ОБОЛОНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11.12.2023 місто Київ

Оболонський районний суд міста Києва у складі:

головуючий суддя ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

проводячи відкрите підготовче судове засідання на підставі обвинувального акта у кримінальному провадженні №0000518 від 13.04.2023 за обвинуваченням:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Олександрівка, Дніпровського району, Дніпропетровської області, зареєстрованого у цьому ж населеному пункті ( АДРЕСА_1 , військовослужбовця призваного по мобілізації (солдата ВЧ НОМЕР_1 НГ України), раніше несудимого,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України,

за участю учасників судового провадження:

прокурор ОСОБА_4 ,

обвинувачений ОСОБА_5 ,

захисник ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и в:

01.11.2023 до Оболонського районного суду міста Києва надійшов обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 307 КК України.

У підготовчому судовому засіданні прокурор вважала за можливе призначити судовий розгляд на підставі вищевказаного обвинувального акта за обвинуваченням ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 307 КК України, перешкод для цього не вбачала, зазначила про його відповідність вимогам ст. 291 КПК України, про відсутність підстав, передбачених пунктами 4-8, 10 ч. 1 та/або ч. 2 ст. 284 цього Кодексу, для закриття кримінального провадження, а тому просила призначити судовий розгляд, оскільки на переконання прокурора наявні всі підстави для призначення судового розгляду.

Захисник ОСОБА_6 та обвинувачений ОСОБА_5 , кожен окремо, не заперечували проти призначення обвинувального акта.

Заслухавши позиції учасників судового провадження, дослідивши матеріали судового провадження, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 2 КПК України завданням кримінального провадження є повне та неупереджене розслідування і судовий розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до кримінальної відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

За змістом п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст. 110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним документом, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим ст. 291 цього Кодексу, яка, в свою чергу, містить вичерпний перелік відомостей, які повинен містити обвинувальний акт і вони є обов`язковими для їх виконання слідчим і прокурором.

Згідно з положеннями п. (а) ч. 3 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, ратифікованої Верховною Радою України 17.07.1997, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, має право бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причину обвинувачення проти нього.

Обвинувачення повинно бути конкретним, обвинувачена особа, реалізує своє право на захист від пред`явленого їй конкретного обвинувачення (відомості про час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення).

За практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) обвинуваченням визнається офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про наявність припущення про вчинення особою кримінально караного правопорушення й при цьому стосується змісту, а не формального поняття обвинувачення, оскільки в контексті положень ст. 6 Конвенції ЄСПЛ покликаний убачати, що приховано за зовнішньою стороною справи, та досліджувати реалії розглядуваної справи (рішення у справі «Девеєр проти Бельгії» від 27.02.1980).

Водночас, згідно з вимогами ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні, разом з іншими, підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

У кримінальних провадженнях щодо незаконного виробництва, виготовлення, придбання, зберігання, перевезення, пересилання чи збуту наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів підлягають також обов`язковому з`ясуванню, серед іншого, такі обставини: - де, коли і за яких обставин вчинено злочин, пов`язаний з наркотиками; - ким вчинено злочин, чи притягалась раніше ця особа до кримінальної (адміністративної) відповідальності за аналогічні діяння; - злочин вчинено однією особою чи групою осіб, функції кожного (хто займався вирощуванням, збутом, заготівлею і т.п.); - предмет злочину (вид, назва, властивості наркотичного засобу, психотропної речовини, їх аналога, а також належності рослини до культур, які містять наркотичні засоби); - точні кількісні параметри предмета злочину, що має суттєве значення для правильної кваліфікації злочинів у кримінальних провадженнях указаної категорії, з урахуванням Таблиці розмірів, що в свою чергу узгоджено з таблицями (та їх списками) наркотичних засобів, психотропних речовин, їхніх аналогів і прекурсорів.

Положення ч. 1 ст. 337 цього Кодексу на меті забезпечити особі можливість знати точний обсяг висунутого обвинувачення, від якого вона повинна захищатися (включаючи як фактичні обставини, які прокурор вважає встановленими та які повинні бути предметом доказування в суді, так і відповідну правову кваліфікацію).

Таким чином, на підставі системного аналізу і тлумачення положень КПК України щодо судового провадження, здійснюваного судом першої інстанції, завданням суду першої інстанції є оцінка доказів, зібраних слідчим і викладених слідчим чи прокурором в обвинувальному акті, на підставі якої суд вирішує питання про те, чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа, чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону про кримінальну відповідальність він передбачений, та чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення (пункти 1-3 ч. 1 ст. 368 КПК України).

Статтею 291 КПК України визначено обов`язкові вимоги до змісту та форми обвинувального акта і реєстру матеріалів досудового розслідування. Пункт 5 ч. 2 вказаної статті КПК України передбачає, що обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частину статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення, тобто викладення фактичних обставин кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення, що законодавцем віддано на розсуд прокурора.

