Номер провадження: 11-кп/813/2058/23
Справа № 946/3669/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.09.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря с/з ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 на ухвалу Ренійського районного суду Одеської області від 03 серпня 2023 року про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 , обвинуваченому у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.332; ч.3 ст.28, ч.4 ст.358 КК України, у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000234 від 26 вересня 2022 року, -

ВСТАНОВИВ:

Зміст оскарженого судового рішення.

Ухвалою Ренійського районного суду Одеської області від 03 серпня 2023 року, продовжений строк тримання під вартою ОСОБА_7 обвинуваченому у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.332; ч.3 ст. 28, ч.4 ст.358 КК України, в ДУ «Ізмаїльський слідчий ізолятор», строком на 60 днів, тобто по 01 жовтня 2023 року включно, з можливістю звільнення під заставу в розмірі 1 637 240 (один мільйон шістсот тридцять сім тисяч двісті сорок) грн., з покладенням обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

Не погодившись із зазначеною ухвалою, захисник ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій просила змінити оскаржену ухвалу в частині визначення розміру застави, визначивши розмір - 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Доводи апеляційної скарги обґрунтувала тим, що визначений розмір застави є непомірним для обвинуваченого.

Захисник вважає, що відсутні докази наявності таких ризиків, як б створювали виключність випадку застосування до ОСОБА_7 розміру застави, який в 8 раз перевищує заставу за тяжкий злочин.

Захисник просила врахувати, що ОСОБА_7 раніше не судимий, має постійне місце проживання та міцні соціальні зв`язки, на його утриманні перебуває троє малолітніх дітей.

Позиції учасників апеляційного провадження

Захисник ОСОБА_6 та прокурор ОСОБА_8 в судове засідання не з`явилися, із заявами та клопотаннями про відкладення апеляційного розгляду не зверталися.

Відповідно до ч.4 ст.422-1 КПК України, розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

За таких обставин, апеляційний суд вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 без участі сторін кримінального провадження.

Дослідивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи викладені в апеляційній скарзі захисника, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Мотиви апеляційного суду

Частиною 1 ст.404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ч.1 ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Абзацом 2 ч.2 ст.392 КПК України передбачено, що ухвали суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, підлягають апеляційному оскарженню в порядку, передбаченому цим Кодексом.

З матеріалів провадження убачається, що Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області проводиться судовий розгляд кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 00000234 від 26 вересня 2022 року, за обвинуваченням ОСОБА_7 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст.332; ч.3 ст.28, ч.4 ст.358 КК України.

Відповідно до положень ст.331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Абзацом 2 ч.3 ст.407 КПК України передбачено, що постановляючи ухвалу за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, апеляційний суд вирішує питання щодо запобіжного заходу в порядку, передбаченому главою 18 розділу II цього Кодексу.

Відповідно до ч.3 ст.199 КПК України, клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у ст.184 цього Кодексу, повинно містити: 1) виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; 2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Згідно з ч.3 ст.404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Виходячи з положень п.24) ч.1 ст.3 КПК України судове провадження - це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами, тобто рішення суду першої інстанції, ухвалене до ухвалення судових рішень, передбачених ч.1 ст.392 КПК України не входять до вказаного переліку, та не передбачають витребування матеріалів провадження.

Також, зважаючи на те, що приписами ст.23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дають підстави суду апеляційної інстанції робити висновки щодо наявності, або відсутності підстав щодо продовження обвинуваченому запобіжного заходу.

Такі обставини досліджуються безпосередньо судом першої інстанції під час судового провадження та з огляду на перевірені в порядку статтями 89, 94 КПК України докази, які на момент застосування (в тому числі, продовження дії запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст.331 КПК України.

Тобто, апеляційний суд позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення по суті, оскільки, окрім як дослідивши обвинувальний акт, оскаржену ухвалу суду першої інстанції про продовження застосування запобіжного заходу та копії журналу судових засідань, не має законних на те підстав для дослідження будь-яких інших доказів.

