Провадження №11-кп/801/246/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2024 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_8

потерпілого ОСОБА_9

представників потерпілої - адвокатів ОСОБА_10 , ОСОБА_11

представника цивільного відповідача

ТОВ Виробничо-комерційне підприємство

«Терези» - адвоката ОСОБА_12

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вінниці кримінальне провадження № 0000451, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань 05.06.2023 за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні - прокурора відділу Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_6 з доповненнями, захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 та представника цивільного відповідача ТОВ Виробничо-комерційне підприємство «Терези» - адвоката ОСОБА_12 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 01 грудня 2023 року по обвинуваченню

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Одеса, зареєстрованого та проживаючого по АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, одруженого, працюючого водієм в ТОВ виробничо-комерційне підприємство «Терези», раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, -

Зміст судового рішення та встановлені судом обставини.

Вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 01 грудня 2023 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України призначено покарання у виді 3 (трьох) років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України у строк покарання ОСОБА_7 зараховано попереднє ув`язнення з 05 червня 2023 року по 08 червня 2023 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні обмеження волі.

Ухвалено рішення про скасування після набрання чинності вироком заходу забезпечення кримінального провадження - запобіжного заходу у виді застави.

Грошові кошти в розмірі 134200 (сто тридцять чотири тисячі двісті) гривень, внесені в якості застави ОСОБА_13 згідно квитанції № від 07.06.2023, які зараховані на рахунок Державної казначейської служби України м. Київ, ГУДКСУ у Вінницькій області, за розпорядженням заставодавця ОСОБА_13 ухвалено перерахувати в рівних частинах на рахунки потерпілих:

-67100 (шістдесят сім тисяч сто) гривень на рахунок потерпілої ОСОБА_14 (Банк: АТ КБ «Приватбанк», Київ, Україна, рахунок НОМЕР_1 , IBAN НОМЕР_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , одержувач ОСОБА_14 , призначення платежу - поповнення рахунку ОСОБА_14 );

- 67100 (шістдесят сім тисяч сто) гривень на рахунок потерпілого ОСОБА_9 (Банк: АТ «Райффайзен Банк», код ЄДРПОУ , IBAN НОМЕР_5 , одержувач ОСОБА_9 , призначення платежу - поповнення карткового рахунку НОМЕР_6 ).

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати, пов`язані із залученням експертів в розмірі 3585 (три тисячі п`ятсот вісімдесят п`ять) гривень 00 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_14 7600 (сім тисяч сімсот) гривень витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги та на користь потерпілого ОСОБА_9 8000 (вісім тисяч) гривень витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційного підприємства «Терези» на користь потерпілої ОСОБА_14 299200 (двісті дев`яносто дев`ять тисяч двісті) гривень у відшкодування моральної шкоди та на користь потерпілого ОСОБА_9 299200 (двісті дев`яносто дев`ять тисяч двісті) гривень у відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з ПАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування» на користь потерпілої ОСОБА_14 40200 (сорок тисяч двісті) гривень у відшкодування моральної шкоди та на користь потерпілого ОСОБА_9 40200 (сорок тисяч двісті) гривень у відшкодування моральної шкоди.

Скасовано заходи забезпечення кримінального провадження у виді арешту майна та вирішено питання про долю речових доказів.

Судом установлено, що близько 09 години 20 хвилин ІНФОРМАЦІЯ_3, водій ОСОБА_15 , будучи 19.09.2023 рішенням Вінницького міського суду позбавлений права керування транспортними засобами строком на один рік, керуючи автомобілем «ЗИЛ 441510 ЗНГ», державний номерний знак НОМЕР_7 у складі з спеціалізованим напівпричепом-цементовозом «ТЦ 10А», державний номерний знак НОМЕР_8 , рухаючись поблизу будинку 37 по вулиці Гонти у місті Вінниці у напрямку вулиці Київської, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, не відреагував на зупинку перед пішохідним переходом попутного автомобіля «Skoda Fabia», державний номерний знак НОМЕР_9 , не переконався у тому, що на пішохідному переході немає пішоходів, об`їхав вказаний автомобіль з правої сторони, виїхавши правими колесами на тротуар, продовжив рух та допустив наїзд на неповнолітнього пішохода ОСОБА_16 ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка перетинала проїзну частину в межах нерегульованого пішохідного переходу зліва направо по напрямку руху автомобіля.

