ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 539/1161/22 Номер провадження 11-кп/814/1473/23Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2023 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,

з участю прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000026, за апеляційною скаргою прокурора - начальника відділу Полтавської обласної прокуратури ОСОБА_7 на вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 30 листопада 2022 року,

ВСТАНОВИЛА:

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини.

Вироком суду

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Донецьк, українця, громадянина України, не одруженого, маючого на утриманні неповнолітню дитину та хвору матір похилого віку, з середньою технічною освітою, працюючого монтером колії П418 УЗД «Південне», проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого, визнано винуватим та засуджено:

- за ч. 1 ст. 263 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік, з покладенням обов`язків передбачених ст. 76 КК України.

Зараховано обвинуваченому ОСОБА_8 у строк покарання період перебування його під вартою з 12.03.2022 по 30.11.2023.

Запобіжний захід ОСОБА_8 у виді тримання під вартою скасовано та звільнено його з-під варти негайно в залі суду.

Вирішено порядок стягнення судових витрат та долю речових доказів.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_8 за невстановлених обставин умисно, без передбаченого законом дозволу придбав, перемістив до місця свого проживання по АДРЕСА_1 та до 15.08 годин 11.03.2022 зберігав під матрацом свого ліжка гранату РГД-5 із запалом УЗРГМ, які в конструктивному поєднанні відносяться до вибухового пристрою (боєприпаси).

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі прокурор відділу Полтавської обласної прокуратури ОСОБА_7 просить вирок суду скасувати, у зв`язку з неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Ухвалити новий вирок, яким визнати винуватим ОСОБА_8 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 14, ч. 1 ст. 111 КК України (в редакції Законів № 1183-VII від 08.04.2014, № 1689-VII від 07.10.2014) та призначити покарання - 7 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що є власністю обвинуваченого, за ч. 1 ст. 263 КК України - 3 роки позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів остаточно призначити покарання, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді 7 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що є власністю обвинуваченого.

На обґрунтування апеляційних вимог посилається на те, що висновки суду першої інстанції про те, що ОСОБА_8 фактично визнав свою провину, не відповідають дійсності, оскільки, як у своїй промові в судових дебатах так і у зверненні до суду з останнім словом, ОСОБА_8 просив його повністю виправдати, а відтак про визнання вини не може бути й мови.

Вказує, що за таких обставин, врахування судом визнання провини, як обставини, що пом`якшує покарання, є безпідставним.

Щодо інших обставин, визнаних судом пом`якшуючими покарання, сторона обвинувачення зазначає, що вони теж є сумнівними, а саме: питання щодо утримання хворої матері та неповнолітньої дитини належним чином не перевірялись; участь у бойових діях в зоні АТО - виглядає нелогічно, адже звідти він привіз гранату.

Вказує, що злочин, передбачений ч. 1 ст. 263 КК України, відповідно до ч. 5 ст. 12 КК України, є тяжким.

Зазначає, що з огляду на оскарження ухвали Октябрського районного суду від 30.11.2022 про звільнення ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 14, ч. 1 ст. 111 КК України, вважав безпідставним врахування у вироку обставини, що обвинувачений приймав участь у бойових діях в зоні АТО, для застосування ст. 75 КК України.

Вважав, що на більш суворе покарання за ч. 1 ст. 263 КК України заслуговує особа, яка брала участь в АТО, а відтак є людиною, що розуміється на поводженні зі зброєю, але вирішила зберігати гранату за місцем проживання, наражаючи на небезпеку як себе, так і інших людей, у зв`язку з чим неможливо погодитись із звільненням ОСОБА_8 від відбування призначеного за ч. 1 ст. 263 КК України покарання з іспитовим строком.

Вказує, що місцевим судом не враховано тяжкість та обставини вчинення кримінального правопорушення, підвищену суспільну небезпеку злочину, те, що його вчинено в умовах воєнного стану та призначене ОСОБА_8 покарання є м`яким і недостатнім для виправлення обвинуваченого.

Позиції учасників судового провадження.

