У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0001140 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_5 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , на вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 вересня 2023 року, стосовно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Лупарево Жовтневого району Миколаївської області, громадянина України, з неповною середньою освітою, працюючого не офіційно, без визначеного місця проживання, раніше судимого

- обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15, ч.2 ст.186 КК України,

Учасники судового провадження:

прокурори ОСОБА_7 , ОСОБА_8

обвинувачений ОСОБА_6

захисник ОСОБА_5

встановив:

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі захисник просить вирок суду першої інстанції скасувати. Виправдати ОСОБА_6 за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення.

Короткий зміст вироку.

Вироком суду ОСОБА_6 визнано винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 15 ч. 2 ст. 186 КК України, і призначено йому покарання у виді 4 років позбавлення волі.

На підставі ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, до призначеного покарання за цим вироком частково приєднано невідбуте покарання за вироком Корабельного районного суду м. Миколаєва від 25.11.2013 року та остаточно призначено ОСОБА_6 покарання у виді 4 років 6 місяців позбавлення волі.

Зараховано ОСОБА_6 в строк відбування покарання день за день період попереднього ув`язнення з 24.02.2023 до набрання вироком законної сили. Вирішено питання щодо речових доказів.

Узагальнені доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі захисник вважає висновки суду неправомірними, а вирок суду незаконним та таким, що підлягає скасуванню. Звертає увагу, що у вироку зазначено, що він відхиляє доводи захисника про те, що в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 , не впізнав обвинуваченого, а також надав покази про те, що той чоловік не виривав сумку у потерпілої ОСОБА_10 і що нібито покази свідка мали інший зміст, ніж той що зазначений захистом, тобто апелянтом. Пояснює, що захист не мав на меті викладати обставини в зручному йому контексті, а з дозволу, який йому надав безпосередньо суд, почав задавати свідку ОСОБА_9 питання, щодо відомих йому подій відносно намагання невідомою особою здійснити пограбування ОСОБА_10 . Доповнює, що свідок ОСОБА_9 був допитаний як свідок обвинувачення, і конкретизуючи питань, щодо приведених обставин, ні у прокурора, ні у суду не було, тому доведення суду про те, що «покази свідка мали інший зміст, ніж той що зазначений захистом» - є не вмотивованим та не обґрунтованим. Зауважує, що свідок ОСОБА_9 зазначив, що не бачив, щоб невідомий чоловік намагався вирвати у ОСОБА_10 сумку, так як шов попереду потерпілої.

Вказує, що рапорт співробітника поліції не може вважатися як доказ обвинувачення. Крім того, особа, що склала рапорт сержант ОСОБА_11 , є свідком в кримінальному провадженні та останній в суді допитувався відповідно до обставин кримінального правопорушення.

Посилаючись на численні порушення, вважає недопустимим доказами протоколи пред`явлення особи до впізнання за фотознімками потерпілою та свідками ОСОБА_12 , ОСОБА_13 . Зауважує, що обвинувачений ОСОБА_6 не був ознайомлений з матеріалами досудового розслідування і підпис у протоколі про надання доступу до матеріалів досудового розслідування не його, оскільки він цей протокол не підписував та заявив про призначення йому захисника. Натомість суд зазначив, що до доводів обвинуваченого з причин не відкриття останньому матеріалів досудового розслідування він відноситься критично, а на підтвердження своєї критичності суд зазначив, що нібито обвинуваченому було запропоновано ознайомитися з матеріалами в суді, однак останній не бажав з ними знайомитися. На думку сторони захисту, висновок суду з цього приводу є необґрунтованим та не вмотивованим. Вважає, що надані прокурором суду документи кримінального провадження, не можуть вважатися як докази відповідно до вимог ст.си.85-87; 99 КПК України та є недопустимими.

Обставини встановлені судом першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено та визнано доведеним, що 06.04.2020 приблизно о 21:40 год. ОСОБА_6 , знаходячись на вул. Пограничній та рухаючись від вул. Пушкінської в напрямку вул. Декабристів в м. Миколаєві, побачив потерпілу ОСОБА_10 , яка разом із ОСОБА_9 прямувала по вул. Погранічній, та у нього раптово виник умисел направлений на повторне заволодіння майном потерпілої.