Внаслідок наїзду неповнолітній пішохід ОСОБА_16 від отриманих тілесних ушкоджень загинула на місці пригоди.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 452 від 05.07.2023 при судово-медичній експертизі трупа ОСОБА_16 виявлено сполучну травму голови, тулуба та кінцівок у вигляді відкритої черепно-мозкової травми: ран, синців та саден голови, поширеного крововиливу в м`які тканини голови, множинних переломів склепіння та основи черепа, розміщення головного мозку; закритої тупої травми грудей та живота: множинних синців та саден грудей, множинних переломів ребер та перелому лівої ключиці, множинних забоїв та розривів тканини легень, множинних розривів печінки, селезінки та нирок; закритої хребетно-спинномозкової травми: саден, синців та крововиливів в ділянці спини, переломів остистих відростків 1-го - 7-го грудних хребців; множинних синців та саден кінцівок, перелому правого стегна, відкритого переломо-вивиху правого гомілково-ступневого суглоба.

Виявлена при судово-медичній експертизі трупа ОСОБА_16 сполучна травма голови, тулуба та кінцівок має ознаки тяжкого тілесного ушкодження як небезпечного для життя в момент заподіяння.

Смерть ОСОБА_16 настала від сполучної травми голови, тулуба та кінцівок у вигляді відкритої черепно-мозкової травми, закритої тупої травми грудей та живота, закритої хребетно-спинномозкової травми та травми кінцівок. Між смертю ОСОБА_16 та сполучною травмою голови, тулуба та кінцівок є причинний зв`язок.

Згідно з висновком експертизи технічного стану транспортного засобу № СЕ-19/102-23/10420-ІТ від 10.07.2023 ходова, гальмівна та рульова системи автомобіля «ЗИЛ 441510 ЗНГ», державний номерний знак НОМЕР_7 перебували у технічно-справному стані.

Відповідно до висновку експертизи технічного стану транспортного засобу № СЕ-19/102-23/10421-IT від 10.07.2023 гальмівна система напівпричепа-цементовоза «ТЦ 10А», державний номерний знак НОМЕР_8 перебувала у технічно-справному стані.

Згідно з висновком автотехнічної та транспортно-трасологічної експертизи № СЕ-19/102-23/12771-IT від 17.07.2023 в даній дорожній обстановці, дії водія автомобіля «ЗИЛ 441510 ЗНГ», державний номерний знак НОМЕР_7 у складі з спеціалізованим напівпричепом-цементовозом «ТЦ 10А», державний номерний знак НОМЕР_8 ОСОБА_7 з технічної точки зору регламентувалися вимогами п. 10.1, 18.4 Правил дорожнього руху.

В ситуації, яка склалася, водій автомобіля «ЗИЛ 441510 ЗНГ», державний номерний знак НОМЕР_7 у складі з спеціалізованим напівпричепом-цементовозом «ТЦ 10А», державний номерний знак НОМЕР_8 ОСОБА_7 мав технічну можливість зменшити швидкість та зупинитися до смуги руху пішоходів шляхом виконання вимог п. 18.4 Правил дорожнього руху.

В ситуації, яка склалася, в діях водія автомобіля «ЗИЛ 441510 ЗНГ», державний номерний знак НОМЕР_7 у складі з спеціалізованим напівпричепом-цементовозом «ТЦ 10А», державний номерний знак НОМЕР_8 ОСОБА_7 вбачається невідповідність вимогам п. 18.4 Правил дорожнього руху, які з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з виникненням події даної дорожньо-транспортної пригоди.

Таким чином водій ОСОБА_7 порушив вимоги пунктів 2.1(a), 10.1, 18.4 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 (зі змінами та доповненнями), згідно до яких:

- п. 2.1(a) - «Водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії»;

- п. 10.1 - «Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху»;

- п. 18.4 - «Якщо перед нерегульованим пішохідним переходом зменшує швидкість чи зупинився транспортний засіб, водії інших транспортних засобів, що рухаються по сусідніх смугах, повинні зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися і можуть продовжити (відновити) рух лише переконавшись, що на пішохідному переході немає пішоходів, для яких може бути створена перешкода чи небезпека».