Окрім того, відповідно до п.13) ч.1 ст.3 КПК України, обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом, а тому питання обґрунтованості підозри на даній стадії не є предметом розгляду апеляційного суду, в тому числі з огляду на те, що ОСОБА_7 вже пред`явлене обвинувачення, яке є твердженням про вчинення особою інкримінованого злочину, а не обґрунтованим припущенням, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення, що мало місце коли остання перебувала у процесуальному статусі підозрюваного.

За таких обставин апеляційний суд не переглядає обґрунтованість обвинувачення ОСОБА_7 за ч.3 ст.332, ч.3 ст.28, ч.4 ст.358 КК України.

Оскарженою ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 03 серпня 2023 року ОСОБА_7 був продовжений строк тримання під вартою до 01 жовтня 2023 року.

Підставою для продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 стало те, що у даному кримінальному провадженні продовжують існувати ризики, передбачені пунктами 1), 3) та 5) ч.1 ст.177 КПК України.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Так, на теперішній час у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №00000234 не були здійсненні всі дії, що передбачені процедурою судового розгляду для повного, об`єктивного та всебічного дослідження всіх обставин справи, зокрема суд має допитати свідків та безпосередньо дослідити всі докази, які містяться в матеріалах кримінального провадження.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Злочин, передбачений ч.3 ст.332 КК України, який, в тому числі, інкримінується обвинуваченому ОСОБА_7 , відповідно до ст.12 КК України, відноситься до категорії тяжких, оскільки за його вчинення передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до дев`яти років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років з конфіскацією майна.

Враховуючи тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_7 у разі доведеності його вини, апеляційний суд вважає, що ризик того, що обвинувачений може переховуватись від суду є обґрунтованим та продовжує існувати.

Існування вказаного ризику підтверджується і тим, що обвинувачений ОСОБА_7 офіційно не працевлаштований, не має легальних джерел доходу, єдиним джерелом його доходу є діяльність, пов`язана з незаконним переправленням осіб через державний кордон України. При цьому ОСОБА_7 є батьком трьох неповнолітніх дітей, що надає йому право безперешкодно перетинати державний кордон України.

Крім того, апеляційний суд погоджується з наявністю ризику, передбаченого п.3) ч.1 ст.177 КПК України, а саме, що перебуваючи на свободі ОСОБА_7 матиме можливість здійснювати вплив на інших обвинувачених у даному кримінальному провадженні, які надають викривальні покази відносно нього, як керівника організованої злочинної групи.

Крім того, продовжує існувати ризик передбачений п.5) ч.1 ст.177 КПК України, а саме те, що перебуваючи на свободі ОСОБА_7 може продовжити свою злочину діяльність пов`язану з незаконним переправлення осіб призовного віку через державний кордон України.

Про існування вказаного ризику свідчить і те, що на розгляді в Малиновському районному суді м. Одеси на стадії судового розгляду знаходяться два інших кримінальних провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч.3. ст.332 та ч.2 ст.345 КК України.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченого кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Оцінюючи викладені обставини в їх сукупності апеляційний суд дійшов висновку про те, що на даному етапі судового розгляду лише винятковий запобіжний захід у тримання під вартою є необхідним для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого ОСОБА_7 , дозволить під час судового розгляду контролювати його місце перебування та запобігти ризикам, передбаченим пунктами 1), 3) та 5) ч.1 ст.177 КПК України, які на теперішній час реально продовжують існувати.

Апеляційний суд визнає необґрунтованими доводи сторони захисту про те, що суд першої інстанції, продовжуючи обвинуваченому ОСОБА_7 винятковий запобіжний захід у виді тримання під вартою, визначив альтернативний запобіжний захід у виді застави, розмір якої є непомірним для обвинуваченого.

Так, ч.3 ст.183 КПК України передбачено, що слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що положення КПК та практика ЄСПЛ орієнтують на такі критерії, які слід врахувати при визначені розміру застави: обставини кримінального правопорушення; особливий характер справи; майновий стан підозрюваного; його сімейний стан, у тому числі матеріальне становище близьких осіб; масштаб його фінансових операцій; даних про особу підозрюваного; встановлені ризики, передбачених статтею 177 КПК; «професійне середовище» підозрюваного; помірність обраного розміру застави та можливість її виконання, а також за певних обставин шкода, завдана кримінальним правопорушенням тощо.