Реалізуючи свій злочинний, протиправний, корисливий умисел, направлений на заволодіння чужим майном повторно, ОСОБА_6 , усвідомлюючи, що його протиправні дії мають відкритий характер, шляхом ривку намагався заволодіти сумкою потерпілої ОСОБА_10 вартістю 350 грн., в якій знаходились футляр для окулярів вартістю 50 грн., окуляри в оправі червоного кольору вартістю 280 грн., футляр сірого кольору марки «Cristian Dior»вартістю 500 грн., годинник чорного кольору марки «NAKO NA-613D» вартістю 20 грн., шкіряний гаманець вартістю 300 грн., грошові кошти в сумі 100 грн. (одна купюра номіналом 100 грн.), мобільний телефон марки «Xiaomi» моделі «Redmi 6A» вартістю 4000 грн. та абонентні талони для проїзду в міському тролейбусі та трамваї у кількості 1506 одиниць вартістю 5 грн. за кожний на загальну суму 7530 грн.

Однак, з причин, що не залежали від волі ОСОБА_6 останній не вчинив усіх дій, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, оскільки його злочинні дії були зупинені потерпілою ОСОБА_10 , яка відібрала належну їй сумку із вмістом речей.

Дії обвинуваченого ОСОБА_6 судом кваліфіковані за ч.3 ст. 15 ч.2 ст. 186 КК України, як незакінчений замах на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно.

Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника на підтримку доводів апеляційної скарги, думку прокурора, який вважав вирок суду законним та обґрунтованим, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, суд апеляційної інстанції дійшов наступного.

Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в повній мірі дотримався зазначених вимог закону.

Висновок суду, щодо доведеності винуватості ОСОБА_6 , у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено за обставин наведених у вироку, підтверджений зібраними у справі доказами, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку і обґрунтовано дійшов до висновку про його винність у вчинені вказаного кримінального правопорушення.

Всі обставини справи були детально розглянуті та досліджені судом першої інстанції, що підтверджується наведеними та належно оціненими у вироку доказами про вчинення кримінального правопорушення обвинуваченим.

Кваліфікація судом першої інстанції дій обвинуваченого ОСОБА_6 за ч.3 ст.15, ч. 2. ст.186 КК України є правильною.

Апеляційним судом не встановлено порушень, які наведені в апеляційній скарзі та які перешкодили суду всебічно розглянути матеріали кримінального провадження щодо обвинуваченого та ухвалити законне і обґрунтоване рішення.

В судовому засіданні суду першої інстанції обвинувачений ОСОБА_6 свою вину у вчиненні інкримінованого злочину не визнав. Суду пояснив, що в день затримання він був у нетверезому стані, ліг стати, його затримали, доставили у райвідділок, проводили якісь впізнання. До того як лягти спати, він шукав чоловіка, у якого залишились його речі та документи. Пам`ятає, що біля будинку того знайомого був якір. Він погано знає місто Миколаїв. Він зі знайомими святкували день народження та потім залишив там свої речі та документи. Знайомий його привіз до АТБ, який розташований біля Центрального ринку, потім провів в напрямку мікрорайону Ялти, йшли якимось дворами. Знайомий кудись пішов, а він зайшов у якісь двір та ліг там спати. Потерпілу та свідків він не знає та не може пояснити які у них підстави його обмовляти. Стверджував, що якби він хотів викрасти сумку у потерпілої, то він би її викрав. Пояснив, що поліцією впізнання проводилось незаконно за фотознімками, також слідчий не ознайомив його з матеріалами справи.

Версія обвинуваченого про те, що він був у нетверезому стані, ліг спати у якомусь дворі аж раптом його поліція затримала , висунута ним на свій захист, проаналізована судом та, як наслідок, свого підтвердження не знайшла.

