ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2024 року

м. Хмельницький

Справа № 676/8622/18

Провадження № 11-кп/4820/18/24

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії :

судді-доповідача ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

потерпілого ОСОБА_8

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Хмельницькому в режимі відеоконференції апеляційну скаргу прокурора Хмельницької обласної прокуратури ОСОБА_5 на вирок Кам`янець - Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 26 квітня 2021 року у кримінальному провадженні № 0000219, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 16.08.2018, яким ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Загірне Старокостянтинівського району Хмельницької області, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 15, пунктом 7 частини 2 статті 115 КК України та виправдано на підставі п.3 ч.1 ст.373 КПК України, та

ВСТАНОВИЛА:

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення та встановлені судом обставини

Вироком Кам`янець - Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 26 квітня 2021 року ОСОБА_6 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 15, пунктом 7 частини 2 статті 115 КК України, та виправдано на підставі пункту 3 частини 1 статті 373 КПК України за недоведеністю того, що в діянні обвинуваченого є склад вказаного кримінального правопорушення.

Відповідно до вироку суду, ОСОБА_6 обвинувачувався в тому, що він близько 01 год. 16 серпня 2018 року, перебуваючи на березі річки «Дністер» поблизу с. Каштанівка Кам`янець-Подільського району Хмельницької області, з хуліганських мотивів, ігноруючи елементарні існуючі у суспільстві правила поведінки, моралі, добропристойності, відкрито виражаючи своє зневажливе ставлення до громадського порядку та впорядкованого функціонування суспільних відносин, не маючи на те будь-яких вагомих підстав, грубо порушуючи громадський порядок, з мотивів явної неповаги до суспільства, прагнучи протиставити себе суспільству та принизити людську гідність інших громадян, проявляючи особливу зухвалість, безпричинно, з метою заподіяння смерті іншій особі, а саме незнайомому йому ОСОБА_8 , маючи навики поводження із зброєю, умисно, правою рукою дістав із своєї сумочки належний йому травматичний пістолет «ВІЙ», серії НОМЕР_1 , калібру 9 мм. Р.А., зняв із запобіжника та дослав патрон у патронник, тим самим привів пістолет у бойову готовність.

Реалізовуючи свій злочинний умисел, з хуліганським мотивом, спрямований на позбавлення життя ОСОБА_8 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій та передбачаючи настання негативних наслідків, умисно, приставив вище вказаний пістолет, приведений у бойову готовність до життєво важливого органу людини, а саме шиї потерпілого, який у свою чергу, помітивши, що його життю загрожує небезпека, а тому, з метою врятування власного життя, правою рукою відбив пістолет до низу в область свого живота, під час чого відбувся постріл та куля влучила у живіт та мізинець правої руки ОСОБА_8 .

Внаслідок вказаних протиправних дій спричинив ОСОБА_8 тілесне ушкодження у вигляді: поєднаної травми правої верхньої кінцівки та передньої черевної стінки з тілесними ушкодженнями у вигляді ампутації нігтьової фаланги 5-го пальця кисті правої верхньої кінцівки, садна шкіри та крововиливу м`яких тканин передньої поверхні черевної стінки, саден шкіри долонної поверхні кисті правої верхньої кінцівки в проекції основи підвищення 5-го пальця, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Одразу після цього ОСОБА_6 , у зв`язку з опором ОСОБА_8 та інших осіб, які перебували на той час на місці події, втік з місця події у невідомому напрямку, таким чином не вчинив усіх дій, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, що не залежало від його волі.

ОСОБА_6 за вказаних обставин обвинувачувався у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 15, пунктом 7 частини 2 статті 115 КК України, яке виразилось у незакінченому замаху на вчинення умисного вбивства, а саме протиправного заподіяння смерті іншій людині, з хуліганських мотивів.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

Не погодившись із рішенням суду, прокурор подала апеляційну скаргу, в якій просить вирок суду скасувати через неповноту судового розгляду, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, а також невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішення, фактичним обставинам справи, та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 15, пунктом 7 частини 2 статті 115 КК України, та призначити покарання у виді 10 років позбавлення волі.

На думку прокурора, суд неправильно оцінив показання свідків у цьому кримінальному провадженні, а також не мав підстав для визнання проведених слідчих експериментів недопустимими доказами.

Матеріали кримінального провадження були відкриті стороні захисту у порядку статті 290 КПК України.

Огляд місця події проведений у порядку вимог КПК України, футболка отримана слідчим від потерпілого ОСОБА_8 також відповідно до кримінального процесуального законодавства, зокрема статті 56 КПК України, тому у суду не було підстав визнавати ці докази недопустимими.

На думку сторони обвинувачення, ОСОБА_6 не мав конфлікту з потерпілим ОСОБА_8 , тому здійснив постріл з умислом на вбивство потерпілого з хуліганських мотивів. Окрім того, обвинувачений був членом громадського формування, мав навики поводження зі зброєю, дозвіл на носіння та зберігання травматичного пістолету та був обізнаний із загальними правилами застосування такої зброї.