Тобто, положення ст. 291 КПК України вимагає обов`язкового відображення в обвинувальному акті трьох складників:

1) фактичних обставин кримінального правопорушення;

2) правової кваліфікації (в теорії кримінального процесу використовується назва «формула обвинувачення»);

3) формулювання обвинувачення.

Системний аналіз норм кримінального та кримінального процесуального законів України регламентують, що виклад фактичних обставин справи - це формулювання фактичного складу діяння, тобто конкретний опис поведінки особи й інших юридичних фактів, які встановлено (процесуально доведено) та мають кримінально-правове значення й у системному поєднанні утворюють фактичний склад злочину. Водночас, таке формулювання не повинно містити абстрактних юридичних формулювань, безпосередньо вжитих у кримінальному законі, оскільки це буде не виклад фактичного складу злочину, а юридичне формулювання обвинувачення.

Вказане кореспондується з висновками касаційного суду щодо застосування норми права, передбаченої п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, у її взаємному поєднанні з положеннями статей 21, 42, 110, 314, 412 цього Кодексу.

Так, у пункті 2 постанови Верховного Суду України від 24.11.2016 у справі №5-328кс16 зазначено таке: «При цьому в доктрині кримінального процесу під формулюванням обвинувачення розуміється короткий виклад тексту диспозиції кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується особі, фабула обвинувачення виступає фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому».

У постанові Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №273/1053/17 (провадження №51-8914км18) містяться наступні роз`яснення: «При цьому відповідно до ч. 1 ст. 337 КПК судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею… Кримінальний процесуальний закон не надає повноважень суду до ухвалення вироку чи іншого рішення по суті справи перевіряти правильність визначення прокурором обсягу обвинувачення, зобов`язувати його змінювати цей обсяг, у тому числі й у сторону збільшення, повертати за наслідком підготовчого судового засідання обвинувальний акт у зв`язку з неправильною кваліфікацією дій обвинуваченого тощо. Визначення обсягу обвинувачення при направленні обвинувального акта до суду належить виключно до повноважень прокурора».

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.

Тобто, підготовче судове провадження на підставі обвинувального акта у кримінальному провадженні є обов`язковою, самостійною стадією кримінального провадження в суді першої інстанції, основною метою проведення якого є визначення судом можливості на законних підставах призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акта. На стадії підготовчого провадження суд може повернути прокурору обвинувальний акт виключно з підстав його невідповідності вимогам статті 291 КПК, що суттєво перешкоджають призначенню судового розгляду.

Так, не вирішуючи питання про відповідність викладеного обвинувачення фактичним обставинам справи, про їх узгодженість із формулюванням обвинувачення та правовою кваліфікацією кримінального правопорушення, про наявність чи відсутність тих чи інших відомостей, що не можуть бути предметом підготовчого провадження, оскільки на цій стадії суд позбавлений можливості досліджувати докази, які можуть бути досліджені лише під час судового розгляду, так само, не вирішуючи питання конкретності та доведеності обвинувачення, які досліджуються під час судового розгляду та оцінюються судом в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення за наслідками судового провадження і не можуть бути оцінені під час підготовчого провадження, суд приходить до наступного висновку.

З матеріалів судової справи вбачається, що 01.11.2023 до провадження суду надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000518 від 13.04.2023 за обвинуваченням ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 307 КК України, складений 30.10.2023 слідчим Третього слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, ОСОБА_7 та цього ж дня затверджений прокурором Київської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону ОСОБА_8 , на 8-ми аркушах, копія реєстру матеріалів досудового розслідування на 17-ти аркушах та копії розписок сторони захисту на одному аркуші.

Зі змісту обвинувального акта вбачається, що відповідно до фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правової кваліфікації дій («формули обвинувачення») та формулювання обвинувачення дії ОСОБА_5 кваліфіковано за ч. 2 ст. 307 КК України, як «незаконне придбання та зберігання з метою збуту психотропної речовини, обіг якої обмежено».

Вирішуючи питання відповідності обвинувального акта положенням КПК України, суд приходить до висновку, що процесуальне рішення сторони обвинувачення не відповідає вимогам п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, оскільки викладені в обвинувальному акті відомості про час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення у кримінальному провадженні даної категорії, які підлягають обов`язковому з`ясуванню з урахуванням диспозиції інкримінованої статті, у своїй сукупності не дають суду можливість повного уявлення стосовно кожного з елементів складу кримінального правопорушення та можливість зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою, а також не дають можливість суду відповідно до положень ст. 348 КПК України - роз`яснити суть пред`явленого обвинувачення, так як містять неіснуючі та абстрактні юридичні формулювання, що свідчить про неконкретність обвинувачення та об`єктивно позбавляє суд можливості призначити судовий розгляд на підставі цього обвинувального акта та, розглянувши кримінальне провадження, вирішити обвинувачення по суті й ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення відповідно до вимог закону.