Порушення ОСОБА_7 вимог п. 18.4 Правил дорожнього руху України знаходиться у причинному зв`язку з виникненням події даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками - настанням смерті ОСОБА_16 .

Дії ОСОБА_7 судом кваліфіковано за ч. 2 ст. 286 КК України як порушення правил безпеки руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, що їх подали.

В апеляційній скарзі прокурора у кримінальному провадженні - прокурора відділу Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_6 з доповненнями ставиться питання про скасування вироку Вінницького міського суду Вінницької області від 01 грудня 2023 року у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Просить ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді п`яти років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд при призначенні ОСОБА_7 покарання, не в повній мірі врахував загальні підстави призначення покарання, визначені ст. 65 КК України, ступінь тяжкості вчиненого злочину, його наслідки, дані про особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання і призначив йому покарання, яке за своєю м`якістю є явно несправедливим, не є достатнім для його виправлення. Зокрема, на переконання прокурора судом не враховано непоправні наслідки злочину у виді смерті молодої особи, факт керування обвинуваченим транспортним засобом в період позбавлення його такого права, а також те, що ОСОБА_7 раніше притягувався до адміністративної відповідальності за порушення правил безпеки дорожнього руху.

Окрім того прокурор вказує на недотримання місцевим судом вимог п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України в частині незазначення у вироку початку строку відбування покарання обвинуваченим.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 у своїй апеляційній скарзі порушує питання про зміну вироку місцевого суду через невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості.

Просить звільнити обвинуваченого від призначеного покарання з іспитовим строком на три роки на підставі ст. 75 КК України з покладенням обов`язків, визначених ст. 76 КК України.

Зазначає про те, що судом не враховано сукупності обставин, які пом`якшують покарання - визнання вини, каяття у вчиненому та добровільне відшкодування заподіяної шкоди. Також не враховано, що ОСОБА_7 вперше притягається до кримінальної відповідальності, вчинив необережний тяжкий злочин. З урахуванням зазначених обставин на думку захисника суд мав підстави для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням.

У своїй апеляційній скарзі представник цивільного відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційного підприємства «Терези» - адвокат ОСОБА_12 просить змінити вирок суду першої інстанції в частині вирішення цивільного позову через істотні порушення кримінального процесуального закону та невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження.

Просить зменшити стягнуту з цивільного відповідача на користь потерпілих моральну шкоду до 300000 (трьохсот тисяч) гривень, яку розділити між потерпілими в рівних частинах.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що під час вирішення питання про розмір стягуваної моральної шкоди суд не взяв до уваги майновий стан підприємства, не обґрунтував, в чому саме полягає моральна шкода та визначив такий її розмір, який є неспівмірним обставинам кримінального провадження. Окрім того зазначає про те, що обвинувачений брав на себе зобов`язання особисто відшкодувати усю завдану шкоду, в тому числі моральну.

Позиції учасників судового провадження.

Прокурор ОСОБА_17 заперечила проти задоволення апеляційної скарги захисника та одночасно підтримала свою апеляційну скаргу з підстав, викладених в ній та просила задовольнити в повному об`ємі.

Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник - адвокат ОСОБА_8 заперечили проти задоволення апеляційної скарги прокурора, натомість підтримали апеляційну скаргу захисника з підстав, викладених в ній та просили задовольнити, звільнивши обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням. В частині апеляційної скарги представника цивільного відповідача покладались на розсуд суду.

Представник цивільного відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційного підприємства «Терези» - адвокат ОСОБА_12 підтримав свою апеляційну скаргу та просив зменшити розмір стягуваної на користь потерпілих моральну шкоду.

Потерпілий ОСОБА_9 та представники - адвокати ОСОБА_10 та ОСОБА_11 заперечували проти задоволення апеляційної скарги представника цивільного відповідача вважаючи вирок суду в частині визначеної судом моральної шкоди, яка підлягає стягненню з підприємства - власника джерела підвищеної небезпеки, законним та обґрунтованим. Стосовно апеляційних скарг та захисника виловили думку про те, що винна особа має понести покарання, яке належить відбувати реально, проте просили взяти до уваги визнання вини обвинуваченим, каяття, а також відшкодування заданої шкоди.