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурора захисник просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги прокурора та його клопотанні про повторне дослідження доказів, просить вирок суду залишити без змін.

Наголошує, що ОСОБА_6 володіє пістолетом «Вій», який є спецзасобом, споряджається патронами несмертельної дії, що підтверджується висновком судової балістичної експертизи, і що свідчить про усвідомлення ОСОБА_6 про неможливість заподіяння смерті людині в разі здійснення пострілу з нього.

Жодного доказу на підтвердження умислу обвинуваченого на вчинення умисного вбивства матеріали кримінального провадження не містять.

У судовому засіданні ОСОБА_8 та ОСОБА_9 зазначали, що коли побачили в руках у ОСОБА_6 пістолет, то сприйняли його за запальничку, і тому твердження апелянта про те, що потерпілий врятував своє життя, оскільки відбив приставлений йому до шиї пістолет донизу, не відповідає фактичним обставинам справи.

З дослідженого висновку СМЕ №76, проведеної в приміщенні Старокостянтинівського відділу поліції 16.08.2018 року вбачається, що у обвинуваченого ОСОБА_6 того дня експертом виявлено тілесне ушкодження у вигляді крововиливу в зовнішньому куті лівої підочної ділянки та садно в щічній ділянці зліва, які виникли незадовго до проведення експертного дослідження, тобто, за обставин, на які обвинувачений вказував постійно, в тому числі і вночі 16.08.2018 року на березі річки Дністра дружині потерпілого після інциденту, що підтверджується відеозаписом, який вона сама й надала.

Захисник наголошує, що речові докази, в тому числі і пістолет «Вій», не могли бути пред`явлені стороні захисту під час виконання вимог статті 290 КПК України, оскільки задовго до закінчення досудового розслідування, яке здійснювалось слідчими СУ ГУНП в Хмельницькій області, усі речові докази були відправлені для зберігання у Кам?янець-Подільський РВ, тобто за 100 км від місця здійснення досудового розслідування.

На думку сторони захисту, твердження про неповноту судового розгляду та клопотання прокурора про повторне дослідження доказів, зокрема про допит потерпілого, свідків тощо, на увагу не заслуговує, оскільки місцевий суд неодноразово звертався до прокурора із запитаннями про те, чи не бажає сторона обвинувачення доповнити судовий розгляд чи змінити обвинувачення тощо, та прокурор зазначила про повне та всебічне з`ясування обставин справи та перевірку їх доказами, не наполягаючи на повторних чи додаткових допитах, дослідження тих чи інших письмових доказів.

Позиції учасників судового провадження

Прокурор просила задовольнити у повному обсязі вимоги апеляційної скарги та визнати ОСОБА_6 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 15, пунктом 7 частини 2 статті 115 КК України, з наведених в апеляційній скарзі підстав.

Обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_7 заперечували проти задоволення вимог апеляційної скарги прокурора, наполягали, що підстав для скасування вироку суду першої інстанції немає, вважали вирок суду законним та обґрунтованим. Захисник наполягав, що у діях ОСОБА_6 відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 15, пунктом 7 частини 2 статті 115 КК України.

Обвинувачений ОСОБА_6 наполягав, що не мав умислу на вбивство потерпілого, достав пістолет, коли потерпілий його вдарив для самозахисту.

Потерпілий ОСОБА_8 у судовому засіданні 05.12.2023 підтримав вимоги прокурора та просив визнати винним ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 15, пунктом 7 частини 2 статті 115 КК України.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників судового розгляду, повторно дослідивши обставини, встановлені під час кримінального провадження: допитавши потерпілого ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , частково дослідивши письмові докази кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Мотиви суду

Згідно зі статтею 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Європейської конвенції з прав людини кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Пунктом другим цієї ж статті передбачено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, яке ухвалено згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених діючим законодавством. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Ухвалюючи вирок, суд, у відповідності до статті 368 КПК України, серед іншого повинен вирішити питання чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа, чи містить це діяння склад кримінального правопорушення та чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення.

В силу частини 3 статті 62 Конституції України, положень статті 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність у діях ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 15, пунктом 7 частини 2 статті 115 КК України, визнав його невинуватим у вчиненні інкримінованого злочину та виправдав за недоведеністю наявності в його діях складу зазначеного кримінального правопорушення.

Згідно з вимогами статті 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, але вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.

У поданій апеляційній скарзі прокурор, не погоджуючись із висновками суду першої інстанції, просить вирок скасувати та ухвалити новий, оскільки вважає, що суд неправильно оцінив показання свідків у цьому кримінальному провадженні, ОСОБА_6 не мав конфлікту з потерпілим ОСОБА_8 , тому здійснив постріл саме з умислом на вбивство потерпілого з хуліганських мотивів.

Відповідно до частини 3 статті 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями.

Задовольнивши клопотання прокурора та повторно дослідивши у судовому засіданні частину доказів цього кримінального провадження, колегія суддів погоджується з позицією прокурора щодо необґрунтованого визнання судом недопустимими низки доказів, які надала сторона обвинувачення для підтвердження обставин, що викладені в обвинувальному акті.