Так, сторона обвинувачення після викладу фактичних обставин кримінального правопорушення, його правової кваліфікації, формулюючи обвинувачення ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 307 КК України при визначенні обсягу обвинувачення, допустила істотні суперечності.

Відповідно до формулювання обвинувачення, ОСОБА_5 «підозрюється» в тому, що він «за встановлених під час досудового розслідування обставин, але не пізніше 04.06.2023» умисно з корисливих мотивів «неодноразово» придбавав у ОСОБА_9 психотропну речовину, обіг якої обмежено, - метамфетамін з метою збуту шляхом незаконного пересилання ОСОБА_9 з відділення НОВОЇ ПОШТИ у м. Дніпро до іншого відділення НОВОЇ ПОШТИ, під час якого ОСОБА_9 зазначав ім`я відправника - « ОСОБА_10 » та ім`я отримувача - ОСОБА_5 , а саме:

- 10.07.2023 о 20:55 у відділенні №100 ТОВ «НОВА ПОШТА» (без зазначення точного місця знаходження) ОСОБА_11 отримав наркотичну речовину, загальною масою не більше 4 г;

- 10.08.2023 о 14:15 у відділенні №180 ТОВ «НОВА ПОШТА» (без зазначення точного місця знаходження) ОСОБА_12 отримав наркотичну речовину, загальною масою не більше 5 г.

Враховуючи, що законодавство про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори, зокрема, Закон України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори» від 15.02.1995 № 60/95-ВР зі змінами та доповненнями, а також інші закони України і прийняті відповідно до них нормативно-правові акти не містять визначення «наркотичної речовини», про яку йдеться у формулюванні обвинувачення, суд приходить до висновку, що викладене обвинувачення не містить конкретно зазначених ознак предмета злочинного посягання (вид, назва наркотичного засобу, психотропної речовини та/або їх аналога), а також про його точні кількісні параметри, що має суттєве значення для правильної кваліфікації злочинів у кримінальних провадженнях за ст. 307 КК України, з урахуванням Таблиці розмірів, що в свою чергу узгоджено з таблицями (та їх списками) наркотичних засобів, психотропних речовин, їхніх аналогів і прекурсорів, оскільки зазначення «наркотична речовина, загальною масою не більше 4 г» та «наркотична речовина, загальною масою не більше 5 г» свідчить про неконкретність обвинувачення.

Слід зазначити й про суперечність вказаних стороною обвинувачення в обвинувальному акті інкримінованих часових проміжків. Так, вказівка сторони обвинувачення при формулюванні обвинувачення на те, що ОСОБА_5 «підозрюється» в тому, що він «за встановлених під час досудового розслідування обставин, але не пізніше 04.06.2023» умисно з корисливих мотивів «неодноразово» придбавав у ОСОБА_9 наркотики з метою збуту суперечить інкримінованому часовому проміжку вчинення злочину - 10.07.2023 та 10.08.2023.

Крім того, відповідно до усталеної судової практики, під незаконним придбанням наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів чи прекурсорів слід розуміти їх купівлю, обмін на інші товари або речі, прийняття як плати за виконану роботу чи надані послуги, позики, подарунка або сплати боргу, привласнення знайденого тощо. Отже, придбання зазначених предметів може бути як оплатним, так і безоплатним. Придбання є закінченим злочином з моменту фактичного отримання наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів.

Під незаконним зберіганням слід розуміти будь-які умисні дії, пов`язані з фактичним незаконним перебуванням наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів чи прекурсорів у володінні особи (вона може тримати їх при собі, у будь-якому приміщенні, сховищі або в іншому місці). Відповідальність за незаконне зберігання наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів чи прекурсорів настає незалежно від його тривалості. Зберігання наркотиків вважається закінченим злочином з моменту, коли такі засоби фактично почали перебувати у володінні особи з метою збуту та/або без такої.

Водночас, як виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, так і формулювання обвинувачення ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 307 КК України, взагалі не містить викладу вказаних вище обставин, пов`язаних із фактичним незаконним придбанням та незаконним перебуванням наркотичних засобів та/або психотропних речовин, їх аналогів чи прекурсорів у володінні саме ОСОБА_5 .

Враховуючи те, що за правилами ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, а також те, що виклад фактичних обставин кримінального правопорушення та правова кваліфікація дій особи не є формулюванням обвинувачення в розумінні положень ст. 3 КПК України, внаслідок чого виявлені недоліки обвинувального акта суд вважає істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, що перешкоджає подальшому судовому провадженню.

