ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження №: 11-кп/818/633/24 Головуючий апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія:ст.128 КК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , з участю прокурора ОСОБА_7 , з участю обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_9 , з участю потерпілого ОСОБА_8 та його представника ОСОБА_10 , за умови, що заяв про відкладення розгляду справи не від кого не надходило, розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, в залі суду в м. Харкові дану справу за апеляційними скаргами представника потерплого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_10 , прокурора на вирок Московського районного суду м. Харкова від 12 12 2023 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Вказаним вироком ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дружківка Донецької області, українця, громадянина України, з вищою освітою, неодруженого, який працює в ТОВ «АРТСІТІ» на посаді продавця-консультанта, який перебуває на реєстраційному обліку за адресою: АДРЕСА_1 та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , не судимого,

- визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України та призначено йому покарання у виді 2 (двох) років обмеження волі.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування призначеного за даним вироком покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 (два) роки та покладено відповідно до ст.76 КК України, обов`язки: в період іспитового строку періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Долю речових доказів та судових витрат вирішено відповідно до вимог ст.ст. 100 та 126 КПК України.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, 24 січня 2021 року, близько 22 години 00 хвилин, більш точного часу під час досудового розслідування не встановлено, ОСОБА_8 разом зі своїм товаришем ОСОБА_11 , пасажирами ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , рухалися у транспортному засобі DAЕWOO LANOS зеленого кольору, державний номерний знак НОМЕР_1 , який належить на праві приватної власності ОСОБА_11 , по проспекту Героїв Харкова (до перейменування проспекту Московському) в м. Харкові у напрямку Палацу культури «ХЕМЗ». У той час, як раніше незнайомі йому ОСОБА_8 , разом із своєю дружиною ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , намагалися перейти проїжджу частину шляху на пішохідному переході від виходу №1 зі станції метрополітену «Захисників України» на зелене світло світлофору для пішоходів, однак ОСОБА_11 , який знаходився за кермом вказаного вище транспортного засобу, ігноруючи правила дорожнього руху, не надав змогу вказаним пішоходам перейти проїжджу частину, проїхав повз них, чим створив потенційну небезпечну загрозу здійснення наїзду на пішохода ОСОБА_8 . У подальшому вказаний транспортний засіб зупинився вздовж проїжджої частини біля входу №1 підземного підвуличного пішохідного переходу №1 біля станції метрополітену «Захисників України» за адресою: м. Харків, проспект Героїв Харкова (до перейменування - проспект Московський), 92-М. ОСОБА_8 , будучи обуреним поведінкою водія вказаного вище транспортного засобу та нехтуванням ним правилами дорожнього руху, вирішив повернутися та зробити зауваження водієві. Дочекавшись зеленого світла світлофору для пішоходів, ОСОБА_8 перебіг проїжджу частину, рухаючись у зустрічному напрямку до раніше незнайомого йому ОСОБА_8 , внаслідок чого, між вказаними особами виник словесний конфлікт з приводу порушення правил дорожнього руху водієм транспортного засобу. В ході вказаного словесного конфлікту у ОСОБА_8 , обуреного зауваженнями раніше незнайомого ОСОБА_8 , яких останній висловлював на його адресу, виник злочинний намір, спрямований на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_8 .

Під час вказаного вище конфлікту, ОСОБА_8 підбіг до ОСОБА_8 , скоротивши при цьому між ними відстань, у стрибку, наніс удар двома ногами та хаотичні удари кулаками лівої та правої руки в район тулуба ОСОБА_8 .