Відповідно до частини 1 статті 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Статтями 86, 87 КПК України встановлено, що доказ визнається допустимим, якщо його отримано у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використано при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може послатися суд при ухваленні судового рішення. Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та іншими законами України, в тому числі внаслідок порушення права особи на захист і шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених КПК України, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень.

Колегія суддів вважає слушним доводи прокурора щодо відсутності підстав у суду для визнання таких доказів, як протокол огляду місця події від 16.08.2018 (т. 1 а/п 226-230) та футболка потерпілого ОСОБА_8 , недопустимими.

За змістом статей 214, 223, 237 КПК України огляд є слідчою (розшуковою) дією, спрямованою на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні, яка проводиться в межах досудового розслідування кримінального провадження. У невідкладних випадках огляд місця події може бути проведений до внесення відомостей до ЄРДР, що здійснюється після огляду. Підставою для проведення огляду місця події слугує інформація про вчинення кримінального правопорушення, зафіксована у певній процесуальній формі.

Огляд місця події це слідча дія, яка має на меті безпосереднє сприйняття, дослідження обстановки на місці події, виявлення, фіксацію речових доказів, з`ясування характеру події та інших обставин, що підлягають доказуванню. Підставою для проведення огляду місця події слугує інформація про вчинення кримінального правопорушення, зафіксована у певній процесуальній формі.

Так, підставою для проведення огляду місця події у цьому провадженні стало повідомлення громадянина ОСОБА_9 про скоєння невстановленою особою кримінального правопорушення, на підставі чого були внесені відомості до ЄРДР (т.1 а/п 219).

З метою перевірки вказаної інформації та з`ясування події, що відбулася, було здійснено огляд ділянки місцевості, де все сталося. Отже, зазначена слідча дія була невідкладною, здійснювалася з метою перевірки отриманої інформації, а реєстрація кримінального провадження у реєстрі за частиною 3 статті 15, частиною 1 статті 115 КК України об 11.25 год. 16.08.2018 є правомірною та не тягне за собою визнання протоколу огляду місця події недопустимим доказом.

Окрім того, у протоколі зафіксована видача свідком ОСОБА_11 слідчому знайденої нею на місці події гільзи, додається заява останньої про добровільну видачу працівникові поліції металевого предмету жовтого кольору зовні схожого на гільзу (т. 1 а/п 231).

На переконання колегії суддів, огляд місця події проведений у порядку, встановленому процесуальним законодавством України, повноважним слідчим, включеним до групи слідчих у цьому кримінальному провадженні, з дотриманням вимог щодо обов`язкової участі понятих, за участю спеціаліста, обставини, які б вказували на формальність зазначеної слідчої (розшукової) дії апеляційним судом не встановлено, інших підстав вважати, що протокол огляду місця події складений з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону і є недопустимим доказом, колегія суддів також не віднайшла, тому вважає висновок суду першої інстанції щодо цього неспроможним.

Окрім того, у протоколі огляду місця події відсутні відомості щодо вилучення футболки потерпілого ОСОБА_8 . Натомість, є заява від самого потерпілого від 16.08.2018 про добровільну передачу працівнику поліції футболки помаранчевого кольору (т.1 а/п 232) та після цього слідчим був складений протокол огляду речового доказу наданого стороні кримінального провадження від 16.08.2018 (т.1 а/п 233).

У колегії суддів не виникає сумнівів щодо допустимості та належності вказаного доказу, оскільки він був отриманий відповідно до процесуального порядку, будь-яких істотних порушень прав та свобод людини чи чинного законодавства, які б призвели до необхідності відхилити такий доказ, визнавши його недопустимим, не було встановлено.

У постанові ВС від 19 травня 2021 року у справі № 204/4521/18, колегія суддів виснувала, що правова природа подання доказів є іншою, ніж одержання їх шляхом проведення слідчих дій, оскільки подання доказів має наслідком їх отримання, що полягає у прийманні того, що надсилається, надається або вручається, тобто при отриманні певна особа добровільно передає, надає, представляє матеріали слідчому чи прокурору. При отриманні предметів та документів, представлених особою для залучення їх до справи як докази, орган дізнання, слідчий або суд повинні допитати особу, яка подає даний предмет чи документ, з метою з`ясування джерела та обставин їх отримання, потім здійснити огляд цих предметів або документів і процесуально зафіксувати їх отримання.

Згідно з частиною 2 статті 93 КПК України, сторона обвинувачення здійснює збирання доказів, зокрема, шляхом витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей тощо.

Відтак, оскільки є всі підстави вважати, що ОСОБА_8 надав зазначену футболку як доказ працівнику поліції добровільно, далі під час судового розгляду не заперечував проти цього, слідчим факт отримання зазначеного доказу зафіксований процесуально правильно, тому у суду першої інстанції не існувало підстав визнавати футболку ОСОБА_8 як недопустимий доказ.

Також колегія суддів вважає необґрунтованим висновок суду про невиконання стороною обвинувачення вимог статті 290 КПК України в частині відкриття речових доказів.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, доступ до реєстру матеріалів досудового розслідування обвинуваченому та його захисникам було надано, що підтверджується підписаними ними власноруч розписками (т.1 а/п 15-16) та актом про відмову від отримання обвинувального акту ОСОБА_6 (т. 1 а/п 11).

