ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 542/1701/22 Номер провадження 11-кп/814/2256/23Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2023 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

Головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря

судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

представник

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Полтава матеріали кримінального провадження за 0000202 від 04.10.2022 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Новосанжарського районного суду Полтавської області від 16.06.2023 відносно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Крута Балка, Новосанжарського району Полтавської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, освіта середня, не працюючого, офіційно не одруженого, не судимого,

В С Т А Н О В И Л А :

Цим вироком ОСОБА_8 засуджено за ч.1 ст.115 КК України на 10 років позбавлення волі.

Відповідно до ст.100 КПК України вирішено долю речових доказів та судових витрат.

За вироком суду 03.10.2022 приблизно о 20:00 год ОСОБА_8 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, прибув до місця мешкання ОСОБА_9 иа ОСОБА_10 за адресою: АДРЕСА_2 з метою пошуку своєї співмешканки ОСОБА_11 , яка була там відсутня та почав гучно стукати в двері та вікна будинку, висловлюючи при цьому погрози вбивством мешканцям будинку. Почувши погрози ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , взявши з собою для захисту кухонний ніж, відчинив двері та до будинку зайшов ОСОБА_8 .

У подальшому, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, між ОСОБА_8 та ., ОСОБА_9 розпочався конфлікт, який переріс у бійку, під час якої ОСОБА_8 , відібрав з рук ОСОБА_9 ніж, та умисно наніс клинком ножа два удари у ліву та праву передню частини грудної клітини останнього. Після цього його дії зупинила ОСОБА_10 .

У зв`язку з отриманими тілесними ушкодженнями у вигляді ножових поранень, ОСОБА_9 був доставлений до КНП «Полтавська ЦКРЛ», де ІНФОРМАЦІЯ_2 помер.

У поданій апеляційній скарзі захисник просить змінити вирок суду та кваліфікувати дії ОСОБА_8 за ст.118 КК України, призначивши відповідне покарання із застосуванням ст.75 КК України.

Необхідність такої кваліфікації дій ОСОБА_8 захисник мотивує тим, що надана неправильна оцінка дій ОСОБА_8 , обвинувачений неодноразово бував вдома у загиблого та в день вчинення злочину прийшов до потерпілого без заготовлених для вбивства засобів, захищався від неправомірних дій потерпілого, заподіявши йому смерть, перевищивши межі необхідної оборони, що підтверджується записами бодікамер патрульних поліцейських, які прибули на місце події, тілесними ушкодженнями та порізами одягу обвинуваченого ОСОБА_8 та іншими зібраними у кримінальному провадженні доказами.

Також зазначає про ряд порушень КПК України, допущених під час досудового слідства.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників судового провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження в межах поданої апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно зі ст. 370 КПК України вирок суду має бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, відповідати вимогам, зазначеним у статті 374 КПК України При цьому відповідно до вимог ст. 94 КПК України суд оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення. Згідно ст.84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, експерті висновки.

Колегія суддів відкидає апеляційні твердження захисника про вчинення вбивства при перевищенні меж необхідної оборони, та вважає, що такі твердження сторони захисту спростовуються матеріалами кримінального провадження та виходить з наступного.

Правовими підставами регламентуючими право особи на самозахист від протиправних посягань є ч. 3 ст. 27 Конституції України, за якою кожен має право захищати своє життя і здоров`я від протиправних посягань, а також ч. 1 ст. 36 КК України за якою під необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Правові рекомендації з цього питання, викладені і в п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 1 «Про судову практику у справах про необхідну оборону». За ними суду слід мати на увазі, що стан необхідної оборони виникає не лише в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, а й у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну. При розгляді справ даної категорії суди повинні з`ясовувати, чи мала особа, яка захищалася, реальну можливість ефективно відбити суспільно небезпечне посягання іншими засобами із заподіянням нападникові шкоди, необхідної і достатньої в конкретній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання.

За ч. 3 ст. 36 КК України перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту. Перевищення меж необхідної оборони тягне кримінальну відповідальність лише у випадках, спеціально передбачених ст. 118, 124 КК України. На відміну від умисного вбивства, відповідальність за вчинення якого передбачена ст. 115 ч. 1 КК, обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони злочину, передбаченого ст. 118 КК, є мотив діяння, а саме: захист винної особи її охоронюваних законом прав та інтересів від суспільно небезпечного посягання, відповідальність за яке настає лише у випадку перевищення особою, яка захищається, меж необхідної оборони.

Умисне вбивство з об`єктивної сторони характеризується діянням у вигляді посягання на життя іншої людини, наслідком у вигляді смерті людини та причинним зв`язком між вказаними діянням та наслідком, а з суб`єктивної сторони умисною формою вини (прямим або непрямим умислом), коли винний усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки у вигляді смерті іншої людини і бажає або свідомо припускає її настання. Отже, визначаючи форму вини та спрямованість умислу винної особи, якою характеризується позбавлення життя потерпілого, необхідно виходити з обставин, встановлених під час кримінального провадження, зокрема: характеру дій обвинуваченого, внаслідок яких потерпілого позбавлено життя; обстановки, яка передувала вчиненню злочину, знаряддя злочину; локалізації тілесних ушкоджень; поведінки обвинуваченого стосовно потерпілого до та після вчинення злочину. Визначальним у таких випадках є встановлення судом мети, мотиву дій винної особи та її суб`єктивного ставлення до наслідків своїх дії.