Далі, ОСОБА_8 , діючи з необережністю у формі злочинної недбалості, не передбачаючи можливості настання суспільно небезпечних наслідків у вигляді розбиття вказаної вище скляної конструкції (скла) та, як, наслідок, падіння з висоти 333 см ОСОБА_8 на гранітну поверхню сходів підземного підвуличного пішохідного переходу №1 біля станції метрополітену «Захисників України» від спричиненого кидка, знаходячись у безпосередній близькості до ОСОБА_8 , схопив останнього обома руками за куртку, та, доклавши зусиль, кинув ОСОБА_8 на вказану вище скляну конструкцію (скла), в результаті чого, скло скляної конструкції розбилося та ОСОБА_8 впав з висоти 333 см, вдарившись лобною ділянкою та коліном правої ноги об гранітну поверхню сходів підземного підвуличного пішохідного переходу №1.

У результаті необережних протиправних дій ОСОБА_8 ОСОБА_8 згідно з висновком судово-медичної експертизи №12-14/163-А/21 від 29.03.2021, було завдано гостру закриту черепно-мозкова травму у вигляді синця в параорбітальній ділянці справа та двох забитих ран в лобній ділянці справа, лінійного перелому лобної кістки справа із переходом на передом на передню черепну ямку і переломом верхньої щелепи за типом Ле-Фор І переходом клиновидну кістку зліва, пластичного субдурального крововиливу на рівні правої лобної частки та забою головного мозку із формуванням вогнищ контузії обох лобних часток головного мозку, а також садно на правому коліні. За механізмом: вказані вище ушкодження утворилися від травматичної дії тупого твердого предмету ( предметів), індивідуальні особливості травматичної поверхні якого (яких) в ушкодженнях не відобразилися, тому судити про конкретне знаряддя травми не є можливим. При цьому, травма голови у ОСОБА_8 утворилася внаслідок травматичного впливу тупого твердого предмета, з місцем прикладання сили в області лобної ділянки, а садно на правому коліні - внаслідок травматичної дії відповідно його локалізації.

Враховуючи характер гострої закритої черепно-мозкової травми та дані протоколів проведення слідчих експериментів, найвірогідніше, що травма голови утворилася внаслідок падіння потерпілого з висоти та ударом лобною ділянкою о тупий твердий предмет, у тому числі і о гранітну поверхню сходового маршу.

Згідно з висновком судово-медичної експертизи №12-14/86-А/21 від 25.02.2021, садно на правому коліні належить до категорії легких тілесних ушкоджень, відповідно п.2.3.2. «б», п.2.3.5. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом №6 МОЗ України від 17.01.1995.

Гостра закрита черепно-мозкова травма у вигляді згаданих вище ушкоджень належить до категорії тяжких тілесних ушкоджень, за критерієм небезпеки для життя, відповідно до п.2.1.1 «а», п.2.1.2, п.2.1.3 «б» «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом №6 МОЗ України від 17.01.1995.

Дії обвинуваченого ОСОБА_8 судом кваліфіковані за ст. 128 КК України - як необережне тяжке тілесне ушкодження.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, представник потерпілого та прокурор подали апеляційні скарги.

Представник потерпілого в своїй апеляційній скарзі просив оскаржуваний вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання, передбачене верхньою межею санкцією статті. Цивільний позов в частині моральної шкоди задовольнити в повному обсязі та стягнути з обвинуваченого на користь потерпілого моральну шкоду в розмірі 500 000 грн та витрати на професійну правничу допомогу (гонорар) адвоката в сумі 60 000 грн.

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що судом не в повній мірі враховано та оцінено сукупність зібраних доказів та прийнято необґрунтоване рішення. Вказав, що ОСОБА_8 не вибачився перед потерпілим, не телефонував йому та не надав ніякої фінансової допомоги. Тому вважає вирок м`яким, так як обвинувачений щиро не розкаявся та не усвідомив спричинену ним шкоду потерпілому і не відшкодував ні матеріальної, ні моральної шкоди в добровільному порядку.