Відповідні положення статті 290 КПК України передбачають обов`язок сторони обвинувачення лише надати обвинуваченому, стороні захисту доступ до матеріалів досудового розслідування, тобто створити можливість ознайомитися з цими матеріалами, зробити їх копії або інші відображення. Однак, відповідно до частини першої статті 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав.

Позаяк, при вирішенні питання, в якому обсязі скористатися наданою можливістю ознайомитися з матеріалами досудового розслідування, сторона захисту чинить на власний розсуд, тому правило недопустимості доказів, передбачене частиною 12 статті 290 КПК України, стосується лише ситуації, коли сторона обвинувачення не виконала свій обов`язок надати стороні захисту доступ до матеріалів досудового розслідування, внаслідок чого остання була позбавлена можливості ознайомитися з ними. Однак, це правило не поширюється на ситуацію, коли сторона захисту, маючи доступ до матеріалів кримінального провадження, за власним рішенням відмовилася від ознайомлення з ними повністю або у будь-якій частині.

Навіть якщо припустити, що сторона захисту не знайомилася з речовими доказами, підписання розписки про надання доступу до матеріалів досудового розслідування є підтвердженням того, що обвинувачений, сторона захисту ознайомилися з усіма матеріалами, з якими вони вважали за потрібне ознайомитися. Факт того, що вони не скористалися доступом до речових доказів, не означає, що сторона обвинувачення не виконала вимоги статті 290 КПК України.

Такі правові висновки неодноразово висловлював Верховний Суд у своїх рішеннях: постанова від 05.03.2019 у справі № 754/8571/17, ухвала від 13.03.2018 у справі № 336/6314/16-к, постанова від 25.11.2021 у справі № 463/3596/16-к.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає безпідставним висновок суду першої інстанції, що сторона обвинувачення не здійснила відкриття речових доказів стороні захисту відповідно до положень ст.290 КПК України, а тому суд не має права допустити відомості, що містяться в них, як докази, ці докази є допустимими, а апеляційні доводи прокурора в цій частині обґрунтованими.

Доводи прокурора щодо відсутності у суду підстав для визнання проведених слідчих експериментів недопустимими доказами під час апеляційного розгляду не знайшли свого підтвердження.

Згідно зі статтею 240 КПК України, з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань.

Важливою умовою проведення слідчого експерименту є його проведення в умовах, максимально наближених до тих, у яких у минулому відбувалася досліджувана дія чи подія. Тому, перш ніж проводити дослідницькі дії, необхідно відтворити (реконструювати) обстановку, у якій вони проводитимуться. Ступінь реконструкції залежить від характеру експерименту, обстановки, у якій він здійснюватиметься, від можливостей реконструювання. Недотримання цієї умови розцінюється як порушення вимог кримінального процесуального закону, що спричиняє втрату доказового значення одержаних даних.

При цьому, цією нормою не передбачено обов`язку відтворити всі умови, які існували на час події. У деяких випадках така вимога може поставити перед слідчими органами нездійсненне завдання. Тому проведення слідчого експерименту вимагає моделювання умов, максимально наближених до тих, що існували на момент події і є важливим для мети експерименту.

Викладене корелюється з висновком колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у справі № 641/2251/17 від 28 жовтня 2021 року.

За встановленими судом обставинами справи, подія, що розглядається, мала місце 16 серпня 2018 року близько 01 години ночі, тобто у темний період доби, як показали потерпілий та свідки, місце події, а саме стіл, освітлювали ліхтариками з телефонів. Натомість, усі слідчі експерименти у цьому кримінальному провадженні проводилися у той же день, однак у світлу пору, що є суттєвими умовами для цієї події та не можуть свідчити, що відтворення відбувалося за умов, максимально наближених до тих, що існували на момент події.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що органами досудового слідства не перевірялися показання потерпілого ОСОБА_8 та свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 та ОСОБА_14 щодо обставин справи, та не з`ясовувалося, чи дійсно вони могли бачити та чути з місць, де перебували, обставини конфлікту між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , тобто в ході слідчого експерименту не перевірена можливість потерпілого та свідків сприймати факти, про які вони дають показання, а також щодо інших обставин, які можуть мати значення для оцінки достовірності показань потерпілого та свідків.

При таких разючих відмінностях умов, що існували на момент події та були відтворені при проведенні слідчих експериментів, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає, що досудовим слідством не було досягнуто мети проведення такого слідчого експерименту, визначеної статтею 240 КПК України, яка полягає у перевірці і уточненні відомостей, що мають значення для кримінального провадження шляхом відтворення дій, обстановки чи обставин події, що розглядається. Відтак, суд правильно зробив висновок щодо недопустимості зазначених протоколів слідчих експериментів як доказів у цьому провадженні.

