Єдиний унікальний номер 448/280/24
Провадження № 1-кс/448/48/24
У Х В А Л А

про арешт майна

(повний текст)

16.02.2024 року слідчий суддя Мостиського районного суду Львівської області ОСОБА_1 при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Мостиська клопотання т.в.о. слідчого слідчого відділення ВП №1 Яворівського РВП ГУ НП у Львівській області майора поліції ОСОБА_3 , в рамках кримінального провадження №0000042 від 14.02.2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.369 КК України, погоджене з прокурором начальником Яворівського відділу Львівської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_4 , про арешт майна,

В С Т А Н О В И В:

Т.в.о. слідчого слідчого відділення ВП №1 Яворівського РВП ГУ НП у Львівській області майор поліції ОСОБА_3 , за погодженням з прокурором начальником Яворівського відділу Львівської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_4 , в рамках кримінального провадження №0000042 від 14.02.2024 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.369 КК України, звернувся до суду із зазначеним клопотанням, покликаючись на те, 13.02.2024р. в СВ ВнП №1 Яворівського районного відділу поліції ГУ НП у Львівській області поступило повідомлення зі служби 102 про те, що громадянин ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запропонував та надав працівнику прикордонної служби МПП « ІНФОРМАЦІЯ_2 » неправомірну вигоду у сумі 500 євро за безперешкодний проїзд через державний кордон.

За даним фактом відомості були внесені до ЄРДР за №0000042 від 14.02.2024 року по факту вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.369 КК України.

Зазначає, що в ході проведення досудового розслідування вказаного кримінального провадження, - 13.02.2024р. в період з 20 год. 45 хв. по 21 год. 20 хв проведено огляд місця події, а саме: приміщення службового кабінету міжнародного пункту пропуску МПП «Шегині», що знаходиться за адресою: с.Шегині Яворівський район Львівська область, в ході якого виявлено та вилучено 3 (три) купюри номіналом по 100 (сто) Євро, серії VA , RB, WA та 4 (чотири) купюри номіналом по 50 (п`ятдесят) Євро, серії UA , UB , SD , VA .

Вказує, що вилучені речі вищевказані грошові кошти визнані речовими доказами у даному кримінальному провадженні.

Покликається і на те, що є ризики того, що використання вищевказаних банкнот, які є предметом злочину, власником чи іншими користувачами може призвести до їх зміни, втрати, а також знищення слідів, які містять на собі вказані банкноти, або настання інших наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню та встановленню істини по суті, а також унеможливить їх подальшої спеціальної конфіскації, а тому просить накласти арешт на такі із визначенням їх місця зберігання.

Т.в.о. слідчого слідчого відділення ВП №1 Яворівського РВП ГУ НП у Львівській області майор поліції ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд вказаного клопотання у його відсутності, вказавши, що вимоги клопотання про накладення арешту підтримує у повному обсязі.

Частиною 1 статті 172 КПК України передбачено окрім іншого, що неприбуття слідчого, прокурора у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання.

Зважаючи на вказані положення закону, вважаю за можливим прийняти рішення по суті клопотання у відсутність осіб, що не з`явилися, оскільки їх не прибуття не перешкоджає розгляду клопотання на підставі наданих доказів.

Згідно з нормою ч.4 ст.107 КПК України, фіксація під час розгляду клопотання слідчим суддею за допомогою технічних засобів не здійснювалась.

Проаналізувавши клопотання про арешт майна та матеріали, якими слідчий обґрунтовує доводи клопотання, приходжу до наступного висновку.

Так, згідно зі ст.ст.131, 132 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження на підставі ухвали слідчого судді або суду, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Пунктом 1 ч.2 ст.170 КПК України передбачено, що арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.

Відповідно до ч.1 ст.98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Згідно ч.3 ст.170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу

Згідно ч.10 ст.170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, віртуальні активи, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна. Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Судом встановлено, що 14.02.2024 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000042 внесені відомості за ч.1 ст.369 КК України. Підставою для внесення відомостей до реєстру послужили повідомлення підприємств, установ, організацій та посадових осіб.

