Коростенський міськрайонний суд Житомирської області
Справа № 279/2721/20
Провадження №1-кп/279/504/20
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2023 року

Коростенський міськрайонний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

секретаря ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю :

прокурора ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Коростень Житомирської області кримінальне провадження № 0000217 від 22.07.2019 , щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Крихівці Івано-Франківського району Івано - Франківської області, громадянин України, зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 фактично проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 , не працюючий, не депутат, не інвалід , на утриманні має неповнолітню дитину , раніше не судимий,-

в скоєнні кримінального правопорушення передбаченого ч.4 ст.426-1 КК України ,-

В С Т А Н О В И В:

Органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачується в тому,що відповідно до наказу Міністра Оборони України від 24 лютого 2016 року №161 підполковника ОСОБА_6 призначено на посаду командира військової частини НОМЕР_1 .

У цій же військовій частині, станом на липень 2019 року, проходив військову службу військовослужбовець строкової військової служби солдат ОСОБА_8 , який наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 30 травня 2019 року №118 зарахований до списків особового складу вказаної військової частини та призначений на посаду стрільця роти охорони.

Згідно з положеннями ст.ст. 31, 32 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України командир військової частини НОМЕР_1 підполковник ОСОБА_6 , під час проходження військової служби являється прямим начальником за службою та військовим званням по відношенню до солдата ОСОБА_8 .

Згідно з приміткою (п. 1) до ст. 425 КК України, під військовими службовими особами розуміються військові начальники, а також інші військовослужбовці, які обіймають постійно чи тимчасово посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих або адміністративно-господарських обов`язків, або виконують такі обов`язки за спеціальним дорученням повноважного командування, тобто підполковник ОСОБА_6 являється військовою службовою особою.

У відповідності до Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - це період функціонування національної економіки, Збройних Сил України та інших державних органів, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію та закінчується прийняттям рішення про демобілізацію. Демобілізація - комплекс заходів спрямованих, крім іншого, на планомірне переведення Збройних Сил України на організацію і штати мирного часу.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» рішення про демобілізацію приймає Президент України, яким на теперішній час відповідних рішень прийнято не було.

Тобто, особливий період розпочався з моменту набрання чинності Указом Президента України від 17 березня 2014 року № 303 на визначених територіях України та продовжується на цих територіях до оголошення (набрання чинності) окремого рішення Президента України про демобілізацію, якого станом на липень 2019 року оголошено не було.

Згідно з вимогами ст. ст. 3, 21, 28, 68 Конституції України, ст.ст. 6, 11, 16, 29, 30, 37, 49, 50 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, підполковник ОСОБА_6 , під час проходження військової служби повинен свято та непорушно дотримуватись Конституції України і законів України, бути зразком високої культури, скромності й витримки, поважати честь і гідність кожної людини, виявляти повагу до військовослужбовців, шанувати честь і гідність товаришів по службі, сприяти у підтриманні порядку і дисципліни, додержуватись правил військової ввічливості та поведінки, не допускати порушень громадського порядку та негідних вчинків, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, вимагати підпорядкування від своїх підлеглих, не припускаючись при цьому брутальності та приниження їх гідності.

Відповідно до вимог ст. 3 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України військова дисципліна досягається шляхом особистої відповідальності кожного військовослужбовця за дотримання Військової присяги, виконання своїх обов`язків, вимог військових статутів, умілого поєднання повсякденної вимогливості командирів і начальників до підлеглих без приниження їх особистої гідності, та зобов`язує додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, наказів командирів, додержуватися визначених військовими статутами правил взаємовідносин між військовослужбовцями, виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету, поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

Відповідно до вимог ст. ст. 31, 32, 33 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. За своїми військовими званнями начальниками є: молодші офіцери - для сержантів, прапорщиків і мічманів однієї з ними військової частини і старшин, солдатів і матросів.

Старші за військовим званням військовослужбовці мають право вимагати від молодших за військовим званням військовослужбовців додержання військової дисципліни, громадського порядку і форми одягу, а також правил поведінки і військового вітання.