Стосовно доводів прокурора про наявність в діях обвинуваченого ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 15, пунктом 7 частини 2 статті 115 КК України та доведеність це дослідженими доказами, то колегія суддів дійшла висновку про відсутність доказів на спростування висновку суду першої інстанції про недоведеність того, що в діянні обвинуваченого є склад вказаного кримінального правопорушення.

На переконання колегії суддів, під час розгляду кримінального провадження суд першої інстанції дотримався наведених вище вимог закону, та відповідно до вимог пункту 1 частини 3 статті 374, пункту 3 частини 1 статті 373 КПК, на підставі безпосередньо досліджених в судовому засіданні доказів, зокрема показань обвинуваченого, потерпілого, свідків у цьому кримінальному провадження, результатів проведених експертиз, показань експерта, інших письмових доказів, обґрунтовано та вмотивовано виправдав ОСОБА_6 за частиною 3 статті 15, пунктом 7 частини 2 статті 115 КК України у зв`язку з відсутністю в його діях складу цього кримінального правопорушення.

Згідно з усталеною та широко розповсюдженою практикою Європейського суду з прав людини, суд при оцінці доказів має керуватися критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така доведеність може випливати з сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (справи «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року та «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанії» від 06 грудня 1998 року тощо).

Відповідно до положень статті 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Статтею 92 КПК України закріплено, що обов`язок доказування покладений на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом, чого в цьому кримінальному провадженні зроблено не було.

За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінально-процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК. Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 14 червня 2018 року в справі № 398/5649/15.

Згідно зі змістом обвинувального акту, ОСОБА_6 обвинувачується у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 15, пунктом 7 частини 2 статті 115 КК України, тобто у незакінченому замаху на вчинення умисного вбивства, а саме протиправного заподіяння смерті іншій людині, з хуліганських мотивів.

За визначенням умисне вбивство з об`єктивної сторони характеризується діянням у вигляді протиправного посягання на життя іншої людини, наслідками у вигляді смерті та причинним зв`язком між зазначеним діянням та наслідками. Для суб`єктивної сторони цього злочину обов?язковим є умисна форма вини (прямий або непрямий умисел), тобто коли особа усвідомлює, що у результаті її дій потерпілий помре, і бажає настання смерті або свідомо припускає настання таких наслідків.

Згідно з усталеною судовою практикою, зокрема з висновком Верховного Суду викладеним у постанові від 07 липня 2021 року у справі № 161/17022/17, як умисне вбивство з хуліганських мотивів за пунктом 7 частини 2 статті 115 КК дії винного кваліфікуються, коли він позбавляє іншу особу життя внаслідок явної неповаги до суспільства, нехтування загальнолюдськими правилами співжиття і нормами моралі, а так само без будь-якої причини чи з використанням малозначного приводу.

Окрім того, головною рушійною силою хуліганського мотиву є бажання не завдати шкоди конкретно визначеному потерпілому, а протиставити себе оточуючим узагалі, показати свою зверхність, виразивши явну зневагу до загальноприйнятих норм і правил поведінки. Означені дії не зумовлені особистими мотивами й конкретною метою, а за своїми внутрішніми чинниками фокусуються в напрямку тотального негативізму й ворожого ставлення до суспільства. Протиправні діяння вчиняються за відсутності зовнішнього приводу або з незначного приводу і зазвичай спрямовані на випадкові об`єкти. Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 18 червня 2020 року в справі № 720/990/18.

Згідно з обвинувальним актом ОСОБА_6 обвинувачується в тому, що він близько 01 год. 16 серпня 2018 перебуваючи на березі річки «Дністер» поблизу с. Каштанівка, Кам`янець-Подільського району Хмельницької області, з хуліганських мотивів, ігноруючи елементарні існуючі у суспільстві правила поведінки, моралі, добропристойності, відкрито виражаючи своє зневажливе ставлення до громадського порядку та впорядкованого функціонування суспільних відносин, не маючи на те будь-яких вагомих підстав, грубо порушуючи громадський порядок, з мотивів явної неповаги до суспільства, прагнучи протиставити себе суспільству та принизити людську гідність інших громадян, проявляючи особливу зухвалість, безпричинно, з метою заподіяння смерті іншій особі, а саме незнайомому йому ОСОБА_8 , маючи навики поводження із зброєю, умисно, правою рукою дістав із своєї сумочки належний йому травматичний пістолет «ВІЙ», серії НОМЕР_1 , калібру 9 мм. Р.А., зняв із запобіжника та дослав патрон у патронник, чим самим привів пістолет у бойову готовність. Реалізуючи свій злочинний умисел, з хуліганським мотивом, спрямований на позбавлення життя ОСОБА_8 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій та передбачаючи настання негативних наслідків, умисно, приставив вище вказаний пістолет, приведений у бойову готовність до життєво важливого органу людини - шиї потерпілого, який у свою чергу, помітивши що його життю загрожує небезпека, а тому, з метою врятування власного життя, правою рукою відбив пістолет до низу в область свого живота, під час чого відбувся постріл та куля влучила у живіт та мізинець правої руки ОСОБА_8 , внаслідок чого останньому були завдані тілесні ушкодження кисті правої руки та м`яких тканин передньої поверхні черевної стінки, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

За результатом судового розгляду суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність у діях ОСОБА_6 хуліганських спонукань та умислу саме на вбивство потерпілого ОСОБА_8 , оскільки в ході судового розгляду судом встановлено, що саме потерпілий, маючи психологічну підтримку своїх знайомих, першим вдарив обвинуваченого ОСОБА_6 , заподіявши йому тілесне ушкодження, що стало підставою для демонстрації ним пістолета з метою самозахисту, але через дії потерпілого ОСОБА_8 , який намагався вирвати пістолет, відбувся постріл, що і спричинив йому тілесні ушкодження.