Правовий аналіз мотивації дій особи при розмежуванні злочинів, пов`язаних з умисним позбавленням життя особи, визначальності наміру особи при кваліфікації стану необхідної оборони та перевищення її меж було наведено Касаційним кримінальним судом Верховного Суду в постановах від 04.07.18 року по справі № 628/4025/13-к, від 25.07.18 р. № 211/2852/16-к. Виходячи з наведеної судової практики особливістю злочину, вчиненого з перевищенням меж необхідної оборони є специфіка його мотиву, прагнення захистити інтереси особи, держави, суспільні інтереси, життя, здоров`я, права того, хто обороняється чи іншої особи від суспільно небезпечного посягання. Намір захистити особисті чи суспільні інтереси від злочинного посягання є визначальним мотивом не тільки у разі необхідної оборони, а й при перевищенні її меж. При цьому перевищення меж небхідної оборони не може бути зумовлене наміром розправитися з нападником через учинений ним напад, помсту, страх, тощо. Існування різних мотивів не змінює того, що мотив захисту є основним стимулом, який визначає поведінку особи, яка перевищила межі необхідної оборони. Отже, суд у кожному конкретному випадку, враховуючи обставини справи, повинен здійснити порівняний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання і акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність обраного засобу захисту небезпечності посягання та нагальної необхідності його відвернення у момент такого захисту.

Приймаючи рішення за апеляційними вимогами захисника колегія суддів виходить з того, що обставини захисту від суспільно-небезпечного посягання з боку загиблого ОСОБА_9 , наведені в обвинуваченою як в суді, так в апеляційній скарзі цілком спростовуються зібраними обвинуваченням та дослідженими судом доказами.

Обвинувачений ОСОБА_8 зазначив суду першої інстанції, що 03.10.2022 прийшов до місця проживання загиблого ОСОБА_9 , з яким був знайомий близько року, щоб дізнатися місцезнаходження своєї співмешканки ОСОБА_12 , так як обвинувачений та його співмешканка раніше декілька разів ночували у потерпілого вдома. Відкривши двері до свого житла ОСОБА_9 , який стояв з ножем, запитав обвинуваченого «Що ти хочеш», на що обвинувачений повідомив, що шукає свою співмешканку. Після цього ОСОБА_9 напав на обвинуваченого, наніс поранення, та під час бійки, схопивши за одяг затягнув до свого будинку. Далі, обвинувачений, в процесі бійки, точних обставин якої він не пам`ятає, можливо відібрав ніж у загиблого та наніс удари ножем потерпілому. Місце події не покидав та дочекався поліції.

Свідок ОСОБА_10 під час допиту у суді першої інстанції повідомила, що є співмешканкою загиблого ОСОБА_9 , в день його загибелі була разом із ним вдома. Близько 18-00 до них пришов обвинувачений ОСОБА_13 , почав стукати у двері і кричати «уб`ю, заріжу». Загиблий пішов відкривати двері обвинуваченому, щоб зясувати що сталося. Чи брав загиблий ОСОБА_14 із собою ніж, свідок не бачила. Через невеликий проміжок часу після того як пішов ОСОБА_14 , вона вийшла з кімнати у сіни, де побачила як ОСОБА_14 лежить на підлозі, ОСОБА_8 сидить у нього на животі з ножем у руках та хоче завдати ще один удар.

Свої показання свідок підвередила, під час проведення слідчого експерименту від 24.10.2022, відповідно до протоколу якого, перебуваючи біля домоволодіння за адресою АДРЕСА_2 , громадянка ОСОБА_10 повідомила, що 03.10.2022 вона перебувала вдома разом з ОСОБА_15 , у вечірній час почули стук в двері та вікна, після чого ОСОБА_16 пішов перевірити, хто «гепав» у двері та був відсутній декілька хвилин. Після чого ОСОБА_10 почула гучні звуки, сварку та вийшла до коридору, де побачила, як ОСОБА_16 лежав на підлозі, на спині, а зверху на ньому сидів ОСОБА_13 з ножем в руці. При цьому ОСОБА_16 був в крові. ОСОБА_10 спробувала вихватити ніж з рук ОСОБА_13 , але тільки порізала пальці. Також в ході екперименту ОСОБА_10 було запропоновано продемонструвати, де саме відбувалися зазначені нею події, після чого всі учасники слідчої дії пройшли до хати, в приміщенні якої при вході мається коридор (веранда), за яким знаходиться інший коридор, в якому свідок ОСОБА_10 розмістила статиста в положенні лежачи на спині, обличчям догори, а іншого зверху над ним та вказала, що саме так знаходилися ОСОБА_13 та ОСОБА_14 відносно один до одного, коли вона їх виявила в коридорі 03.10.2022. Зазначила, що моменту нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_14 вона не бачила.

Інші заявлені у кримінальному провадженні свідки не були очевидцями події.

