Провадження № 1-кп/554/343/2023
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

«18» грудня 2023 року Октябрський районний суд м. Полтави у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

за участі секретаря ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтава в режимі відеоконференції кримінальне провадження № 0001197 за обвинуваченням:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, громадянина України, з неповною середньою освітою, неодруженого, маючого на утриманні двох малолітніх дітей, непрацюючого, зареєстрованого як ВПО та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

1)25.09.2001 року Київським районним судом м. Харкова за ч.2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ст. 70 КК України до 3 років позбавлення волі, звільнений 15.05.2002 року умовно достроково з невідбутим строком покарання 1 рік 5 місяців 13 днів;

2)03.10.2005 року Московським районним судом м. Харкова за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ч. 3 ст. 357, ст. 70, ст. 102, ст. 71 КК України до 4 років 6 місяців позбавлення волі, звільнений 04.06.2007 року по відбуттю строку покарання;

3)28.02.2008 року Київським районним судом м. Харкова за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 309, ч. 2 ст. 307, ст. 70 КК України до 5 років позбавлення волі, звільнений 27.09.2012 року по відбуттю строку покарання;

4)30.04.2014 року Київським районним судом м. Харкова за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ст. 70 КК України до 4 років позбавлення волі, звільнений 14.09.2017 року умовно достроково з невідбутим строком покарання 6 місяців 15 днів,

у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.2 ст. 185 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

В С Т А Н О В И В:

01.03.2018 року о 11.00 год., ОСОБА_3 , знаходячись у приміщенні магазину «Денвер», розташованого за адресою: м. Харків, вул. Валентинівська, 21/22, побачив раніше незнайомого ОСОБА_5 , з правої кишені верхнього одягу якого виглядав мобільний телефон. В цей час у ОСОБА_3 виник злочинний умисел, спрямований на крадіжку чужого майна. Далі, ОСОБА_3 , діючи повторно, з раптово виниклим злочинним умислом, спрямованим на таємне викрадення чужого майна, з корисливих мотивів, та з метою незаконного особистого збагачення за рахунок чужого майна, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, скориставшись тим, що потерпілий не звертає увагу на свій мобільний телефон, підійшов до нього, в той час, як останній стояв біля вітрини з продуктами, став позаду нього, та правою рукою непомітно для оточуючих, дістав з правої кишені верхнього одягу потерпілого ОСОБА_5 належний йому мобільний телефон «Samsung Galaxy J5», вартістю, згідно висновку судово-товарознавчої експертизи № 181 від 03.03.2018 року - 6649 грн. 00 коп. Після чого ОСОБА_3 покинув місце вчинення кримінального правопорушення, звернувши викрадене майно на свою користь та розпорядився викраденим майном на власний розсуд, чим спричинив потерпілому ОСОБА_5 матеріальну шкоду на вищевказану суму.

Дії обвинуваченого ОСОБА_3 під час досудового розслідування кваліфіковані вірно за ч. 2 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно.

Обвинувачений ОСОБА_3 в судовому засіданні вину у пред`явленому обвинуваченні визнав повністю, фактичні обставини, викладені в обвинувальному акті повністю підтвердив, кваліфікацію кримінального правопорушення не оспорює. Суду пояснив, що 01 березня 2018 року, перебуваючи в магазині «Денвер» в м. Харкові, побачив раніше незнайомого чоловіка, в якого з карману куртки виглядав мобільний телефон, тому вирішив скористатися ситуацією та викрасти його. Він підійшов до чоловіка та непомітно для нього витягнув з карману його куртки мобільний телефон, після чого пішов з магазину. В скоєному щиро розкаюється, зробив відповідні висновки та пообіцяв, що більше таке не повториться. Просить суворо його не карати та не позбавляти волі.

Потерпілий ОСОБА_5 в судове засідання не з?явився, від нього в матеріалах кримінального провадження мається заява про розгляд кримінального провадження без його участі, не має до обвинуваченого претензій ні матеріального, ні морального характеру та просить призначити покарання останньому на розсуд суду.

У зв`язку з тим, що обвинувачений ОСОБА_3 повністю визнав свою провину, щиросердно розкаявся у скоєному, не оспорює фактичні обставини кримінального провадження, кваліфікацію кримінального правопорушення, правильно розуміє зміст обставин кримінального провадження, немає сумнівів у добровільності та істинності його позиції, суд вважає недоцільним дослідження доказів, щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, а тому, суд у відповідності до ч.3 ст. 349 КПК України, обмежився тільки допитом обвинуваченого, а також дослідженням матеріалів, що характеризують обвинуваченого. Інші докази по справі не досліджувались.