Так, в обґрунтування такого висновку суд першої інстанції поклав наступні докази:

-показання обвинуваченого ОСОБА_6 , який не визнав своєї вини та показав, що він у той день близько 24 год. пішов до річки, йому назустріч в сторону свого столу йшов ОСОБА_9 , в якого він попросив закурити і між ними зав`язалась розмова стосовно рибалки. ОСОБА_8 сказав ОСОБА_9 йти до них, бо вже налито, на що останній відповів, що говорить з ним. Після чого ОСОБА_8 вказав ОСОБА_9 «послати» його та, підійшовши до нього, вдарив рукою в обличчя. Тоді ж він побачив, що до них наближається ОСОБА_12 та з метою самозахисту він дістав пристрій для стрільби гумовими кулями. ОСОБА_8 схопив і намагався вирвати пристрій, внаслідок чого відбувся постріл. Скориставшись цим, ОСОБА_6 втік в річку, та його наздогнали, завдали декілька ударів в спину, намагалися топити, проте він вирвався та втік;

-показання свідка ОСОБА_14 , який підтвердив, що за ОСОБА_6 бігло троє хлопців, один з яких стрибнув на останнього та почав його топити. Він намагався їх розборонити, ОСОБА_6 , скористався цим та втік на автомобілі, незважаючи на те, що потерпілий та його знайомий чинили йому в цьому перешкоду, вели себе агресивно;

-висновок експерта №76 від 16.08.2018, відповідно до якого у ОСОБА_6 виявлені тілесні ушкодження, а саме крововилив у зовнішньому куті лівої підочної ділянки, який виник від удару тупим твердим предметом з обмеженою контактуючою поверхнею (що могло бути кулаком руки сторонньої особи), з його слів отримав ушкодження внаслідок нанесення йому удару рукою ОСОБА_8 (т.2 а/п 115);

-відомості протоколу проведених негласних слідчих (розшукових) дій від 28.08.2018, а саме аудіо-відеоконтролю місця ІТТ №1 в м. Хмельницький, де ОСОБА_6 у вільній розмові із співкамерником розповів обставини події та підтвердив, що йому було безпричинно нанесено удар потерпілим ОСОБА_8 , його намагалися побити, і що саме потерпілий схопив його за пістолет і відбувся постріл (т.2 а/п 202-206);

-протокол огляду ДВД-диску від 21.11.2018 року, наданого потерпілим ОСОБА_8 органу досудового розслідування, з відеозапису, який на мобільний телефон здійснювала дружина потерпілого - ОСОБА_10 після конфлікту 16.08.2018 року, зокрема вбачається, що ОСОБА_6 на запитання чому він так зробив повідомляє, що він прийшов попросити цигарку, а його вдарили, що підтверджує показання обвинуваченого (т.2 а/п 145-148):

-показання судово-медичного експерта ОСОБА_15 , який у судовому засіданні спростував покази потерпілого ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_9 , ОСОБА_13 та ОСОБА_11 щодо механізму утворення тілесного ушкодження у потерпілого внаслідок пострілу, та зазначив, що найбільш характерним для вказаного тілесного ушкодження є те, що в момент пострілу потерпілий тримав ствол пістолета рукою, і малоймовірно, що відбивав його, як вказував потерпілий.

Окрім цього, суд врахував подальшу після цієї події поведінку ОСОБА_6 , а саме те, що він більше не здійснював інших пострілів у будь-кого та втік з місця події, що явно свідчить про відсутність умислу на спричинення тілесних ушкоджень чи умислу на вбивство потерпілого ОСОБА_8 , так і на вчинення хуліганських дій, з чим колегія суддів погоджується.

При цьому суд оцінив критично показання потерпілого ОСОБА_8 та свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_16 , ОСОБА_9 , ОСОБА_13 , ОСОБА_11 , враховуючи їх зацікавленість у результатах вирішення справи, адже потерпілий, його дружина, друзі (куми) надали показання, які не узгоджуються з іншими дослідженими в судовому засіданні матеріалами кримінального провадження, в ході судового розгляду жодним чином не могли повідомити та пояснити наявність у обвинуваченого тілесних ушкоджень, які об`єктивно встановлені висновком судово-медичної експертизи, показання потерпілого та свідків щодо механізму спричинення ОСОБА_8 тілесних ушкоджень не узгоджуються з об`єктивними даними судово-медичної експертизи та роз`ясненнями експерта в судовому засіданні свого висновку.