Відповідно до висновку експерта № 745 судово-медичної експертизи трупу ОСОБА_9 , згідно з яким виявлено тілесні ушкодження, які умовно по своєму характеру та механізму виникнення, локалізації, можливо розділити на три наступні групи:

Перша група - сліпа проникаюча в ліву плевральну порожнину колото-різана рана грудної клітки з ушкодженням передньої стінки лівого шлуночка серця в проекції четвертого міжребір`я по передній пахвинній лінії, з горизонтальним розташуванням длинніка, довжиною біля 4-х см, рановий канал якої орієнтований частково зверху-вниз майже горизонтально, зліва-направо та спереду-назад, ушкоджуючи шкіру, м`які тканини, нижній край 4-го ребра, парієнтальну плевру, передню стінку перикарда; передню поверхню стінки лівого шлуночка проникаючи в його порожнину, довжиною біля 15 см без урахування пружності грудної клітини; сліпа поверхнева колото-різана рана верхньої третини передньої поверхні грудної клітини рівня 3-го міжребер`я по парастерпальній лінії праворуч з горизонтальним розташуванням, рановий канал якої орієнтований спереду-назад, зліва-направо майже горизонтально розміром біля 3,0 см; зазначені ушкодження є прижиттєвими, характерні для колото-ріжучих, та найбільш вірогідно утворилися незадовго до госпіталізації від дії колюче-ріжучого сплощеного предмету, типа ножа, клинок якого має обушок і гостре лезо, діявше з достатньою силою прикладення для їх утворення, по своєму характеру та механізму виникнення розцінюються в своїй сукупності, стосовно живої особи носять ознаки ТЯЖКИХ тілесних ушкоджень, як небезпечні для життя в момент їх спричинення, так і по своїм наслідкам, згідно п. 2.1. «Правил судово-медичної оцінки ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» (наказ МОЗ України № 6 від 17.01.1995)», мають прямий причино-наслідковий зв`язок з настанням смерті.

Друга група - садно чола, синці обличчя, лівого плеча, які за своїм характером являються прижиттєвими, найбільш вірогідно утворилися незадовго до госпіталізації, від дії твердих тупих предметів з обмеженою контактною поверхнею, або при контакті об такі з достатньою силою для їх утворення, стосовно до живої особи, носять ознаки ЛЕГКИХ тілесних ушкоджень, згідно пункту 2.3 «Правил судово-медичної оцінки ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» (наказ МОЗ України № 6 від 17.01.1995)».

Третя група - сліпа поверхнева колото-різана лоскітна рана передньо-внутрішньої частини долонної поверхні м`яких тканин лівої кисті проекції основи п`ятого пальця, за своїм характером є прижиттєвою, найбільш вірогідно утворилася незадовго до госпіталізації, від дії колюче-ріжучого плоского предмету з стоншеним краєм, яким міг бути клинок ножа, що має гостре лезо, невиключно при посильному самозахисті потерпілого в разі можливої самооборони, стосовно живої особи носить ознаки ЛЕГКИХ тілесних ушкоджень, згідно п.2.3. «Правил судово-медичної оцінки ступеня тяжкості тілесних ушкоджень»(наказ МОЗ України № 6 від 17.01.1995р.)».

Із наведеного вище висновку вбачається, що ОСОБА_9 , окрім іншого, має колото-ріжучі ушкодження, характерні для самозахисту.

Отже, з фактичних обставин кримінального провадження, встановлених судом вбачається, що під час сварки яка відбулася між потерпілим ОСОБА_9 та обвинуваченим ОСОБА_8 , яку спровокував сам потерпілий, ОСОБА_8 наніс потерпілому тілесні ушкодження, від яких останній помер. На думку колегії суддів, у обстановці конфлікту, яка відбувалася між обвинуваченим та загиблим, який ОСОБА_8 мав можливість припинити конфлікт з потерпілим не наносячи йому тілесних ушкоджень ножем, легкі тілесні ушкодження виявлені у ОСОБА_8 та зафіксовані у висновку судової медичної експертизи, об`єктивно не можна визнати виправданням для застосування ножа щодо загиблого та адекватним засобом відвернення нападу на нього у обстановці яка склалася.

Всі наведені докази у сукупності, на думку колегії суддів, дають підстави вважати, що обвинувачений ОСОБА_8 , в обстановці конфлікту, мав можливість завершити його, натомість прийняв рішення його продовжити та помститися нападнику.

Версія обвинуваченого про необхідну оборону ретельно перевірялася судом під час судового розгляду і не знайшла свого підтвердження. Будь-яких нових обставин, про які не було відомо в суді першої інстанції апеляційна скарга захисника не містить.

Проаналізувавши апеляційні доводи захисту, колегія суддів вважає, що підстав, передбачених ст. 409 КПК України для зміни вироку суду вони не містять, та під час апеляційного перегляду провадження таких підстав судом не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, КПК України колегія суддів,

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Новосанжарського районного суду Полтавської області від 16.06.2023 відносно ОСОБА_8 - без змін.

ухвала може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду протягом трьох місяців з дня його проголошення, а обвинуваченим із моменту вручення копії вироку.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4