Так, позиція Європейського суду стосовно питання обрання національними судами запобіжного заходу у вигляді застави та призначення її розміру, цілковито прослідковується в рішенні Суду у справі «Мангурас проти Іспанії» (Mangouras v. Spain) від 28 вересня 2010 року. У цій справі, Суд, посилаючись на пункт 3 статті 5 Конвенції, підтвердив, що внесення застави може вимагатися лише за наявності законних підстав для затримання особи, а також те, що уповноважені органи влади повинні приділити визначенню суми застави стільки ж уваги, скільки і вирішенню питання про необхідність подальшого тримання обвинуваченого під вартою. Більше того, якщо навіть сума застави визначається виходячи із характеристики особи обвинуваченого та його матеріального становища, за певних обставин є обґрунтованим врахування також і суми збитків, у заподіянні яких ця особа обвинувачується.

Таким чином, з одного боку, розмір застави повинен бути таким, щоб загроза її втрати утримувала б підозрюваного від намірів та спроб порушити покладені на нього обов`язки, а з іншого не має бути таким, щоб через очевидну неможливість виконання умов цього запобіжного заходу це фактично призвело б до подальшого його ув`язнення, яке в останньому випадку перетворилося б на безальтернативне.

Разом з тим відповідно до п.2) ч.5 ст.182 КПК України максимальний розмір застави для особи, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, передбаченого ч.3 ст.332 КК України, може бути визначений в сумі від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Положення ч.5 ст.182 КПК України регламентують те, що у виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.

Апеляційний суд зазначає, що на теперішній час ОСОБА_7 притягається до кримінальної відповідальності за вчинення аналогічного злочину, передбаченого ч.3 ст.332 КПК України. Обвинувачений акт відносно ОСОБА_7 17 жовтня 2022 року був скерований на розгляд до Малиновського районного суду м. Одеси.

У цьому кримінальному провадженні до ОСОБА_7 був застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою із можливістю внесення застави в сумі 545 820 грн.

Застава у визначеному розмірі була внесена за ОСОБА_7 та він був звільнений з під варти. Проте належних висновків для себе не зробив та продовжив злочину діяльність, пов`язану з незаконним переправленням осіб через державний кордон України з використанням завідомо підроблених документів. При цьому, саме ОСОБА_7 обвинувачується в тому, що він є організатором вказаної злочинної схеми.

Крім того, обвинувачений неодноразово порушував покладенні на нього процесуальні обов`язки у цьому кримінальному провадженні та 8 разів перетинав державний кордон України без відповідного дозволу слідчого, прокурора та суду.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції з урахуванням положень ч.5 ст.182 КПК України, особи обвинуваченого, обставин злочинів, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_7 , обґрунтовано залишив без змін раніше визначену заставу в розмірі 1 637 240 гривень, оскільки саме такий розмір застави, у разі його внесення, буде достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним покладених на нього обов`язків, зможе забезпечити його належну процесуальну поведінку та запобігти встановленим ризикам.

За таких обставин, доводи захисника ОСОБА_6 про наявність підстав для зменшення розміру застави, є необґрунтованими, оскільки визначений розмір застави є необхідним для забезпечення наявних ризиків.

Частиною 3 ст.407 КПК України встановлено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу слідчого судді суд апеляційної інстанції має право:

1) залишити ухвалу без змін;

2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 , у зв`язку з чим вважає за необхідне залишити її без задоволення, а оскаржену ухвалу суду - без змін.

Керуючись статтями 177, 178, 183, 194, 197, 199, 376, 404, 405, 406, 407, 419, 422-1, 532 КПК, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Ухвалу Ренійського районного суду Одеської області від 03 серпня 2023 року, якою продовжений строк тримання під вартою ОСОБА_7 , обвинуваченому у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.332; ч.3 ст. 28, ч.4 ст.358 КК України, в ДУ «Ізмаїльський слідчий ізолятор», строком на 60 днів, тобто по 01 жовтня 2023 року включно, з визначення розміру застави, - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4