Таким чином, судом першої інстанції в ході судового розгляду було встановлено, що саме потерпілий ОСОБА_8 , маючи психологічну підтримку своїх знайомих, вдарив обвинуваченого ОСОБА_6 , заподіявши йому тілесне ушкодження, що стало підставою для демонстрації пістолета з метою самозахисту, але через дії потерпілого ОСОБА_8 , який намагався вирвати пістолет у обвинуваченого, відбувся постріл, на переконання суду спосіб спричинення тілесних ушкоджень був наступний: обвинувачений ОСОБА_6 направив пістолет в сторону потерпілого ОСОБА_8 , який стояв по праву сторону від обвинуваченого, в той час ОСОБА_8 правою рукою взяв у кисть руки дуло пістолету та потягнув його на себе, внаслідок чого відбувся постріл із спричиненням описаних вище тілесних ушкоджень, що свідчить про відсутність умислу в ОСОБА_6 на умисне спричинення тілесних ушкоджень потерпілому, адже постріл відбувся внаслідок не спускання гачка пістолета, а внаслідок дій потерпілого, який намагався вирвати пістолет з руки обвинуваченого.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Згідно вимог статті 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Відповідно до положень ч.1 ст.95 КПК України показання - це відомості, які надаються в усній або письмовій формі під час допиту підозрюваним, обвинуваченим, свідком, потерпілим, експертом щодо відомих їм обставин у кримінальному провадженні, що мають значення для цього кримінального провадження.

Як у суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду обвинувачений наполягав, що потерпілий його вдарив безпричинно, через те він достав пістолет для самозахисту, а потерпілий намагався забрати пістолет та пролунав постріл, після чого він намагався втекти від цієї компанії.

Показання обвинуваченого підтверджуються відеозаписом з місця події, наданим потерпілим, з якого вбачається, що відразу після вчиненого ОСОБА_6 зазначає, що дістав пістолет, оскільки його вдарили, а також показання обвинуваченого підтверджуються висновком експерта №76 від 16.08.2018, відповідно до якого у ОСОБА_6 виявлені тілесні ушкодження, а саме крововилив у зовнішньому куті лівої підочної ділянки, який виник від удару тупим твердим предметом з обмеженою контактуючою поверхнею, яким міг бути кулак руки сторонньої особи, на протязі доби до моменту проведення експертизи (16.35 год. 16.08.2018), зі слів Крупка його біля 23 год. 15.08.2018 вдарив один раз кулаком в обличчя ОСОБА_8 (т.2 а/п 115).

Прокурором не спростовані показання обвинуваченого, не встановлені інші обставини, за яких обвинувачений у встановлений в експертизі час міг отримати наявні у нього тілесні ушкодження у вигляді крововиливу в зовнішньому куті лівої підочної ділянки, у колегії суддів відсутні підстави стверджувати, що ці тілесні ушкодження обвинувачений отримав вже після події та надати цим доказам іншу оцінку, ніж дав суд першої інстанції.

Достовірність показань потерпілого ОСОБА_8 та свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_16 , ОСОБА_9 , ОСОБА_13 , ОСОБА_11 на можливість сприймати обставини події та факти в тих умовах, при яких відбулася подія, належним чином не перевірені, оскільки слідчі експерименти за їх участю були проведені з порушенням вимог ст.240 КПК України, без моделювання умов, максимально наближених до тих, що існували на момент події, що є важливим для мети експерименту, з цих підстав ці докази визнані недопустимими, з чим погодився і апеляційний суд.

Відповідно до матеріалів провадження, ОСОБА_6 володіє травматичним пістолетом "ВІЙ", серія НОМЕР_1 , споряджений еластичними кулями калібру 9 мм Р.А., що відповідно до змісту висновку експерта № 3.1/3.2-0139:18 від 09.10.2018 за результатом проведеної балістичної експертизи, є снарядами несмертельної дії (т.2 а/п 56-67).

Поряд з цим, наявність у ОСОБА_6 дозволу на носіння та зберігання травматичного пістолету, його обізнаність із загальними правилами застосування такої зброї, що на думку сторони обвинувачення підтверджує існування у ОСОБА_6 умислу на вбивство потерпілого ОСОБА_8 , на переконання колегії суддів указує на зворотнє. Цілком виправданими є дії ОСОБА_6 , який дістав свій пістолет у відповідь на встановлені судом провокативні та певним чином неправомірні дії потерпілого ОСОБА_8 з метою потенційного самозахисту, і при цьому обвинувачений був обізнаний про характеристику зброї, тобто її несмертельну дію.

Крім того, механізм отримання тілесних ушкоджень, зазначений потерпілим, а саме, що обвинувачений приклав зброю саме до життєво важливого органу потерпілого - шиї, а потерпілий відбив пістолет та пролунав постріл, в ході судового розгляду спростував допитаний у судовому засіданні судово-медичний експерт ОСОБА_15 , який зазначив, що найбільш характерним для вказаного тілесного ушкодження є те, що в момент пострілу потерпілий тримав ствол пістолета рукою, і малоймовірно, що відбивав його, як вказував потерпілий.