Крім того, зазначив, що ним було подано суду клопотання про стягнення витрат на правову допомогу. На підтвердження понесених потерпілим витрат, на оплату праці гонорару адвоката, ним надано копію договору про надання правової допомоги від 10.01.2022 року, додаткову угоду до цього договору та копію квитанції до прибуткового касового ордеру, які підтверджують, що потерпілий дійсно сплатив кошти адвокату в сумі 60 000 грн. Проте, судом стягнуто на користь ОСОБА_8 витрати на правову допомогу лише 7000 грн. Вважає висновок суду щодо відсутності доказів на підтвердження такої суми гонорару помилковим, оскільки надав докази, зазначені вище. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу суду було надано договір про надання правової допомоги, згідно якого, вартість послуг, які надає адвокат, відповідно до п.1.1 даного Договору, зазначається в додатковій угоді до Договору. Яка є невід`ємною його частиною. Сума вартості послуг сплачується в момент підписання Договору, вартість якої складає 60 000 грн. Факт оплати вищевказаних коштів підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру від 10.01.2022. А тому, вважає, що суд помилково задовольнив частково вимогу про стягнення з обвинуваченого на користь потерпілого витрат на правову допомогу лише в сумі 7000 грн.

Прокурор в своїй апеляційній скарзі просить вирок суду скасувати, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що виразилось у необґрунтованому застосуванні ст.75 КК України та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що суд у вирок не навів, в чому саме виразилося активне сприяння розкриттю злочину, тому вважає висновок суду про активне сприяння розкриттю злочину в умовах очевидності, невмотивованим. Звільняючи ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання з випробуванням, суд не в повній мірі врахував думку представника потерпілого, який наполягав на призначенні обвинуваченому покарання, яке він має відбувати реально, оскільки останній не відшкодував потерпілому завданого збитку, не примирився та щиро не розкаявся та лише частково визнав позов. Також судом проігноровано позицію представника потерпілого стосовно задоволення позовних вимог з відшкодування моральної шкоди, оскільки потерпілому задане необережне тяжке тілесне ушкодження обвинуваченим,, внаслідок чого, була завдана моральна шкода, яка полягала у моральних переживаннях, які виразилися в усвідомленні фізичного болю, який відчував потерпілий, у збентеженості хвилюванні, страху померти та залишитися інвалідом, більше не побачити своїх рідних, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушення стосунків з оточуючими людьми, відчутті горя, перебуванні у стані депресії, що призвело до погіршення стосунків з друзями, сусідами та знайомими.

Враховуючи вищевикладене, прокурор вважає, що обставина, що пом`якшує покарання, у виді активного сприяння розкриттю злочину, відсутня, а тому, за її відсутності, з урахуванням позиції представника потерпілого, який посилався на необхідність призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі, застосування ст.75 КК України є необґрунтованим, а тому, просить вирок скасувати.

Позиції учасників апеляційного провадження.

Представник потерпілого та прокурор підтримали свої апеляційні вимоги у повному обсязі та просили їх задовольнити.

Обвинувачений та його захисник заперечували проти задоволення апеляційних скарг представника потерпілого та прокурора.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, потерпілого та його представника, думку обвинуваченого та його захисника, перевіривши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла наступного висновок, виходячи з наступного.

Переглядаючи оскаржуваний вирок в межах апеляційних доводів апелянтів, щодо наявності істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, колегія суддів вважає їх слушними, оскільки ця частина доводів не позбавлена правових та фактичних підстав.

Відповідно до ст.370 КПК України вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим. Суд обґрунтовує вирок лише на тих доказах, які були розглянуті в судовому засіданні, і оцінює їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, зокрема положеннями ст.91 та ст.94 КПК України.

Із цього слідує, що суд при розгляді справи повинен дослідити докази як ті, що викривають, так і ті, що ставлять під сумнів винуватість обвинуваченого, проаналізувати їх та дати їм оцінку.