Відповідно до вимог ст. ст. 110, 111, 113 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України усі військовослужбовці мають право надсилати письмові звернення або особисто звертатися до посадових осіб, органів військового управління, органів досудового розслідування та інших державних органів у разі, зокрема, незаконних рішень, дій (бездіяльності) щодо них командирів чи інших військовослужбовців, порушення їх прав, законних інтересів та свобод. З інших питань службової діяльності скарга подається безпосередньому командирові тієї особи, чиї дії оскаржуються, а якщо ті, хто подають скаргу, не знають, з чиєї вини порушені їх права, скарга подається у порядку підпорядкованості. Ніхто не може бути скривджений на службі чи покараний за те, що він подає пропозицію, заяву чи скаргу.

Разом з тим, підполковник ОСОБА_6 , будучи командиром військової частини НОМЕР_1 , являючись прямим начальником відносно військовослужбовця строкової служби солдата ОСОБА_8 , достовірно знаючи вищевказані статутні вимоги, які регламентують взаємовідносини між військовослужбовцями, маючи на меті відкрито продемонструвати приниження честі та гідності військовослужбовця, свою уявну перевагу, вирішив застосувати насильство щодо підлеглого військовослужбовця за наступних обставин.

Так, 13 липня 2019 року, близько 11 год. 00 хв., підполковник ОСОБА_6 , будучи командиром: військової частини НОМЕР_1 , в порушення вимог ст.ст. 6, 11, 16, 29, 30, 37, 49, 50 130 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, грубо порушуючи порядок проходження військової служби, в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, будучи військовою службовою особою, являючись прямим начальником за службою відносно військовослужбовця строкової служби солдата ОСОБА_8 , перебуваючи на другому поверсі у приміщенні свого кабінету командира військової частини НОМЕР_1 , що за адресою: АДРЕСА_3 , реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на застосування насильства щодо підлеглого військовослужбовця, діючи з прямим умислом, з метою приниження особистої честі і гідності ОСОБА_8 , спричинення останньому фізичного болю і моральних страждань та демонстрації своєї уявної переваги, будучи невдоволеним неналежним проходженням військової служби солдатом ОСОБА_8 , а саме неповідомлення останнім ОСОБА_6 інформації про військовослужбовців, які через службу таксі замовляють спиртні напої, проносять їх на територію військової частини і розпивають та застосував насильство щодо свого підлеглого солдата ОСОБА_8 , а саме долонею правої руки наніс один удар у ліве вухо солдата ОСОБА_8 , після чого кулаками рук одночасно з двох сторін наніс не менше п`яти ударів у кожне вухо ОСОБА_8 .

В подальшому, ОСОБА_6 наказав солдату ОСОБА_8 покинути кабінет та встановити військовослужбовців, які через службу таксі замовляють спиртні напої, проносять їх на територію військової частини та розпивають.

В той же день, близько 14 години підполковник ОСОБА_6 , будучи командиром військової частини НОМЕР_1 викликав до свого службового кабінету солдата ОСОБА_8 , який прибув до вказаного кабінету о 14 год., 10 хв. 13 липня 2019 року.

Продовжуючи свою злочинну діяльність, ОСОБА_9 , діючи в порушення вимог ст.ст. 6, 11, 16, 29, 30, 37, 49, 50 130 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, грубо порушуючи порядок проходження військової служби, в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, будучи військовою службовою особою, являючись прямим начальником за службою відносно військовослужбовця строкової служби солдата ОСОБА_8 , перебуваючи на другому поверсі у приміщенні свого кабінету командира військової частини НОМЕР_1 , що за адресою: АДРЕСА_3 , реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на застосування насильства щодо підлеглого військовослужбовця, діючи з прямим умислом, з особистих мотивів, з метою приниження його особистої честі і гідності, спричинення фізичного болю і моральних страждань та демонстрації своєї уявної переваги, будучи невдоволеним неналежним проходженням військової служби ОСОБА_8 , а саме невстановлення останнім інформації щодо військовослужбовців, які через службу таксі замовляють спиртні напої, проносять їх на територію військової частини і розпивають, 13 липня 2019 року близько 14 год. 10 хв. застосував насильство щодо свого підлеглого ОСОБА_8 , а саме долонею правої руки наніс один удар у ліве вухо ОСОБА_8 , в подальшому ОСОБА_6 , кулаком правої руки наніс один удар в область сонячного сплетіння ОСОБА_8 .