Наведені показання експерта спростовують крім показань потерпілого ОСОБА_8 , також і показання свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_9 , ОСОБА_13 та ОСОБА_11 щодо механізму утворення тілесного ушкодження у потерпілого внаслідок здійснення обвинуваченим пострілу.

За таких обставин, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду, що показання потерпілого ОСОБА_8 та свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_16 , ОСОБА_9 , ОСОБА_13 , ОСОБА_11 не узгоджуються з іншими дослідженими в судовому засіданні матеріалами кримінального провадження та надав їм критичну оцінку.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що як в суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду було встановлено, що конфлікт між обвинуваченим ОСОБА_6 та потерпілим ОСОБА_8 спровокований саме останнім через завдання удару в обличчя ОСОБА_6 . Такі дії стали для обвинуваченого зовнішнім приводом для демонстрації своєї зброї, а тому суд зробив правомірний та обґрунтований висновок, що подальші дії ОСОБА_6 мали на меті застосування потенційного самозахисту від поведінки потерпілого ОСОБА_8 та його знайомих, без наявності умислу на скоєння умисного вбивства ОСОБА_8 внаслідок явної неповаги до суспільства, чи нехтування нормами моралі, чи з використанням малозначного приводу або без ніякої причини. При цьому ОСОБА_8 правою рукою взяв у кисть руки дуло пістолету та потягнув його на себе, внаслідок чого відбувся постріл із спричиненням йому тілесних ушкоджень, що свідчить про відсутність умислу в ОСОБА_6 на умисне спричинення тілесних ушкоджень потерпілому, адже постріл відбувся не внаслідок умисного спускання гачка пістолета, а внаслідок дій потерпілого, який намагався вирвати пістолет з руки обвинуваченого.

Отже, колегія суддів, визнавши необґрунтованим визнання судом першої інстанції ряду доказів недопустимими, визнавши ці докази допустимими та проаналізувавши їх в сукупності з іншими доказами, повторно допитавши потерпілого ОСОБА_8 та свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , частково дослідивши письмові докази кримінального провадження, вважає, що сукупність наявних у кримінальному провадженні доказів, які досліджені судом, не доводить "поза розумним сумнівом" наявності у діях ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 15, пунктом 7 частини 2 статті 115 КК України,

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно зазначив щодо необхідності дотримання принципу презумпції невинуватості та стандарту доведення вини "поза розумним сумнівом", що стороною обвинувачення не надано доказів, які б без жодного "розумного сумніву" підтвердили наявність у ОСОБА_6 умислу на умисне вбивство потерпілого з хуліганських мотивів.

Серед засад кримінального провадження суди мають приділяти особливу увагу презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка відповідно до частини 1 статті 17 КПК України полягає у тому, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Розумний сумнів - це такий непереборний сумнів, який залишається у слідчого, прокурора, слідчого судді, суду щодо винуватості обвинуваченого чи підсудного після всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи. Наявність розумного сумніву щодо обґрунтованості обвинувачення не дозволяє будь-якій неупередженій людині, яка міркує з належним розумом і сумлінням, визнати обвинуваченого винним.

Зазначене узгоджується і з судовою практикою ЄСПЛ, згідно з якою «доказування, зокрема, має випливати зі сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом» (п.43 рішення від 14.02.2008 у справі «Кобець проти України» (Kobets v. Ukraine), з відсиланням на п.282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey).

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Необхідно, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

Згідно з вимогами частини 1 статті 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої статті 284 цього Кодексу.

Зазначене вище у своїй сукупності спростовує апеляційні доводи прокурора про існування у ОСОБА_6 умислу на вбивство ОСОБА_8 з хуліганських мотивів, аналіз наявних у кримінальному провадженні доказів не впливає на висновки колегії суддів за результатами апеляційного розгляду скарги прокурора, оскільки, як було встановлено в ході судового розгляду, у діях ОСОБА_6 відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 15, пунктом 7 частини 2 статті 115 КК України, і тому він визнаний невинуватим та виправданий, у зв`язку з відсутністю в його діях складу інкримінованого йому кримінального правопорушення, що знайшло підтвердження також і під час апеляційного розгляду.

З огляду на наведене, колегія суддів визнає безпідставними доводи прокурора про необґрунтованість виправдувального вироку, невідповідність висновків суду першої інстанції, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, що є підставою для скасування виправдувального вироку. Судом першої інстанції матеріальний закон застосований правильно, винесено законне, обґрунтоване та вмотивоване судове рішення, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при постановленні виправдувального вироку, які були би підставою для його скасування, не встановлено.

Тож, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування виправдувального вироку щодо ОСОБА_6 та ухвалення нового обвинувального вироку, оскільки суд першої інстанції цілком вмотивовано й обґрунтовано визначив підстави для ухвалення виправдувального вироку щодо ОСОБА_6 , у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 15, пунктом 7 частини 2 статті 115 КК України, під час апеляційного розгляду не встановлено доказів на спростування цього висновку суду першої інстанції.

Керуючись статтями 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

Вирок Кам`янець - Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 26 квітня 2021 року стосовно ОСОБА_6 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2