В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №642/4373/32

Провадження №1-кп/642/425/23

18 жовтня 2023 року

м. Харків

Ленінський районний суд м.Харкова у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2

сторін кримінального провадження:

прокурора - ОСОБА_3

обвинуваченої ОСОБА_4

потерпілого ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Харкові кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000905 від 03.06.2023 за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м.Харків, громадянина України, офіційно не працевлаштованої, заміжньої, на утриманні має неповнолітню дитину ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка зареєстрована та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

у вчиненні кримінального правопорушення-злочину, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України,

ВСТАНОВИВ:

І. Формулювання обвинувачення та статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, яка передбачає кримінальне правопорушення, у вчиненні якого обвинувачувалася особа

ОСОБА_4 вчинила умисне кримінальне правопорушення проти здоров`я особи за наступних обставин.

Так, 03.06.2023, приблизно о 00-17 годині, точний час в ході досудового розслідування не встановлено, ОСОБА_4 , знаходячись в стані алкогольного сп?яніння за місцем свого мешкання в квартирі АДРЕСА_2 , в ході сварки із своїм чоловіком ОСОБА_5 , на ґрунті раніше сформованих неприязних відносин, обумовлених непорозуміннями в їх спільному житті, діючи умисно, будучи розлюченим на свого чоловіка ОСОБА_5 та проявляючи злість на останнього, маючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_5 , усвідомлюючи суспільну-небезпечність своїх протиправних дій і тяжкі наслідки, які можуть настати від їх здійснення, взяла зі столу ніж господарсько-побутового призначення, який має колючо-ріжучі властивості, та, тримаючи його у правій руці, не маючи умислу на настання суспільно-небезпечних наслідків у вигляді смерті ОСОБА_7 , суб`єктивно усвідомлюючи протиправність своїх дій та бажаючи діяти саме таким чином, нанесла зазначеним ножом один удар в область живота ОСОБА_5 , заподіявши згідно висновка експерта № 12-14/303-A/23 від 16.06.2023 року проникаюче до черевної порожнини колото-різане поранення живота з ушкодженням тонкого кишківника із локалізацією рани в лівому підребер`ї, яке ускладнилось зовнішньою та внутрішньою кровотечою, що відноситься до тяжкого тілесного ушкодження за ознакою небезпеки для життя, відповідно до п.п. 2.1.1. «а», 2.1.2., 2.1.3. «к» «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом № 6 MO3 України від 17.01.1995 р.

У подальшому, безпосередньо після спричинення тілесного ушкодження, потерпілого ОСОБА_7 було госпіталізовано до КНП «МКЛШМД ім. проф. О. І. Мещанінова» ХМР, де йому було надано своєчасну медичну допомогу.

ІІ. Позиція обвинуваченої щодо пред`явленого обвинувачення та висновки суду

Під час судового розгляду обвинувачена ОСОБА_4 свою провину в інкримінованому їй кримінальному правопорушенні визнала повністю та пояснила, що вчинила його при вищезазначених обставинах, не оспорювала фактичні обставини кримінального правопорушення, викладеного в обвинувальному акті. Свої дії ОСОБА_4 піддала критичній оцінці та висловила жаль щодо скоєного, активно сприяла розкриттю злочину, щиро каялася.

За змістом ст.62 Конституції України під час розгляду кримінальних проваджень суд має суворо додержуватись принципу презумпції невинуватості, згідно з яким особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком.

Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачиться на її користь.

Обвинувачена ОСОБА_4 вважала недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин справи, які ним не оспорюються. Цю позицію також висловила прокурор і потерпілий ОСОБА_5 ..

Показання ОСОБА_4 є послідовними, логічними і не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченою змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності її позиції.

Враховуючи той факт, що обвинувачена ОСОБА_4 визнала свою вину у повному обсязі та не заперечує фактичні обставини скоєного кримінального правопорушення, суд дійшов висновку про недоцільність дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

Окрім цього, відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують Європейську конвенцію з прав людини та основоположних свобод, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У своїх рішеннях «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18 січня 1978 року, «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків.

При цьому судом з`ясовано в учасників судового провадження, чи правильно вони розуміють зміст визнаних фактичних обставин, чи не має сумнівів у добровільності їх позиції, та на виконання вимог ч.3 ст.349 КПК України роз`яснено їм, що у такому випадку учасники будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за можливе розглянути кримінальне провадження в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України, обмежившись допитом обвинуваченої та дослідженням матеріалів, які характеризують особу обвинуваченої.

З огляду на те, що кримінальне провадження розглянуто судом в порядку ч.3 ст.349 КПК України, інші докази, здобуті в ході досудового розслідування, під час судового розгляду не досліджувались.