Так допитана в судовому засіданні потерпіла ОСОБА_10 , пояснила, що вона працює водієм в КП «Миколаївелектротранс», 06.04.2020 приблизно після 21:30 год. вона разом зі співробітником ОСОБА_9 після роботи йшли пішки від КП «Миколаївелектротранс» по вул. Андрєєва-Палагнюка в напрямку вул. Чигрина (Погранична) в м. Миколаєві. Потім вони почули крик та стук у ворота «Миколаївелектротрансу» та побачили там чоловіка. Коли пройшли повз авіашколи той чоловік їх окликнув, вони не відреагували. Біля військомату їх наздогнав той чоловік та став вимагати дати йому грошей. Вони перейшли вулицю Пушкінську та продовжили йти по вул. Пограничній. Той чоловік йшов за ними та продовжував чіплятися. Коли дійшли до будівлі, в якій знаходиться СТО, він став хапати за її пакет, який вона тримала у руках, від чого в пакеті обірвались ручки. Вона його відштовхну та він впав. Вона в цей час стала відбирати у нього свій пакет, а він став виривати у неї чорну сумку, в якій були всі її речі. Він відірвав у сумки ручки, але вона вирвала у нього сумку та почала тікати. ОСОБА_9 в цей час продовжував йти вперед, вона його наздогнала та сказала «Йдемо» та вони почали швидко йти. Той чоловік підійнявся та став наздоганяти їх. ОСОБА_9 залишився, а вона стала тікати, вибігла на дорогу. Потім побачила на протилежному боці вул. Пограничної, ближче до відділення ПриватБанку, трьох молодих людей два хлопця та дівчину, та підбігла до них з проханням про допомогу. Потім підбіг той чоловік. Хлопці спитали у нього чого він хоче від неї, той став відповідати, що нічого не хоче. Один з хлопців викликав поліцію. Той чоловік став утікати та забіг в один двір, який має два виходи. Коли приїхали працівники поліції, спочатку одна машина, а потім ще друга, вона вказала їм на двір, в який забіг чоловік, який виривав у неї сумку. Другий наряд поліції в подальшому знайшов того чоловіка в тому дворі на який вона вказала. В її жіночій сумці знаходилось її майно, яке вказано в обвинувальному акті. Підтвердила, що присутній в залі суду обвинувачений ОСОБА_6 це саме та особа, яка намагалась вирвати у неї сумку.

Свідок ОСОБА_9 , який 06.04.2020 приблизно після 21:30 год. разом з ОСОБА_10 повертався після роботи додому у вечірній час, надав аналогічні покази, як і потерпіла ОСОБА_10 .

Захисник зауважує, що свідок ОСОБА_9 зазначив, що не бачив, щоб невідомий чоловік намагався вирвати у ОСОБА_10 сумку, так як ішов попереду потерпілої. Разом з тим, це не спростовує вчинення ОСОБА_6 незакінченого замаху на відкрите викрадення майна ОСОБА_10 .

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_14 пояснив, що ввечері він гуляв разом з знайомими, одним з яких був ОСОБА_13 , по вул. Погранична в м. Миколаєві, почули жіночій крик про допомогу. На протилежному боці вулиці Пограничної приблизно в районі перехрестя з вул. Фалєєвською на відстані близько 15 метрів від них, побачили жінку, у якої чоловік намагався вирвати сумку. Потім жінка вирвала свою сумку, перейшла проїзну частину дороги вул. Погранична, та йшла в їх напрямку, а чоловік йшов за нею. Жінка підійшла до них та попросила про допомогу, сказала, що чоловік намагався вирвати у неї сумку. Чоловік також підійшов до них та казав, що такого не було. Йому здалось, що той чоловік був у нетверезому стані, оскільки у нього була незв`язана мова та поведінка не відповідала обстановці. Жінка попросила викликати поліцію. Він зі свого телефону набрав «102» та передав телефон жінці, щоб вона розмовляла з диспетчером. Той чоловік, що намагався у жінки вирвати сумку, попрямував у двір одного з будинків по вул. Пограничній, перейшовши на іншій бік дороги. Поліція приїхала швидко приблизно через 5- 7 хвилин та вони вказали поліцейським в якій двір зайшов той чоловік. Пояснив, що за зовнішніми ознаками він впевнений в тому, що обвинувачений ОСОБА_6 , це саме той чоловік, який виривав сумку у потерпілої, а потім йшов за нею та підходив до них, а за голосом та манерою розмови повністю впевнений, що обвинувачений це саме той чоловік.

Свідок ОСОБА_11 пояснив, що працює в Управлінні патрульної поліції в Миколаївській області. Під час чергування в Заводському районі отримали на службовий планшет повідомлення про вчинення грабежу. Приїхавши на місце в районі перехрестя вилиць Пограничної та Декабристів, зустріли потерпілу, яка повідомила про те, що кривдник забіг у двір будинку та вказала у який. При спілкуванні з потерпілою вона пояснила, що той чоловік у неї щось просив, а коли вона відмовила, почав хапати за її сумку та пакет. Перевіривши подвір`я того будинку на який вказала потерпіла, вони виявили чоловіка, який ховався за кущами. Чоловіка затримали, викликали СОГ та потім доставили у відділення поліції.