Враховуючи конкретні обставини кримінального провадження, при ухваленні вироку, суд першої інстанції, з дотриманням норм ст.ст.17, 22, 23 КПК України, повинен дослідити всі докази сторони обвинувачення та докази і версію сторони захисту, надати їм належну, логічну оцінку, виходячи з вимог ст.ст.91-94 КПК України, та за наявності на те підстав обговорити з учасниками та мотивувати в своєму рішенні можливість визнання доказів неналежними, недопустимими чи недостовірними, що в свою чергу унеможливило б вибірковість їх оцінки.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення судом апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Згідно приписів ч.1 ст.412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог КПК, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

З матеріалів даного провадження вбачається, що судовий розгляд в даному кримінальному провадженні проводився в порядку установленому ч.3 ст.349 КПК України, тобто суд обмежився лише допитом обвинуваченого і не досліджував інші докази.

При цьому, як зазначив обвинувачений ОСОБА_8 під час апеляційного розгляду, потерпілий ОСОБА_8 сам спровокував обвинуваченого на вчинення зворотних дій щодо самого потерпілого, а саме заявив, що потерпілий наніс удари по кузову автівки, а потім, після того, як ОСОБА_8 зробив йому зауваження, заподіяв тілесні ушкодження обвинуваченому.

Допитаний, в якості потерпілого ОСОБА_8 , заперечував, що події розвивались саме таким чином.

За таких обставин, суд першої інстанції прийняв поспішне рішення, обмежившись лише поверхових допитом обвинуваченого та, розглянувши кримінальне провадження на підставі ч.3 ст.349 КПК України.

Відповідно до положень ч.1 ст.91 КПК України у кримінальному провадженні, до якого належить і судове, підлягають доказуванню ряд обставин, що мають для нього значення, зокрема: час, місце, спосіб, форма вини та мотив вчинення кримінального правопорушення і ці обставини, згідно п.2 ч.3 ст.374 КПК України, повинні бути наведені у сформульованому у мотивувальній частині вироку обвинувачені, визнаному судом доведеним.

Відповідно до ч 3 ст. 349 КПК України суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. Однак дана норма не звільняє суд від обов`язку встановити обставини, які підлягають доказуванню в кримінальному провадження та визначені ст. 91 КПК України. Тобто, законодавець зобов`язує суд встановити усі обставини, що мають значення для кримінального провадження, а ст.349 КПК України лише визначає обсяг та порядок дослідження доказів на підтвердження цих обставин.

Колегія суддів вважає, що за таких обставин, суд першої інстанції зробив поспішний висновок про недоцільність дослідження доказів у справі, що позбавило його можливості правильно та повно визначити предмет доказування, повно з`ясувати всі обставини , які мають істотне значення по справі, що могло вплинути на правильність застосування кримінального закону та визначення міри покарання.

При наведених вище обставинах, колегія суддів приходить до висновку про істотне порушення норм кримінально-процесуального законодавства при розгляді справи, у зв`язку з чим, вирок підлягає скасуванню, а кримінальне провадження призначенню до нового розгляду у суді першої інстанції.

При цьому, якщо за наслідками розгляду судом першої інстанції судом буде встановлено наявність в діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення згідно пред`явленого обвинувачення, то доводи представника потерпілого щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості скоєного кримінального правопорушення, слід вважати слушними, внаслідок чого такі доводи підлягають ретельній перевірці та дослідженню в суді першої інстанції при ухваленні судового рішення за наслідками його розгляду.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу представника потерпілого необхідно задовольнити частково, а апеляційну скаргу прокурора задовольнити в повному обсязі, скасувавши оскаржуваний вирок та, призначивши новий розгляд даної справи в суді першої інстанції.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Вирок Московського районного суду м. Харкова від 12 12 2023 року по справі щодо ОСОБА_8 , обвинуваченого за ст.128 КК України, - скасувати.

Апеляційну скаргу представника потерплого, - задовольнити частково.

Апеляційну скаргу прокурора, - задовольнити.

Призначити новий розгляд даної справи в суді першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на дане судове рішення, в порядку ч.1 ст.424 КПК України, може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

____________ _____________ ___________

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3