ІІІ. Частина статті закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачена

Таким чином, суд приходить до висновку, що своїми умисними та протиправними діями обвинувачена ОСОБА_4 вчинила кримінальне правопорушення - злочин, передбачений ч. 1 ст. 121 КК України, тобто умисне тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

ІV. Обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання, а також мотиви суду при призначенні покарання

Вивченням відомостей про особу обвинуваченої ОСОБА_4 встановлено, що вона раніше не судима, згідно відомостей КНП ХОР «Обласний наркологічний диспансер» від 08.06.2023 не перебуває на обліку у лікаря нарколога, згідно відомостей КНП «Міський психоневрологічний диспансер № 3» ХМР від 08.06.2023 не перебуває на обліку у лікаря психіатра, має середню освіту, працює швачкою у ФОП « ОСОБА_8 », заміжня, на утриманні має неповнолітню дитину ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , розкаялася у вчиненому.

Верховний Суд України у постанові від 30 жовтня 2018 року у справі № 559/1037/16-к (провадження № 51-3612км18) вказав, що основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім. Щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.66 КК України щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину обвинуваченою ОСОБА_4 визнається судом обставинами, які пом`якшують її покарання.

Обставиною, яка обтяжує покарання відповідно до ч.1 ст.67 КК України, суд визнає вчинення злочину ОСОБА_4 в стані алкогольного сп`яніння.

Вимогами ч. 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Згідно з ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Виходячи з засади співмірності призначене покарання за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують. Без урахування й належної оцінки всіх цих обставин у своїй сукупності обрана міра покарання не може вважатися справедливою.

Згідно з ч.6 ст.368 КПК України, обираючи і застосовуючи норму закону України про кримінальну відповідальність до суспільно небезпечних діянь при ухваленні вироку, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду України та практику Європейського суду з прав людини, яка застосовується як джерело права.

Так, у постанові ВСУ від 01 лютого 2018 року (справа № 634/609/15-к, провадження № 51-658 км17) зазначено, що підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК України), визначенні «інших обставин справи».

Як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і у справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистого надмірного тягаря для особи».

За таких обставин, призначаючи покарання обвинуваченій ОСОБА_4 , суд виходить із положень ст.ст. 50, 65 КК України, враховує принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно зі ст.12 КК України є тяжким злочином, наявність пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин, дані про особу винної, у зв`язку з чим суд вважає можливим призначити обвинуваченій ОСОБА_4 покарання у вигляді позбавлення волі в межах санкції ч.1 ст.121 КК України.

Але, враховуючи щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, суд приходить до висновку про необхідність призначити обвинуваченій ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі із застосуванням ст.75 КК України, оскільки вважає, що її виправлення та перевиховання можливе без ізоляції від суспільства і саме таке покарання, на думку суду, є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нею нових злочинів.

Суд також покладає на обвинувачену ОСОБА_4 обов`язки, передбачені ст.76 КК України, які сприятимуть її виправленню.

V. Інші питання, які вирішуються судом при ухваленні вироку

В ході судового розгляду ОСОБА_4 запобіжний захід не обирався, та підстав для його обрання немає.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлено.

Суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, не призначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації (ч.4 ст.174 КПК України).

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м.Харкова від 09.06.2023 року по справі №642/2970/23 (провадження №1-кс/642/1731/23) накладено арешт на речові докази по справі. У зв`язку з тим, що провадження по даній кримінальній справі закінчується, суд вважає, що відпала потреба в подальшому застосуванні арешту на вищезазначене майно.

Долю речових доказів суд вирішує відповідно до вимог ст. 100 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись вимогами ст. ст. 373, 374, 376, 394 КПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватою у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, та призначити їй покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_4 звільнити від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком на 2 (два) роки, якщо вона протягом іспитового строку не скоїть нового кримінального правопорушення та виконає покладені на неї судом обов`язки.

На підставі ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_4 наступні обов`язки, а саме:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Речові докази у кримінальному провадженні, а саме:

- спортивна кофта синьо-чорного кольору зі слідами речовини бурого кольору, змив РБК з дзеркала в коридорі, змив РБК з ручки двері ванної кімнати, фрагмент ковдри з ванної кімнати зі слідами РБК, два кухонні ножі зі столу кухні з рукоятками чорного кольору, які зберігається в камері схову речових доказів відділення поліції №2 Харківського районного управління поліції №3 ГУНП в Харківській області, після набрання вироком законної сили - знищити.

Арешт майна, накладений ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м.Харкова від 09.06.2023 року по справі №642/2970/23 (провадження №1-кс/642/1731/23) на спортивну кофту синьо-чорного кольору зі слідами речовини бурого кольору, змив РБК з дзеркала в коридорі, змив РБК з ручки двері ванної кімнати, фрагмент ковдри з ванної кімнати зі слідами РБК, два кухонні ножі зі столу кухні з рукоятками чорного кольору- після набрання вироком законної сили - скасувати.

Вирок може бути оскаржений в порядку статті 394 КПК України до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Ленінський районний суд м.Харкова протягом 30 (тридцяти) днів з дня його оголошення.

Судове рішення суду першої інстанції не може бути оскаржене в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.

Вирок суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Роз`яснити обвинуваченому право подати клопотання про помилування, право ознайомитися із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження.

Суддя Наталя ПЕТРОВА