Крім того, вина ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 15 ч.2 ст. 186 КК України підтверджується доказами фактичними даними, отриманими у передбаченому КПК України порядку, які містяться у речових доказах, показах, зафіксованих у процесуальних документах, висновках експертів та безпосередньо досліджених судом, зокрема: протоколі прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 06.04.2020 (т.1 а.с.61), рапорті сержанта поліції ОСОБА_11 (т.1 а.с.62), протоколі огляду місця події від 06.04.2020 з таблицею зображень до нього (т.1 а.с.63-64), протоколі пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 07.04.2020 (т.1 а.с.68-70) з якого встановлено, що потерпіла ОСОБА_10 серед пред`явлених чотирьох фотознімків впізнала на фотознімку №1 (зображений ОСОБА_6 ) невідомого чоловіка, який 06.04.2020 близько 21-40 год. знаходячись на перехресті вулиць Декабристів та Пограничної в м. Миколаєві намагався вирвати її сумку із речами, протоколі проведення слідчого експерименту (т.1 а.с.71-78) від 13.04.2020 та додатку до нього відеозаписі його проведення за участю потерпілої ОСОБА_10 .

Твердження захисника про те, що при проведенні впізнання особи за фотознімками були порушені вимоги КПК, а тому є недопустимим доказами протоколи пред`явлення особи до впізнання за фотознімками потерпілою та свідками ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , апеляційний суд вважає надуманими та невмотивованими.

Приписами ч. 6, 7 ст. 228 КПК України визначено вимоги щодо проведення впізнання особи за фотознімками. Зокрема там вказано, що за необхідності впізнання може провадитися за фотознімками, матеріалами відеозапису з додержанням вимог, зазначених у частинах першій і другій цієї статті. Проведення впізнання за фотознімками, матеріалами відеозапису виключає можливість у подальшому пред`явленні особи для впізнання.

Фотознімок з особою, яка підлягає впізнанню, пред`являється особі, яка впізнає, разом з іншими фотознімками, яких повинно бути не менше трьох. Фотознімки, що пред`являються, не повинні мати різких відмінностей між собою за формою та іншими особливостями, що суттєво впливають на сприйняття зображення. Особи на інших фотознімках повинні бути тієї ж статі і не повинні мати різких відмінностей у віці, зовнішності та одязі з особою, яка підлягає впізнанню.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження вказані вимоги ст. 228 КПК України слідчим дотримано. У цьому аспекті Верховний Суд у постанові від 30.11.2022 у справі 149/1259/17 акцентував увагу на тому, що приписи ст. 228 КПК України не встановлюють імперативної вимоги для слідчого, прокурора щодо проведення впізнання особи за її безпосередньою участю чи за фотознімками, це право належить уповноваженій особі, яка проводить впізнання. Аналогічні висновки зроблені і у постанові Верховного Суду від 17.07.2023 у справі 130/178/22.

Крім того, в судовому засіданні потерпіла ОСОБА_10 впевнено стверджувала, що обвинувачений ОСОБА_6 це саме той чоловік, який 06.04.2020 намагався вирвати у неї сумку. Також, в судовому засіданні свідок ОСОБА_14 з високим ступенем вірогідності зазначав, що за зовнішніми ознаками обвинувачений ОСОБА_6 схожий на того, чоловіка, який 06.04.2020 переслідував потерпілу і намагався вирвати у неї сумку та впевнено заявив, що за голосом та манерою розмови це саме він.

Крім того, апелянт зауважує, що обвинувачений ОСОБА_6 не був ознайомлений з матеріалами досудового розслідування і підпис у протоколі про надання доступу до матеріалів досудового розслідування не його, оскільки він цей протокол не підписував та заявив про призначення йому захисника.

Проте суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду з цього приводу, оскільки, як вбачається з вироку суду, в судовому засіданні 16.04.2021р. обвинувачений ОСОБА_6 заявив, що його не було ознайомлено з матеріалами досудового розслідування, а підпис у протоколі про надання доступу до матеріалів досудового розслідування не його, оскільки він нічого не підписував та заявив про призначення йому захисника. При цьому, на пропозицію суду ознайомитися з наданими прокурором письмовими доказами заявив, що не бажає з ними знайомитися. Ухвалою суду від 16.04.2021р. задоволено клопотання обвинуваченого та призначено захисника. 06.05.2021р. захисник ОСОБА_5 ознайомлений з матеріалами кримінального провадження.