Відповідно до вимог ст.ст. 50, 65 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Суд, призначаючи покарання, повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.

Так, обвинувачений ОСОБА_3 вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав повністю, повністю усвідомив суспільно-небезпечний характер свого діяння та його наслідки, щиросердно розкаявся у скоєному, активно спряв розкриттю кримінального правопорушення, що визнається судом обставинами, які пом`якшують його покарання.

Суд враховує сімейний стан обвинуваченого, який має на утриманні двох малолітніх дітей: доньку - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Обвинувачений на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», у разі, коли особа була засуджена до арешту або позбавлення волі зі звільненням від відбування покарання з випробуванням (статті 75, 104 КК) ( 2341-14 ) або була звільнена від відбування покарання умовно-достроково (статті 81, 107 КК) і в період іспитового строку або строку умовно-дострокового звільнення вчинила новий злочин, суд зобов?язаний визначити остаточне покарання у виді позбавлення волі, зокрема й тоді, коли останнім за часом вироком призначаються більш м?які види покарання.

З урахуванням того, що ОСОБА_3 є раніше судимою особою, судимість не знята та не погашена у встановленому законом порядку, вчинив нове кримінальне правопорушення після звільнення від відбування покарання умовно-достроково, що свідчить про те, що останній не зробив для себе жодних висновків, на шлях виправлення не став, свою поведінку не змінив та продовжив займатись злочинною діяльністю, кримінальне правопорушення, яке вчинив ОСОБА_3 є умисним, корисливим, вчиненим повторно, через короткий проміжок часу після звільнення умовно-достроково, а тому, суд приходить до висновків, що виправлення обвинуваченого можливо лише в умовах ізоляції від суспільства, призначивши йому покарання у вигляді позбавлення волі, яке він повинен відбувати реально, визначивши остаточне покарання на підставі ч.1 ст. 71 КК України, частково приєднавши невідбуту частину покарання за вироком Київського районного суду м. Харкова від 30.04.2014 року.

За глибоким переконанням суду саме така міра покарання буде законною, обґрунтованою, справедливою, пропорційною і співрозмірною із ступенем тяжкості, характером, обставинами та наслідками вчиненого кримінального правопорушення, відповідати особі обвинуваченого та меті покарання, а також буде розумним балансом між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав і свобод особи.

Строк обраного ОСОБА_3 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту сплив.

Під час проведення судових дебатів прокурором заявлено усне клопотання про обрання ОСОБА_3 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Вирішуючи заявлене клопотання, суд виходить з наступного:

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 29 Конституції України ніхто не може бути арештований та триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставі та в порядку, встановлених законом.

У чинному КПК України питання застосування запобіжних заходів, у тому числі і тримання під вартою на стадії підготовчого провадження врегульовані ч. 3 ст. 315 КПК України, а на стадії судового розгляду ст. 331 КПК України, які вирішують ці питання в порядку, передбаченому главою 18 розділу II КПК України.

У главі 18 КПК України порядок розгляду клопотань і застосування запобіжного заходу, у вигляді тримання під вартою визначаються відповідно ст. ст. 183, 193, 194, 196, 197, 202, 492 КПК України.

Згідно приписів ч. ч. 1, 4 ст. 196, ст. ст. 197, 202, 205 КПК України застосування запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою здійснюється на підставі ухвали суду, яка підлягає негайному виконанню і строк дії якої не може перевищувати 60 днів. Ухвала слідчого судді, суду щодо застосування запобіжного заходу підлягає негайному виконанню після її проголошення (ст. 205 КПК України) .

Жодна із глав КПК України не містить іншого порядку взяття, тримання та звільнення особи з-під варти на будь-якій стадії процесу, ніж в порядку та строки як це передбачено у главі 18 розділу II КПК України, а саме: шляхом постановлення ухвали суду щодо взяття особи під варту або зміну запобіжного заходу.

В розумінні закону ч. 5 ст. 202 КПК України, за допомогою висновку від попереднього правового явища до наступного і навпаки, можна дійти висновку, що тримання особи під вартою можливо лише на підставі судового рішення, що набрало законної сили і прямо передбачає такий запобіжний захід.

П. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України зазначає, що у резолютивній частині вироку у разі визнання особи винуватою, крім інших питань, приймається рішення щодо заходів забезпечення кримінального провадження.

Разом з тим, однією із засад кримінального провадження є доступ до правосуддя та обов`язковість судових рішень (ч. 1 п. 14 ст. 7 КПК України).

