печерський районний суд міста києва
Справа № 757/3285/24-к
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2024 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві клопотання ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 про скасування арешту майна накладеного ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва за № 757/54248/23-к від 27.11.2023, у рамках кримінального провадження № 0001320,

ВСТАНОВИВ:

До Печерського районного суду м. Києва надійшла заява адвоката ОСОБА_5 , який діє в інтересах ОСОБА_6 , про скасування арешту майна в порядку ст. 174 КПК України. Як вбачається із тексту заяви 28 листопада 2023 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_7 , при секретарі ОСОБА_8 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві клопотання слідчого слідчої групи у кримінальному провадженні № 0001320 - старшого слідчого в особливо важливих справах відділу розслідування злочинів у сфері господарської та службової діяльності слідчого управління Головного управління Національної поліції в Київській області майора поліції ОСОБА_9 про арешт майна постановив ухвалу, якою клопотання слідчого задовольнив, а саме, накладено арешт:

- грошові кошти ОСОБА_10 в сумі 11900 гривень,

- банківські картки ОСОБА_10 № НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , НОМЕР_4 ,

- свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу ОСОБА_10 марки KIA Sportage, днз. НОМЕР_5 , серії НОМЕР_6 ;

- автомобіль ОСОБА_10 марки KIA SPORTAGE днз. НОМЕР_7 , VIN та номер кузова автомобіля НОМЕР_8 , з ключем до нього.

Адвокат ОСОБА_11 обґрунтовував необхідність скасування арешту тим, що вона постановлена без урахування інтересів співвласника рухомого майна, а відносно окремого майна не врахованого джерело їх походження та речове право на нього.

Адвокатом подана заява про розгляд справи без його участі та участі власника майна, просив заяву задовільнити відповідно до прохальної частини.

Слідчим заявлено, що Головним слідчим управлінням Національної поліції України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001320 від 17.07.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України.

Досудове розслідування розпочате за матеріалами Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України з яких встановлено, що впродовж 2023 року громадяни України ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та інші особи з числа працівників ТЦК та СП, діючи за попередньою змовою між собою, з корисливих мотивів, здійснюють незаконне переправлення військовозобов`язаних осіб через державний кордон України, попередньо сприяючи їх незаконній відстрочці від призову чи незаконному зняттю з військового обліку. Слідчим також зазначено, що ОСОБА_14 використовувала зазначений автомобіль та інші речі під час здійснення своєї кримінальної протиправної діяльності, тому в розумінні ст. 98 КПК України зазначений автомобіль, банківські картки та документи є речовими доказами.

Слідчий вказує, що метою накладення арешту на вилучене майно є забезпечення збереження речових доказів та конфіскації майна як виду покарання.

Вивчивши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали клопотання та матеріали про арешт майна, слідчий суддя дійшов висновку про наступне.

Приписами статей 131, 132 КПК України передбачено, що арешт майна віднесений до заходів забезпечення кримінального провадження, які вживаються за наявності обґрунтованої підозри щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування відповідного заходу забезпечення.

При цьому, підлягає врахуванню, чи виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи потреби досудового розслідування, а також, чи може бути виконане завдання, для виконання якого сторона обвинувачення звертається з відповідним клопотанням.

Згідно з ч. 1ст. 170 КПК арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

У відповідності з ч. 1 ст. 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Таким чином, розглядаючи клопотання про скасування арешту, слідчий суддя встановлює обґрунтованість/необґрунтованість накладеного арешту та наявність/відсутність підстав для його подальшого застосування.

Згідно ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, продовження заходів забезпечення кримінального провадження, як упродовж досудового розслідування так і судового розгляду, ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для застосування заходу забезпечення кримінального провадження, відповідно зі спливом певного часу орган досудового розслідування має навести додаткові доводи в обґрунтування наявних ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у права особи в тому числі щодо позбавлення або обмеження права власності.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» від 06.11.2008, де вказувалися порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004).

Окрім того, Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

Досудове розслідування розпочате за матеріалами Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України з яких встановлено, що впродовж 2023 року громадянин України ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та інші особи з числа працівників ТЦК та СП, діючи за попередньою змовою між собою, з корисливих мотивів, здійснюють незаконне переправлення військовозобов`язаних осіб через державний кордон України, попередньо сприяючи їх незаконній відстрочці від призову чи незаконному зняттю з військового обліку.

28 листопада 2023 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_7 , при секретарі ОСОБА_8 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві клопотання слідчого слідчої групи у кримінальному провадженні № 0001320 - старшого слідчого в особливо важливих справах відділу розслідування злочинів у сфері господарської та службової діяльності слідчого управління Головного управління Національної поліції в Київській області майора поліції ОСОБА_9 про арешт майна постановив ухвалу, якою клопотання слідчого задовольнив, а саме, накладено арешт:

- грошові кошти ОСОБА_10 в сумі 11900 гривень,

- банківські картки ОСОБА_10 № НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , НОМЕР_4 ,

- свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу ОСОБА_10 марки KIA Sportage, днз. НОМЕР_9 , серії НОМЕР_6 ;

- автомобіль ОСОБА_14 марки KIA SPORTAGE днз. НОМЕР_7 , VIN та номер кузова автомобіля НОМЕР_8 , з ключем до нього.