Від спричиненого болю після отриманих ударів від ОСОБА_6 , солдат ОСОБА_8 руками закрив собі ліве вухо.Не припиняючи свої злочинні дії, ОСОБА_6 , наказав опустити руки ОСОБА_8 та після того, як останній виконав цей наказ, ОСОБА_6 кулаками рук одночасно з двох сторін наніс не менше п`яти ударів у кожне вухо ОСОБА_8 .

Своїми умисними протиправними діями підполковник ОСОБА_6 спричинив солдату ОСОБА_8 , тілесні ушкодження - травму лівого вуха у вигляді синця задньої поверхні лівої вушної раковини та розриву (перфорації) барабанної перетинки зліва, ускладненого розвитком запаленням середнього вуха (отиту), які відповідно до висновку судово-медичної експертизи від 14 квітня 2020 року №702 відноситься до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я.

Таким чином, ОСОБА_6 обвинувачується у застосуванні військовою службовою особою насильства щодо підлеглого, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, тобто у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.4 ст.426-1 КК України.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення , передбаченого ч.4 ст. 426-1 КК України, не визнав і показав, що дійсно був призначений командиром військової частини в АДРЕСА_3 , відповідав за військову охорону, повинен був вживати заходи для забезпечення порядку. Досить часто спілкувався з людьми, які перебували за територією військової частини, спілкувався з ними , а особливо з тими, хто перебував у секретних нарядах. Одного разу він особисто чув запах алкоголю від ОСОБА_10 . Він як командир військової частини володів інформацією, що автомобіль "таксі" доставляє горілку до військової частини. ОСОБА_10 він викликав до себе в кабінет одного разу, мав право це робити як командир, але ніяких тілесних ушкоджень йому не наносив, ніяких ударів він йому ніколи не спричиняв. 12 липня 2019 року, тобто ще до того часу як йому інкримінується обвинувачення, ОСОБА_8 звертався в медичну частину, йому промивали вухо, так як він його простудив під час служби в лісі.

Потерпілий ОСОБА_8 та свідки в судове засідання на неодноразові виклики не з"явились, їх явка прокурором забезпечена не була.

Дослідивши надані стороною обвинувачення та стороною захисту докази, керуючись ст.129 Конституції України, ст.ст. 17, 22, 23 КПК України щодо презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини поза розумним сумнівом, змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, забезпечуючи відповідно до вимог ст.321 КПК України здійснення учасниками кримінального провадження їхніх процесуальних прав і виконання ними обов`язків, спрямувавши судовий розгляд на забезпечення з`ясування всіх обставин кримінального провадження, надавши сторонам кримінального провадження можливість подання ними суду доказів, самостійного обстоювання стороною обвинувачення та стороною захисту їхніх правових позицій, провівши судовий розгляд у відповідності до вимог ст.337 КПК України лише стосовно осіб, яким висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, суд приходить до висновку, що стороною обвинувачення не доведено, що в діянні обвинуваченого ОСОБА_6 є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.4ст.426-1 КК України , зважаючи на наступне.

За змістом ст. 91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини його вчинення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення (форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення).

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 91 КПК України доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Предмет доказування в конкретному кримінальному провадженні, тобто сукупність передбачених кримінальним процесуальним законом обставин, встановлення яких необхідно для вирішення кримінального провадження, залежить від того, у вчиненні якого саме кримінального правопорушення обвинувачується особа, оскільки кримінальні правопорушення різняться за об`єктом, об`єктивною та суб`єктивною сторонами, суб`єктом.

Пред`являючи особі обвинувачення у вчиненні конкретного кримінального правопорушення з кваліфікацією її дій за статтею (частиною статті) Кримінального кодексу, сторона обвинувачення фактично визначає, які обставини вона буде доводити перед судом.

Відповідно до положень ст. 92 КПК України, у кримінальному провадженні обов`язок доказування покладено на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом, тобто, дотримуючись засад змагальності та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Прокурором в підтвердження обвинувачення надано такі докази :

- витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань, згідно якого 22.07.2019 внесено відомості про вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч.4ст.426-1 КК України;

- рапортом тво начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_11 доведено, що Військовою службою правопорядку встановлено, що командиром військової частини ОСОБА_6 застосовано заходи нестатутного впливу до солдата ОСОБА_12 та ОСОБА_8 ;