Судом встановлено з матеріалів кримінального провадження, що відповідно до протоколу про надання доступу до матеріалів досудового розслідування слідчий Заводського ВП ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_15 надав підозрюваному ОСОБА_6 доступ до матеріалів досудового розслідування №0001140 в підшитому та пронумерованому стані в 1 томі, факт надання доступу підтверджено підписом підозрюваного 28.04.2020 та ознайомлення підозрюваного ОСОБА_6 з матеріалами досудового розслідування 28.04.2020 в період часу з 09:30 до 09:50 год. також підтверджено підписом в графі «Підозрюваний». Крім того, аналогічний підпис ОСОБА_6 міститься у розписці про отримання копії обвинувального акта та реєстру матеріалів досудового розслідування, яка надійшла до суду додатком до обвинувального акт. При цьому, ОСОБА_6 не заявляв суду про те, що йому не вручався обвинувальний акт.

Під час проведення підготовчого засідання 04.01.2021, та на початку судового розгляду 16.02.2021 обвинувачений ОСОБА_6 не заявляв про те, що йому не відкриті матеріали досудового розслідування або не вручений обвинувальний акт. В подальшому обвинувачений ОСОБА_6 не заявляв клопотання та не виявляв бажання ознайомитися з матеріалами кримінального провадження, а також стороною захисту не заявлялося клопотання про призначення судом почеркознавчої експертизи.

Враховуючи те, що стороною захисту не надано суду доказів того, що у протоколі про надання доступу до матеріалів досудового розслідування від 28.04.2020 та у переліку відкритих для ознайомлення матеріалів кримінального провадження №0001140 підпис у графі «Підозрюваний» виконаний не ОСОБА_6 , суд першої інстанції вірно прийшов до переконання про відсутність порушень ст. 290 КПК України під час відкриття ОСОБА_6 матеріалів досудового розслідування.

Доводи апелянта про те, що надані прокурором суду документи кримінального провадження, не можуть вважатися як докази відповідно до вимог ст.си.85-87; 99 КПК України та є недопустимими, апеляційний суд вважає помилковими та необґрунтованими.

Верховний Суд у своїй постанові від 07.12.2020 у справі № 728/578/19 вказав, що згідно зі ст. 85 КПК України належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів. Чинний КПК не містить заборони щодо встановлення тих чи інших обставин на підставі сукупності непрямих (стосовно конкретного факту) доказів, які хоча й безпосередньо не вказують на відповідну обставину, але підтверджують її поза розумним сумнівом на основі логічного аналізу їх сукупності та взаємозв`язку.

Аналізуючи матеріали кримінального провадження, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції вірно встановив винуватість ОСОБА_6 у незакінченому замаху на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно. Винуватість останнього підтверджена дослідженими та перевіреними під час судового розгляду доказами щодо встановлених судом фактичних обставин скоєння кримінального правопорушення. Покази свідків є послідовними, логічними, узгоджуються між собою, стосуються фактів, які свідки сприймали особисто, а тому є належними та допустимими доказами, які у взаємозв`язку з іншими дослідженими судом вище викладеними доказами є достатніми для доведення винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції всебічно, повно й неупереджено дослідженні всі докази, надані сторонами провадження, яким судом надана оцінка з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, а тому оскаржений вирок відповідає вимогам ст.374 КПК України.

Щодо призначеного покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , то воно призначено згідно з вимогами ст.65 КК України. При цьому враховано тяжкість вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, дані про особу обвинуваченого, який офіційно не працює, раніше неодноразово судимий за вчинення корисливих злочинів, не має зареєстрованого місця проживання, на обліках у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, за час перебування в ДУ «Миколаївській слідчий ізолятор» характеризується посередньо, має одне заохочення за зразкову поведінку, обставин, які пом`якшують покарання чи обтяжують покарання ОСОБА_6 судом не встановлено, суд, реалізуючи принцип законності, справедливості та індивідуалізації покарання, прийшов до висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі у межах санкцій ч.2 ст. 186 КК України що є необхідним й достатнім для його виправлення, попередження нових злочинів, та на думку суду відповідатиме меті кримінального покарання.

Зважаючи на викладене, рішення суду є законним і обґрунтованим, оскільки постановлене згідно норм матеріального права з ретельним дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України та ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені достатніми даними, дослідженими та об`єктивно оціненими судом, в порядку та в межах, передбачених на даній стадії кримінального провадження, натомість доводи та твердження апелянта, про які йдеться в поданій апеляційній скарзі, колегія суддів апеляційної інстанції вважає безпідставними, в зв`язку з чим приходить до остаточного висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Керуючись статтями 376, 405, 407, 418, 419, 424, 426, 532 КПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , залишити без задоволення.

Вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 вересня 2023 року, стосовно ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий

Судді