Потерпіла ОСОБА_14 в судове засідання не з`явилась, судом повідомлялась належним чином про час та місце судового розгляду, про причини неприбуття суд не повідомила. За змістом ч. 4 ст. 405 КПК України неприбуття учасника кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо така особа була належним чином повідомлена про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомила про поважні причини свого неприбуття.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідача, виступи учасників провадження, дослідивши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга з доповненнями прокурора підлягає до часткового задоволення, а апеляційні скарги захисника обвинуваченого та представника цивільного відповідача необхідно залишити без задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України; ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 КПК України; з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

Як убачається з вироку, суд правильно встановив фактичні обставини справи і дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення. Даний висновок ґрунтується на зібраних у встановленому законом порядку та належним чином перевірених судом доказах, які в апеляційних скаргах не заперечуються і перевірці в апеляційній інстанції не підлягають.

Стосовно доводів апеляційної скарги прокурора в частині м`якості призначеного покарання суд зазначає, що відповідно ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому відповідно до ч. 2 ст. 52 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобіганню вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

За приписами ч. 2 ст. 8 КПК України принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

У справах «Бакланов проти Росії» (рішення від 09.06.2005 року) та «Фрізан проти Росії» (рішення від 24.03.2005 року) Суд зазначав, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним.

Крім того, у справі «Ізмайлов проти Росії» (рішення від 15.10.2008 року) Суд встановив, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи», чого суд першої інстанції не дотримав.

Таким чином на переконання апеляційного суду кримінальне покарання повинно бути справедливим балансом з однієї сторони між необхідністю застосування заходів примусу внаслідок вчиненого кримінального правопорушення та усвідомлення винною особою необхідності її понести, та з іншої сторони такі заходи примусу мають бути достатніми для перевиховання особи та попередження нових злочинів.

Також необхідно зазначити, що Верховним Судом 01.02.18 у справі №634/609/15-к (провадження 51-658км17) визначено поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві, яка за визначенням охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК) визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Окрім наведеного ККС ВС у постанові від 09.10.2018 (справа 756/4830/17-к) дійшов висновку, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Підстави визнання обставин, які пом`якшують покарання.

Як убачається з оскаржуваного вироку, судом визнані обставини, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання - визнання вини, щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, а також добровільне відшкодування шкоди.

Прокурором в апеляційній скарзі не порушується питання про безпідставність встановлених та врахованих судом пом`якшуючих обставин, з чим цілком погоджується суд апеляційної інстанції.

Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 03.07.2019. (справа 288/1158/16-к) сформульовано висновок про критерії активного сприяння розкриттю злочину та визначено, що під такою обставиною слід розуміти дії винної особи, спрямовані на надання органам досудового розслідування і суду допомоги у з`ясуванні дійсних обставин справи, які ще не були відомі цим органам. Саме лише визнання власної винуватості під тиском зібраних доказів і підтвердження інформації, вже встановленої компетентними органами з інших джерел, не є активним сприянням у розкритті злочину.

З обставин, визнаних судом доведеними, що також не оспорюється стороною обвинувачення, встановлено, що ОСОБА_7 як під час досудового розслідування, так і в ході судового розгляду надавав послідовні самовикривальні показання щодо обставин вчинення ним кримінального правопорушення, що в значній мірі сприяло встановленню об`єктивних обставин дорожньо-транспортної пригоди.

Окрім цього обвинуваченим в ході досудового розслідування та судового розгляду було вжито заходів до відшкодування заподіяної шкоди, що також підтвердили потерпілий та їх представники під час апеляційного розгляду.

Належним чином також місцевий суд обґрунтував наявність обставини, яка пом`якшує відповідальність - щирого каяття. Так, згідно послідовної практики Верховного Суду, викладеної зокрема і в постанові від 15.11.2021 (справа № 199/63465/19), розкаяння передбачає, окрім визнання собою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Щире каяття це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.