Крім того, встановлено судом й наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ч. 2 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ч. 1 ст. 11 Загальної декларації прав людини кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

У національному законодавстві презумпцію невинуватості як один з основоположних конституційних принципів судочинства відображено в ч. 1 ст. 62 Конституції України та ч. 1 ст. 17 КПК України.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини презумпція невинуватості вважається порушеною, якщо судове рішення відображає думку про винуватість особи у скоєнні злочину до того, як її вину буде доведено відповідно до закону. При цьому навіть за відсутності офіційних висновків достатньо деякого припущення, що суд розглядає особу як винувату (рішення ЄСПЛ у справах «Мінеллі проти Швейцарії» від 25.03.1983; «Нераттіні проти Греції» від 18.12.2008; «Діду проти Румунії» від 14.04.2009). Попереднє висловлення судом такої думки неминуче порушує презумпцію невинуватості (рішення у справах «Нестак проти Словаччини» від 27.02.2007; «Гарицкі проти Польщі» від 06.02.2007).

Неприпустимість зазначення у формулюванні підозри та/або обвинувачення осіб, яким не пред`явлено підозри та/або обвинувачення узгоджується із усталеною практикою ЄСПЛ, у висновках якого відображений принцип, який забороняє формування передчасної позиції суду, яка б відображала думку про те, що особа, обвинувачена у вчиненні злочину, є винуватою ще до того, коли її вина буде доведена відповідно до закону. Зокрема у рішенні у справі «Хужін та інші проти Росії» від 23.10.2008 ЄСПЛ зазначив, що положення ч. 2 ст. 6 Конвенції (презумпція невинуватості) спрямоване на те, щоб убезпечити обвинувачену особу від порушень її права на справедливий суд упередженими твердженнями, що тісно пов`язані з розглядом її справи в суді.

Разом із тим, як зазначено вище, формулювання обвинувачення ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 307 КК України містить посилання на анкетні дані конкретних громадян ОСОБА_9 (відправник), ОСОБА_11 (фактичний отримувач відправлення 10.07.2023) та ОСОБА_12 (фактичний отримувач відправлення 10.08.2023).

Відповідно до реєстру матеріалів досудового розслідування, 10.08.2023 ОСОБА_12 був затриманий у рамках цього кримінального провадження, цього ж дня останнього було допитано в якості свідка та підозрюваного, після чого затриманого було звільнено відповідно до постанови слідчого від 10.08.2023.

Однак, реєстр матеріалів досудового розслідування не містить відомостей про проведення будь-яких інших слідчих та/або процесуальних дій стосовно ОСОБА_12 , так і обвинувальний акт не містить вказівки на прийняття будь-якого процесуального рішення в рамках цього кримінального провадження стосовно останнього (до прикладу, постанова про виділення та/або про закриття та/або обвинувальний вирок суду, який набрав законної сили).

Стосовно громадян ОСОБА_9 та ОСОБА_11 , про яких йдеться у формулюванні обвинувачення в рамках цього кримінального провадження, то як реєстр реєстр матеріалів досудового розслідування не містить відомостей про проведення будь-яких слідчих та/або процесуальних дій стосовно цих осіб, так і обвинувальний акт не містить вказівки на прийняття будь-якого процесуального рішення в рамках цього кримінального провадження стосовно них (до прикладу, постанова про виділення та/або про закриття та/або обвинувальний вирок суду, який набрав законної сили).

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що вказівка в обвинувальному акті на анкетні дані громадян ОСОБА_9 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 в рамках цього кримінального провадження є грубим порушенням загальних засад кримінального провадження, передбачених ст. 7 КПК України, зокрема, верховенства права й законності, а також презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, оскільки входить у колізію з нормами КПК України щодо вільної оцінки доказів за наслідками судового розгляду, так як зазначення стороною обвинувачення при формулюванні обвинувачення стосовно ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 307 КК України та викладенні обставин вчинення злочину, які вважаються встановленими, про анкетні дані інших конкретних осіб, а саме: ОСОБА_9 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які не є обвинуваченими в цьому провадженні та позбавлені права на особисту присутність при розгляді цього кримінального провадження, свідчить про порушення права цих осіб на захист.

Таким чином, суд приходить до висновку, що обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000518 від 13.04.2023 за обвинуваченням ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 307 КК України невідповідає вимогам ст. 291 КПК України, а відтак підлягає поверненню прокурору з відповідними додатками.

Керуючись статтями 2, 7, 17, 291, 314-316, 372, 532 КПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000518 від 13.04.2023 за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ч. 2 ст. 307 КК України повернути прокурору Київської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони центрального регіону, який направив обвинувальний акт до суду, для усунення недоліків та приведення його у відповідність до вимог КПК України впродовж розумного строку, який буде об`єктивно достатнім для усунення цих недоліків.

Ухвала може бути оскаржена протягом 7 (семи) днів з моменту її проголошення.

Суддя ОСОБА_1