- акт обстеження (дослідження) №2234 від 17.07.2019, згідно записів представлених на експертизу медичних документів у ОСОБА_8 було виявлено травму лівого вуха у вигляді синця задньої поверхні лівої вушної раковини та розриву (перфорації) барабанної перетинки зліва ускладненого розвитком запаленням середнього вуха (отиту) , яка є легким тілесним ушкодженням з короткочасним розладом здоров"я , утворилася від дії тупого твердого предмету, можливо за обставин та в термін, що вказаний обстеженим;

- протокол проведення слідчого експерименту від 20.02.2020 , з підтверджується як саме та за яких обставин ОСОБА_6 наносив удари в область вушей та сонячного сплетіння ОСОБА_8 ;

- виписку із медичної карти стаціонарного хворого, з якої видно, що ОСОБА_13 хворіє з 15.07.2019 з часу отримання удару кулаком по голові ;

- висновком експерта №702 від 07.04.2020 доведено, що у ОСОБА_8 травму лівого вуха у виді синця задньої поверхні лівої вушної раковини та розриву (перфорації) барабанної перетинки зліва, ускладненого розвитком запаленням середнього вуха (отиту), яка є легким тілесним ушкодженням з короткочасним розладом здоров"я , утворилося від дії тупого твердого предмету, що не залишив після себе будь-яких ознак, що дозволили б його ідентифікувати, можливо в результаті нанесення одного удару в ділянку лівого вуха рукою, можливо за обставин та в терміни, що вказує потерпілий в ході проведення з його участю слідчого експерименту. Тривале перебування потерпілого на стаціонарному лікуванні не пов"язане з характером спричиненого тілесного ушкодження і не враховується при оцінці ступеня тяжкості тілесних ушкоджень. В момент спричинення тілесного ушкодження міг знаходитися в будь-якому положенні тіла та взаєморозташуванні по відношенню до особи, що спричинила ушкодження, при якому ділянка лівого вуха була доступна для здійснення травмуючого впливу;

- відповідно до книги запису хворих батальйону охорони та обслуговування військової частини НОМЕР_1 (т.2 а.8) ОСОБА_8 12липня 2019 року звертався до медчастини, було проведено промив вуха;

- відповідно до додатку до перевідного епікрізу ОСОБА_8 знаходився під медичним наглядом медичного пункту військової частини НОМЕР_1 з травня 2019 року , а саме : 05.06.2019 звертався зі скаргами на біль у нижній кінцівці; 12.07.2019 звертався зі скаргами на гострий вушний та головний біль, який пов"язував з переохолодженням 09.07.2019; 15.07.2019 був госпіталізований у військовий шпиталь з діагнозом : гострий лівобічний перфоративний гнійний середній отит.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_14 , який працює лікарем Житомирського військового госпіталю, ствердив , що він оглядав ОСОБА_8 при поступленні його до госпіталю, у хворого був відсутній травматичний характер наявного захворювання і сам ОСОБА_8 не повідомляв про застосування до нього насильства.

В судовому засіданні захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_7 заявив клопотання про визнання доказів очевидно недопустимими.

Стаття 84 КПК України визначає, що доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Згідно статей 85 та 86 КПК України належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів. Доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Стаття 87 КПК України визначає, що недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Суд дотримався норм, визначених статтями 10, 22 КПК України, створивши необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою в наданні доказів, дослідженні й доведенні їх переконливості перед судом. Клопотання всіх учасників процесу суд розглянув відповідно до вимог закону.

При оцінці представлених суду доказів, суд виходить з загальних принципів кримінального судочинства, статей 84, 85, 86, 89 КПК України, практики Європейського суду з прав людини та практики Верховного Суду.

Так, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права, а стаття 18 цього Закону визначає порядок посилання на Конвенцію та практику Суду.

У ч.2 ст. 8 КПК України визначено що принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, а у ч.5 ст.9 КПК України наголошено, що кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд, проте вона не визначає критеріїв допустимості доказів, оскільки це питання вирішується перш за все внутрішнім правом і національними судами (справи «Шенк проти Швейцарії», заява№ 10862/84, рішення від 12 липня 1988 року, § 45, 46; «Морейра Ферейра проти Португалії» (№ 2) [ВП], заява № 19867/12, рішення від 11 липня 2017 року;«Хеглас проти Республіки Чехія», заява № 5935/02, рішення від 01 березня 2007 року, § 84).