Як убачається з установлених місцевим судом обставин, ОСОБА_7 дійсно висловив щирий жаль з приводу обставин, до яких призвели його протиправні дії, висловив щирий осуд своєї поведінки, просив вибачення у потерпілих, добровільно вжив заходи до відшкодування завданої шкоди.

Підстави призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом.

За положеннями ч. 1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення може призначити основне покарання, з-поміж іншого нижче він найнижчої межі, встановленої в санкції частини статті.

У постанові від 03.02.2021 (справа № 629/2739/18) Верховний Суд звернув увагу на те, що частина перша статті 69 КК надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, або призначити менш суворе покарання, не передбачене санкцією частини статті лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину», тобто якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин першої та/або другої статті 66 КК; істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватої особи.

Послідовна практика застосування положень ст. 69 КК України вказує на те, що при визначенні поняття та змісту обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд має виходити з системного тлумачення статей 66 та 69 КК та тих статей Особливої частини Кодексу, що визначають певні обставини, як ознаки привілейованих складів злочину, що істотно зменшують їх суспільну небезпечність, наслідком чого є зниження ступеню тяжкості вчиненого злочину. Ці обставини в своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим.

У даному провадженні встановлені судом обставини, що пом`якшують покарання, щире каяття, активне сприяння у вчиненні злочину, відшкодування шкоди дійсно істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

З урахуванням наведеного рішення суду про можливість призначення покарання менш суворого, аніж встановленого санкцією частини статті відповідно до ч. 1 ст. 69 КК України слід визнати правильним та таким, що відповідає вимогам закону.

Що стосується посилань прокурора на тяжкість, ступінь суспільної небезпеки злочину та його наслідки, то врахування як підстави для посилення кримінальної відповідальності лише тих загальних обставин вчинення злочину, які охоплюються його об`єктивною стороною, поза зв`язком з іншими конкретними обставинами справи й даними про особу винного не ґрунтується на принципі індивідуалізації, що передбачає диференційований підхід як обов`язкову умову справедливості кримінальної відповідальності.

Окремо суд наголошує, що ті обставини, з якими прокурор обґрунтовує м`якість призначеного покарання (керування транспортним засобом без прав керування та попереднє притягнення обвинуваченого до адміністративної відповідальності за порушення правил безпеки дорожнього руху), враховані судом при призначенні додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, яке, між іншим, визначено в максимальному розмірі, установленому санкцією частини статті.

Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги захисника щодо звільнення обвинуваченого від відбування основного покарання з випробуванням суд зазначає, що частиною першою статті 75 КК України визначено, якщо суд, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Підстави звільнення особи від відбування покарання з випробуванням визначив також Верховний Суд в постанові від 19.07.2018 (справа №755/6254/17) та зазначив, що згідно з законом ст. 75 КК України може бути застосована в тому разі, коли при призначенні покарання, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, оскільки звільнення з випробуванням має на меті настання позитивних змін в особистості засудженого та створення в нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки в суспільстві.

Іншими словами, умовою звільнення від відбування покарання з випробуванням є наявність таких соціальних чинників, які б давали суду підставу дійти висновку про виправлення і перевиховання без відбування покарання.

У даному провадженні встановлено, що наслідком кримінального правопорушення мало місце смерть потерпілої, також установлено, що причиною правопорушення було легковажне ставлення винного до дотримання правил безпеки руху, та така сукупність обставин вказує на те, що для виправлення і перевиховання винного, попередження вчинення ним та іншими особами аналогічних злочинів має бути покарання, яке належить відбувати реально, оскільки звільнення обвинуваченого від відбування покарання з іспитовим строком навіть з покладенням на нього обов`язків, які передбачають комплекс заходів, спрямованих на корекцію соціальної поведінки або її окремих проявів, формування соціально сприятливих змін особистості, які можливо об`єктивно перевірити, не забезпечать виправлення і перевиховання обвинуваченого без відбування покарання.

Перевіряючи доводи апеляційної скарг представника цивільного відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційного підприємства «Терези» в частині того, що моральну шкоду необхідно стягувати з обвинуваченого, оскільки він зобов`язався особисто її відшкодувати, суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 1187 Цивільного кодексу України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Статтею 1188 ЦК України передбачено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини.