В суді апеляційної інстанції прокурор підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити. Обвинувачений та захисник заперечували проти цього.

Мотиви суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченого цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, у якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Суд першої інстанції, розглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 , дотримався вказаних вимог Кримінально-процесуального законодавства.

Висновок суду про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення та кваліфікація дій за ч.1 ст.263 КК України як придбання, носіння та зберігання бойового припасу без передбаченого законом дозволу - є правильним, оскільки ґрунтується на зібраних у кримінальному провадженні і перевірених у суді належних і допустимих доказах та детально наведених у вироку, як того вимагає ст. 374 КПК України.

Твердження прокурора про необхідність призначення більш суворого покарання через необхідність скасування ухвали суду Октябрського районного суду м. Полтави від 30.11.2022, якою ОСОБА_8 звільнено від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.111 КК України та ухвалення судом апеляційної інстанції нового вироку із призначенням покарання за сукупністю злочинів суперечить вимогам кримінально-процесуального закону.

Зокрема, відповідно до ст. 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок. Обов`язковою умовою ухвалення судом апеляційної інстанції свого вироку є скасування вироку суду першої інстанції, а не ухвали. Отже вимоги прокурора в цьому контексті суперечать вимогам закону.

Що стосується призначеного покарання ОСОБА_8 за ч.1 ст.263 КК України як за окремий злочин, то, на переконання колегії суддів, таке покарання відповідає вимогам ст. ст. 50, 65 КК України.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів, як засудженими, так і іншими особами.

За змістом ч. 1 ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

У п. 3 постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» зазначено про те, що, досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан, тощо (далі Постанова Пленуму №7).

Суд першої інстанції, при призначенні покарання виконав вказані вимоги закону та роз`яснення зазначені у Постанові Пленуму №7, врахував обставини вчиненого та особу обвинуваченого, а саме: ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України є тяжким злочином, особу обвинуваченого, який за місцем проживання та роботи характеризується посередньо, раніше не судимий, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, є учасником бойових дій в зоні АТО, має ряд захворювань, працює, на утриманні має неповнолітню дитину та хвору матір, відсутність обставин, які обтяжують покарання та обставини, що пом`якшують покарання визнання вини, вчинення злочину вперше, участь у бойових діях в зоні АТО, утримання неповнолітньої дитини та хворої матері похилого віку.

Загальною підставою для звільнення від відбування покарання з випробуванням є результат об`єктивної можливості досягнення мети покарання без його реального виконання. Наявність цієї підстави підтверджується сукупністю обставин кримінального провадження, що передусім характеризують вчинений злочин і особу винного.

Ознаками, які характеризують особу винного та впливають на визначення загальної підстави звільнення від відбування покарання з випробуванням, є: вік; соціальний та професійний статус, робота або навчання; сімейний стан, діти; стан здоров`я, зловживання алкогольними напоями; щире каяття у вчиненому кримінальному правопорушенні, визнання вини; поведінка у побуті і на роботі чи за місцем навчання; відносини винного із потерпілим. також до вказаних обставин провадження, що зумовлюють рішення суду про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання, належить: примирення з потерпілим, відшкодування завданих збитків або усунення заподіяної шкоди, тощо.

Враховуючи, що обвинувачений вину визнав, що підтвердив і у суді апеляційної інстанції, злочин вчинив вперше, був учасником бойових дій в зоні АТО, має на утриманні хвору матір похилого віку, судом правильно зроблено висновок про виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства.

Нових обставин, які б переконали колегію суддів у протилежному висновку ніж той, до якого дійшов суд першої інстанції, в ході апеляційного розгляду колегії суддів наведено не було.

З огляду на викладене вище підстав, передбачених ст. 409 КПК України, для зміни чи скасування ухваленого по справі судового рішення щодо ОСОБА_8 , як про це ставиться питання в апеляційній скарзі прокурора, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів апеляційного суду ,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора - начальника відділу Полтавської обласної прокуратури ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 30 листопада 2022 року щодо ОСОБА_8 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4