Пунктом 2 ч. 2.6 Узагальнення судової практики щодо розгляду слідчим суддею клопотань про застосування заходів забезпечення кримінального провадження Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справи від 07.02.2014 р. зазначено:

«Арешт може бути накладено на майно підозрюваного, обвинуваченого, осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

При цьому таке майно може перебувати, як у згаданих осіб так і в інших фізичних або юридичних осіб.

Щодо осіб, які не є підозрюваними (яким у порядку, передбаченому ст. ст. 276-279 КПК, повідомлено про підозру, або яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення), обвинуваченими (особа, обвинувальний акт щодо якої передано до суду в порядку, передбаченому ст. 291 КПК) або особами, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, не може бути прийнято ухвалу про арешт майна».

Згідно з абз. 2 ч. 4 ст. 170 КПК України арешт накладається на майно третьої особи, якщо вона набула його безоплатно або за вищу або нижчу ринкової вартості і знала чи повинна була знати, що таке майно відповідає будь-якій із ознак, зазначених у пунктах 1-4 частини першої статті 96-2 Кримінального кодексу України (підстави застосування спеціальної конфіскації майна).

Таким чином, окрім факту належності майна до предмету злочину, використання його як засобу чи знаряддя вчинення злочину чи одержання внаслідок вчинення злочину та/або встановлення, що воно є доходами від такого майна, для застосування арешту майна орган досудового розслідування повинен був довести, що посадові особи ТОВ «САНТРЕИ?Д АВТО» здобуло майно незаконно.

Натомість, жодних відомостей щодо дослідження цих фактів та доказів, які підтверджують наявності у арештованого майна таких ознак, на даний час не встановлено.

Щодо до такої підстави арешту, як можливої конфіскації транспортних засобів, то за положеннями ч.5 ст.170 КПК України, такий захід кримінально правового характеру застосовується до майна яке належить виключно підозрюваному, обвинуваченому або юридичній особі щодо якої здійснюється кримінальне провадження. Разом з тим, матеріали клопотання свідчать, що судом при вирішенні цього питання не враховано наступне.

Із мотивувальної частини ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 26 липня 2022 року вбачається, що підставами накладення арешту на грошові кошти, які знаходяться на банківських рахунках є забезпечення збереження речових доказів у кримінальному провадження.

Аналізуючи положення кримінально процесуального законодавства з приводу накладення арешту на майно особи, обов`язковою передумовою, яка обґрунтовує необхідність застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, є наявність достатніх доказів, що вказують на вчинення злочину, наявність обґрунтованої підозри, підставу для арешту майна; наслідки арешту для третіх осіб, а також розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, що визначено положенням ч. 2 ст. 173 КПК України. При цьому обов`язок доведення існування зазначеної умови КПК України покладається на орган досудового розслідування.

При цьому, частиною 10 ст. 170 КПК України визначено, що арешт може бути накладено в тому числі на гроші у безготівковій формі, які знаходяться на банківських рахунках.

Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що слід врахувати необхідність забезпечення справедливого балансу між конкуруючими інтересами відповідної особи і суспільства в цілому. Необхідно зважати й на те, що цілі, згадані в цьому положенні можуть мати певне значення при визначені того, чи забезпечено баланс між вимогами відповідних суспільних інтересів і основоположним правом заявника на власність. В обох контекстах держава користується певним полем розсуду при визначені заходів, які необхідно вжити для забезпечення дотримання Конвенції. Рішення «Sargsyan v. Azerbaijan», n.220.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» від 06.11.2008 року, де вказувалися порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

Нормою ст. 41 Конституції України встановлюється непорушність права особи на володіння, користування і розпорядження своєю власністю.

Відповідно до положень ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частини перша, четверта статті 65 СК України).

Як вбачається з поданих письмових доказів, автомобіль марки KIA SPORTAGE днз. НОМЕР_7 , VIN: НОМЕР_8 , був придбаний подружжям в період браку, а відтак, Заявник - ОСОБА_15 має право ? власності на вказаний транспортний засіб, більш того, він не отримував, ані підозри, ані іншого процесуального документу, який свідчив би, що відносно нього здійснюється досудове розслідування.

Арешт вилучених коштів за місцем іх спільного проживання з ОСОБА_16 , оскільки вказані кошти не мають ознак таких, які здобуті злочинним шляхом. Вказані грошові кошти були передані за договором позики укладеного між ОСОБА_17 та ОСОБА_18 09.11.2023 року на загальну суму 620 євро та 1150 доларів США із кінцевим строком повернення 09.05.2024 року.

Вказані кошти планувалися для погашення вартості робіт за ремонт автомобіля VOLKSWAGEN LT 35 днз. НОМЕР_10 , VIN: НОМЕР_11 (калькуляція попередніх робіт надається).

Керуючись статтями 2, 7, 9, 131-132, 170, 172, 173, 174, 309, 372, 376, 532 Кримінального процесуального кодексу України, слідчий суддя,

УХВАЛИВ:

Клопотання ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 про скасування арешту майна накладеного ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва за № 757/54248/23-к від 27.11.2023, у рамках кримінального провадження № 0001320- задовольнити.

Скасувати арешт наступного майна - автомобіль марки KIA SPORTAGE днз. НОМЕР_7 , VIN: НОМЕР_8 , грошові кошти вилучені під час слідчих дій 16.11.2023 року в рамках кримінального провадження № 0001320

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1