Відповідно до диспозиції ч. 2 ст. 21 КПК України, вирок та ухвала суду, що набрали законної сили в порядку, визначеному цим Кодексом, є обов`язковими і підлягають безумовному виконанню на всій території України. При тлумаченні вказаної правової норми за допомогою висновку від протилежного, випливає, що якщо обов`язковими і такими що підлягають безумовному виконанню є судові рішення, що набрали законної сили, то, відповідно, судові рішення, які не набрали законної сили не є обов`язковими і не підлягають виконанню.

Із системного тлумачення ст. ст. 532, 533, 535 КПК України, які встановлюють порядок набрання судовим рішенням законної сили та його виконання, можна зробити висновок, що вирок вступає у законну силу після спливу строку на подачу апеляційної скарги або після апеляційного оскарження, у зв`язку із чим виконання вироку суду до набрання ним законної сили законом не передбачено.

Таким чином, необхідно чітко розмежовувати такі поняття, як винесення рішення і виконання рішення , так як передбачаючи можливість винесення такого рішення (п/п 1 п. 1 ч. 4 ст. 374 КПК України) законодавець не передбачив можливість виконання такого рішення до вступу вироку в силу та передбачив можливість виконання вироку суду вже після вступу такого рішення суду в законну силу.

Крім цього, законодавець чітко визначив, що може бути підставою для тримання особи під вартою та в якому порядку це вирішується (ч. 2 ст. 331 КПК України), тобто правовою підставою для обрання такого запобіжного заходу, як взяття під варту, може слугувати лише ухвала суду, або вирок, однак який вже набрав законної сили і зазначені дії щодо взяття під варту, будуть лише слугувати не заходом забезпечення кримінального провадження, а відбуванням покарання, визначеним судом у відповідному вироку.

В жодній нормі КПК України не міститься посилання на те, що вирок суду першої інстанції може вступати в силу не за правилами, визначеними в ст. 532 КПК України, а будь-яким іншим чином. Також, в КПК України не зазначено про те, що якась частина вироку може вступати в силу раніше, а якась частина вироку може вступати в силу в порядку ст. 532 КПК України.

Як випливає із рішень Європейського суду з прав людини, поняття свавілля у ст. 5 § 1 має більш широке значення, аніж просто недотримання національного законодавства, тому що позбавлення волі може бути законним з точки зору внутрішнього права, але все ж свавільним в розумінні Конвенції, порушуючи тим самим її положення.

Європейський суд наголошує на тому, що у справі, в якій йдеться про позбавлення свободи, особливо важливим аспектом є дотримання принципу юридичної визначеності. Отже, неодмінною вимогою є наявність у національному законі чітко сформульованих умов, за яких здійснюється позбавлення свободи, та забезпечення передбачуваності застосування самого цього закону, тобто відповідності його до встановленої Конвенцією вимоги законності (рішення по справі Стіл та інші проти Сполученого Королівства).

Таким чином, системний аналіз норм кримінального процесуального законодавства України свідчить про те, що обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою вироком суду з визначенням у резолютивній частині вироку строком настання певної події, а саме: набрання цим вироком законної сили, не відповідає критерію передбачуваності закону для цілей ст. 5 Конвенції та ст. ст. 196, 197, 202 КПК України.

Таким чином, суд вважає, що відсутні законні підстави для обрання обвинуваченому ОСОБА_3 запобіжного заходу у виді тримання під вартою до набрання вироком законної сили.

Цивільний позов у даному кримінальному провадженні не заявлений.

Процесуальні витрати та речові докази відсутні.

Керуючись ст. ст. 349, 373, 374 КПК України,

У Х В А Л И В:

ОСОБА_3 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.2 ст. 185 КК України.

Призначити ОСОБА_3 покарання за ч.2 ст. 185 КК України у виді 1 /одного/ року позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст. 71 КК України шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за вироком Київського районного суду м. Харкова від 30.04.2014 року остаточно до відбування призначити ОСОБА_3 покарання у виді 1 /одного/ року 1 /одного/ місяця позбавлення волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_3 рахувати з часу його фактичного затримання по виконанню вироку суду.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Полтавського апеляційного суду через Октябрський районний суд м. Полтави шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 /тридцяти/ днів з моменту його проголошення.

Обмеження щодо оскарження вироку, визначені в ч.3 ст. 349 КПК України.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутній в судовому засіданні.

Суддя Октябрського районного суду

м. Полтави: ОСОБА_1