Згідно з ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Аналіз норм статей 1187 та 1172 ЦК України дає підстави для висновку про те, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. В цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець.

Як установлено місцевим судом, обвинувачений ОСОБА_7 на час вчинення інкримінованого злочину перебував у трудових відносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційним підприємством «Терези» та працював на посаді водія (т. 1, а. п. 38-41) та на момент пригоди здійснював вантажні перевезення, пов`язані з виконанням трудових обов`язків.

Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебував у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Стосовно ж розміру стягуваної моральної шкоди суд зазначає, що відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

За змістом статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, а також - незалежно від вини заподіювача шкоди, якщо її завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Як зазначалося вище, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала смерть неповнолітньої ОСОБА_18 2006 року народження.

Вказані обставини безумовно потягнули за собою заподіяння потерпілим ОСОБА_14 та ОСОБА_9 (батькам померлої) моральної шкоди, яка полягає у втраті близької людини молодого віку, порушенні їх звичного способу життя, нормальних життєвих зв`язків, у фізичному болю та стражданнях, необхідності докладати додаткових зусиль для організації свого життя. У таких випадках грошовий еквівалент моральної шкоди визначити взагалі неможливо, проте визначена місцевим судом моральна шкода в розмірі 299200 (двісті дев`яносто дев`ять тисяч двісті) гривень на користь кожного з потерпілих не може вважатись надто високою та необґрунтованою.

Стосовно ж доводів апеляційної скарги прокурора, викладених у доповненнях, в частині істотного порушення кримінального процесуального закону, яке полягає у незазначені судом першої інстанції у вироку початку строку відбування покарання, суд зазначає, що відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України у разі визнання особи винуватою, в резолютивній частині вироку зазначається, з-поміж іншого, початок строку відбування покарання.

З оскаржуваного вироку убачається, що місцевий суд, призначивши ОСОБА_7 основне покарання у виді обмеження волі, яке належить відбувати реально, в порушення вищезазначеної норми кримінального процесуального Закону не вказав про початок строку відбування покарання, що в подальшому може призвести до труднощів у його обрахуванні.

Також установлено, що у даному кримінальному провадженні відносно ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили діє запобіжний захід у виді застави.

За змістом частини першої статті 57 КВК України особи, засуджені до обмеження волі, прямують за рахунок держави до місця відбування покарання самостійно. Уповноважений орган з питань пробації згідно з вироком суду вручає засудженому припис про виїзд до місця відбування покарання. Не пізніше трьох діб з дня одержання припису засуджений зобов`язаний виїхати до місця відбування покарання і прибути туди відповідно до вказаного в приписі строку. Уповноважений орган з питань пробації надсилає засудженому виклик, за яким він зобов`язаний з`явитися для вручення припису та ознайомлення з порядком і умовами відбування покарання.

Разом з тим, відповідно до частини першої статті 58 Кримінально-виконавчого Кодексу України строк покарання у виді обмеження волі обчислюється з дня прибуття і постановки засудженого на облік у виправному центрі.

Таким чином закон встановлює початок відліку строку покарання для осіб, засуджених до покарання у виді обмеження волі, на що місцевий суд не звернув уваги під час ухвалення вироку.

Отже, установлені під час апеляційного розгляду істотні порушення кримінального процесуального закону (п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК) відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 407, п. 4 ч. 1 ст. 408, п. 3 ч. 1 ст. 409, ч. 1 ст. 412 КПК України є підставою для зміни судового рішення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 та представника цивільного відповідача ТОВ Виробничо-комерційне підприємство «Терези» - адвоката ОСОБА_12 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні - прокурора відділу Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_6 з доповненнями задовольнити частково.

Вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 01 грудня 2023 року у кримінальному провадженні № 0000451, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань 05.06.2023 по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України змінити в частині визначення початку строку покарання через істотне порушення кримінального процесуального закону.

Резолютивну частину вироку доповнити вказівкою про те, що початок строку основного покарання у виді обмеження волі ОСОБА_7 рахувати з дня прибуття та постановки на облік у виправному центрі.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції (Касаційного кримінального суду Верховного Суду) протягом трьох місяців з дня проголошення.

Відповідно до ч. 4 ст. 532 КПК України судове рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення.

Судді: