Справа № 445/671/23
Провадження № 1-кп/445/153/23
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 жовтня 2023 року Золочівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого-судді ОСОБА_1 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Золочеві Львівської області кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000081 від 03.03.2023, про обвинувачення:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, українця, уродженця м. Золочів, зареєстрованого та проживаючого у АДРЕСА_1 , військовослужбовця у військовому званні "солдат", раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 15.12.2022 № 323, солдат ОСОБА_4 зарахований до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та призначений на посаду майстра ремонтної майстерні артилерійського озброєння ремонтного взводу артилерійського озброєння ремонтної роти артилерійського озброєння ремонтно-відновлювального батальйону військової частини НОМЕР_1 .

Будучи військовослужбовцем за мобілізацією військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_4 відповідно до вимог ст. ст. 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст. ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний неухильно додержуватись Конституції та законів України, сумлінно у чесно виконувати військовий обов`язок, бути дисциплінованим, поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

Згідно ст. 1 Закону України "Про оборону України", ст. 1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законним інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

На підставі Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженого Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, в Україні із 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року введено воєнний стан, який неодноразово продовжувався нормативно-правовими актами та триває до теперішнього часу.

Згідно до ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України "Про оборону України", ст. 1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", ст. 2 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України (далі за текстом - Статут) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України, які проходять військову службу відповідно до законодавства.

Статті 129, 130, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, а також необхідність забезпечення у військовій частині постійної бойової готовності, проведення занять з бойової підготовки, підтримання внутрішнього порядку, військової дисципліни та виконання службових обов`язків, зобов`язують військовослужбовців у службовий час постійно знаходитись в розташуванні військової частини або місця служби і не залишати їх без дозволу командира (начальника).

У порушення вищевказаних вимог нормативно-правових актів, солдат ОСОБА_4 самовільно залишив військову частину без поважних причин, в умовах воєнного стану, при наступних обставинах.

Так, військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 , солдат ОСОБА_4 , діючи з прямим умислом, бажаючи тимчасово ухилитися від проходження військової служби та проводити час на власний розсуд, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з мотивів небажання переносити труднощі військової служби, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків 21.02.2023 самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_1 , в умовах воєнного стану, та безпідставно перебував поза межами розташування території військової частини НОМЕР_1 до моменту добровільної явки, а саме 16.03.2023, до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, що за адресою: м. Львів, вул. Максима Кривоноса, 6, чим припинив вчинення кримінального правопорушення.

У період з 28.02.2023 по 04.03.2023 та 06.03.2023 солдат ОСОБА_4 звертався за медичною допомогою до Золочівської центральної районної лікарні, де проходив стаціонарне лікування.

Відтак, у періоди з 21.02.2023 по 27.02.2023 та з 07.03.2023 по 15.03.2023 солдат ОСОБА_4 проводив час на власний розсуд, обов`язки військової служби не виконував, свою належність до Збройних Сил України, а також той факт, що він незаконно перебуває за межами військової частини НОМЕР_1 приховував.

Під час незаконного перебування за межами військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_4 до органів місцевої влади та військового управління з питань подальшого проходження військової служби не звертався, хоча об`єктивно мав можливість це вчинити.

Таким чином, ОСОБА_4 обвинувачується в самовільному залишенні військової частини, вчинене в умовах воєнного стану, тобто у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою винуватість у пред`явленому обвинуваченні визнав повністю та підтвердив обставини, які викладені в обвинувальному акті. Розуміє, що вчинив злочин, у вчиненому кається, просить суд суворо його не карати.

Враховуючи свідчення обвинуваченого ОСОБА_4 , його повне визнання своєї винуватості, а також те, що він не оспорює фактичні обставини справи, зазначені в обвинувальному акті, правильно розуміє зміст цих обставин, і не наполягає на дослідженні інших доказів по справі, суд, переконавшись у добровільності його позиції, роз`яснивши йому, що у такому випадку він буде позбавлений права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку, з урахуванням вимог ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих обставин, які ніхто не оспорює, обмеживши матеріалами, що характеризують обвинуваченого, без дослідження інших доказів, що стосуються фактичних обставин справи.

Оцінивши встановлені по справі обставини та перевіривши докази у їх сукупності, суд вважає доведеною вину ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, оскільки він самовільно залишив війську частину в умовах воєнного стану.

Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , є щире каяття та активне сприяння у розкритті даного кримінального правопорушення.

Обставинами, які обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , судом не встановлено.

Відповідно до ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи тяжкість злочину, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Зокрема, згідно ч.1 ст. 65 КК України, п.п. 1-3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами покарання» вбачається, що суд призначає покарання у межах, установлених санкцією статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.

Призначаючи покарання, у кожному окремому випадку суди мають дотримуватись вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості скоєного злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Визнаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні із кваліфікації злочинів (ст. 12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину й обставин скоєння (форму вини, мотиву і мети, способу вчинення, кількості епізодів злочинної діяльності, характеру і ступеню тяжкості наслідків, що настали).

Суд враховує, що ОСОБА_4 вчинив тяжкий злочин, за який передбачено покарання на строк від 5 до 10 років позбавлення волі, раніше не судимий, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, згідно з медичних епікризів мав хронічне захворювання, є особою з інвалідністю ІІІ групи.

Відповідно до вимог ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Згідно з ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

При призначенні ОСОБА_4 виду та розміру покарання, суд, відповідно до вимог ст. 65 КК враховує характер та ступінь тяжкості скоєння злочину, а саме те, що вчинений злочин, відповідно до ст. 12 КК України, є тяжким злочином, враховує дані про особу обвинуваченого, який будучи військовослужбовцем та покликаним захищати територіальну цілісність держави, вчинив злочин проти встановленого порядку несення військової служби.

Крім цього, суд зазначає, що обвинувачений протягом дії в Україні воєнного стану, вчинив злочин проти встановленого порядку несення військової служби, що саме по собі є тяжким наслідком адже суттєво підриває авторитет військової служби і за прикладом ОСОБА_4 військовослужбовці Збройних Сил України та інших формувань, розуміючи можливість покарання не пов`язаного з реальним позбавленням волі можуть роками не з`являтися на службу.

Також суд враховує позиції Верховного суду, викладені в постанова по справі № 750/2773/22, провадження № 51-3061км22 від 22.12.2022 та справі № 726/78/23, провадження № 51-1772км23 від 11.07.2023, з яких вбачається, що кримінальні правопорушення проти встановленого порядку несення військової служби свідчать про підвищену суспільну небезпечність, оскільки можуть призвести до підриву військової дисципліни, розлагодженості дій, спрямованих на захист суверенітету держави, що в умовах воєнного стану є неприпустимим, а тому застосування іншого покарання ніж позбавлення волі, не лише не сприятиме запобіганню вчиненню нових кримінальних правопорушень іншими особами, а навпаки створить у таких осіб впевненість у безкарності за вчинення таких дій.

Суд вважає, що для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню ним нових злочинів, необхідно призначити ОСОБА_4 покарання за скоєний ним злочин у виді найнижчої межі, а саме у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі, оскільки він раніше не судимий.

Керуючись ст.ст. 349, 373, 374, 376 КПК України, суд,

У Х В А Л И В:

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років

Запобіжний захід ОСОБА_4 до вступу вироку в законну силу не обирати.

Строк відбування покарання засудженому ОСОБА_4 відраховувати з дня приведення вироку до виконання.

Вирок може бути оскаржений до Львівського апеляційного суду через Золочівський районний суд Львівської області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення апеляційним судом.

Відповідно до ч.6 ст. 376 КПК України копію вироку після його проголошення негайно вручити обвинуваченим та прокурору, інші учасники судового провадження копію вироку мають право отримати в суді.

Суддя ОСОБА_1