колегія суддів дійшла висновку, що скаргу необхідно залишити без руху і надати строк на усунення недоліків.

Недоліки касаційної скарги, пов`язані з її змістом, можуть бути усунуті шляхом подання нової касаційної скарги.

Керуючись ст. 429 КПК, Суд

постановив:

Касаційну скаргу прокурора залишити без руху та встановити строк для усунення зазначених в ухвалі недоліків касаційної скарги - п`ятнадцять днів із дня її отримання.

Роз`яснити, що касаційна скарга повертається в разі, якщо особа в установлений строк не усунула недоліків касаційної скарги, залишеної без руху.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3