Дотримання стандартів справедливості провадження досягається через дотримання прав сторони захисту з урахуванням якості доказів сторони обвинувачення, включно з вирішенням питання про те, чи породжують сумнів щодо їх надійності або точності обставини, за яких їх було отримано, чи були використані у провадженні докази, отримані з порушенням права на захист.

Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної у справі №688/788/15-к від 04 липня 2018 року, стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину. Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.

У відповідності до вимог ст.368 КПК України ухвалюючи вирок, суд, поряд з іншим, повинен вирішити такі питання: чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа; чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону України про кримінальну відповідальність він передбачений; чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення.

Відповідно до п.3ч.4ст.216 КПК України досудове розслідування злочинів проти встановленого порядку несення військової служби, здійснюють слідчі органів державного бюро розслідувань.

Однак, постановою заступника генерального прокурора ОСОБА_15 (т.1а.160) від 08.08.2019 здійснення досудового розслідування вказаного кримінального правопорушення доручено слідчим Головного управління Національної поліції в Житомирській області.

Разом з тим, стороною обвинувачення не надано суду постанови про призначення групи слідчих у вказаному кримінальному провадженні та постанови про прийняття слідчим ОСОБА_16 матеріалів до свого провадження, повідомлення про початок досудового розслідування кримінального провадження , підставу початку досудового розслідування та інші відомості, передбачені ч.5ст.214 КПК України.

Відсутні такі відомості і в реєстрі матеріалів досудового розслідування.

Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що старший слідчий Головного управління Національної поліції в Житомирській області ОСОБА_16 не є особою уповноваженою на здійснення досудового розслідування у даному кримінальному провадженні, на прийняття процесуальних рішень, а усі зібрані нею в ході даного розслідування докази і прийняті процесуальні рішення є недопустимими на підставі ст.86, п.2ч.3ст.87 КПК України як такі, що зібрані неуповноважними особами у конкретному кримінальному провадженні з порушенням установленого законом порядку.

У разі використання слідчим повноважень з проведення досудового розслідування без винесення процесуального рішення про визначення групи слідчих , до складу якої він входить та підставі такого процесуального рішення, він є неналежним суб"єктом проведення процесуальних дій. Відсутність такого процесуального рішення в матеріалах кримінального провадження обумовлює недопустимість доказів, зібраних під час досудового розслідування , як таких, що зібрані особою, яка не мала на те законних повноважень.

За таких обставин суд приходить до висновку, що всі докази отримані в процесі досудового розслідування докази є недопустимими.

Повідомлення про підозру ОСОБА_6 проведене неуповноважною на те особою, а тому ОСОБА_6 є особою, яку не притягнули до відповідальності.

Судово-медична експертиза призначена слідчим без належного витребування (тимчасового доступу) та огляду медичної документації. З копії медичної карки стаціонарного хворого №3978/353 встановлено, що ОСОБА_8 скаржився на біль в лівому вусі з 09 липня 2019 року, в той час як ОСОБА_6 ставиться у вину нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_8 12 липня 2019 року, тобто за декілька днів до вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до вимог ч. 1ст. 373 КПК України встановлено, що виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

За вимогами ст. 62 Конституції України ніхто не зобов"язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину, а обвинувачення не може грунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Таким чином, виходячи із загальних засад кримінального судочинства верховенства права, законності, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини , оцінивши всі докази в сукупності, суд вважає, що під час досудового розгляду не здобуто безсумнівних доказів вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч.4ст.426-1 КК України, а тому суд виправдовує його.

Процесуальні витрати в справі відсутні .Арешт на майно не накладався .

Цивільний позов суд залишає без розгляду. Запобіжний втратив свою дію.

Речові докази відсутні.

На підставі викладеного та керуючись вимогами ст. ст. 368, 370 - 371 , 373-374 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

ОСОБА_6 визнати невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4ст.426-1 КК України та виправдати за недоведеності вчинення ним даного кримінального правопорушення.

Запобіжний захід особисте зобов"язання припинив свою дію.

Цивільний позов залишити без розгляду.

Вирок може бути оскаржений до Житомирського апеляційного суду через Коростенський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору . Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Не пізніше наступного дня після ухвалення вироку його копія надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім у судовому засіданні.

Суддя ОСОБА_1

КОПІЯ : З оригіналом згідно ОСОБА_1