Зі змісту клопотання вбачається, що 13.02.2024р. в СВ ВнП №1 Яворівського районного відділу поліції ГУ НП у Львівській області поступило повідомлення зі служби 102 про те, що громадянин ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запропонував та надав працівнику прикордонної служби МПП « ІНФОРМАЦІЯ_2 » неправомірну вигоду у сумі 500 євро за безперешкодний проїзд через державний кордон.

13.02.2024р. в ході проведення огляд місця події, а саме: приміщення службового кабінету міжнародного пункту пропуску МПП «Шегині», що знаходиться за адресою: с.Шегині Яворівський район Львівська область, в ході якого виявлено та вилучено 3 (три) купюри номіналом по 100 (сто) Євро, серії VA , RB, WA та 4 (чотири) купюри номіналом по 50 (п`ятдесят) Євро, серії UA , UB , SD , VA .

Так, вказане майно (речі) постановою т.в.о. слідчого слідчого відділення ВП №1 Яворівського РВП ГУ НП у Львівській області майора поліції ОСОБА_3 від 14.02.2024 року визнано речовим доказом в рамках кримінального провадження №0000042.

Вилучені у даному провадженні речі відповідають критеріям, визначеним в ч.1 ст.98 КПК України для речових доказів, а саме такі є предметами кримінального правопорушення.

Статтею 173 КПК України визначено, що слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 173 КПК при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати:

1) правову підставу для арешту майна;

2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу);

4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження;

6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Відповідно до частини 11 статті 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична особа або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Проте, попередні положення, жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Слідчий суддя наголошує, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (рішення Європейського Суду у справі «Суханов та Ільченко проти України»).

Таким чином, право на володіння речами і документами не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, які чітко визначені в законі.

Важливим в даних правовідносинах є те, що в кримінальному проваджені арешт допускається в тому числі і з метою забезпечення збереження речових доказів.

Враховуючи вищенаведене, приходжу до висновку, що вищевказане майно, на яке слідчий просить накласти арешт, відповідає критеріям речового доказу, зазначеним у статті 98 КПК України, оскільки є достатні підстави вважати, що дане майно зберегло на собі сліди кримінального правопорушення або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, постановою слідчого від 14.02.2024р. дане майно визнано речовим доказом в кримінальному провадженні, а тому враховуючи правову кваліфікацію кримінального правопорушення, за фактом вчинення якого здійснюється досудове розслідування, з метою забезпечення збереження речових доказів та з метою запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, вважаю, що є всі правові підстави для накладення арешту на вказане у клопотанні майно, а відтак клопотання слідчого в цій частині є обґрунтованим.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, слідчим суддею не встановлено та підстав сумніватися в співмірності такого обмеження права власності завданням кримінального провадження у слідчого судді не виникає.

Відповідно до частини 5 статті 173 КПК України у разі задоволення клопотання про арешт майна слідчий суддя, суд постановляє ухвалу, в якій зазначає: 1) перелік майна, на яке накладено арешт; 2) підстави застосування арешту майна; 3) перелік тимчасово вилученого майна, яке підлягає поверненню особі, у разі прийняття такого рішення; 4) заборону, обмеження розпоряджатися або користуватися майном у разі їх передбачення та вказівку на таке майно; 5) порядок виконання ухвали із зазначенням способу інформування заінтересованих осіб.

Отже, нормами КПК України не передбачено повноважень слідчого судді визначати місце зберігання речових доказів, на які накладено арешт.

Відповідно до ч.3 ст.26 КПК України, слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що віднесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим кодексом.

Згідно з частиною 2 статті 100 КПК України речовий доказ або документ, наданий добровільно або на підставі судового рішення, зберігається у сторони кримінального провадження, якій він наданий. Сторона кримінального провадження, якій наданий речовий доказ або документ, зобов`язана зберігати їх у стані, придатному для використання у кримінальному провадженні. Зберігання речових доказів стороною обвинувачення здійснюється в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Так, порядком зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження, затвердженим постановою КМУ від 19 листопада 2012 р. № 1104, не передбачено, що під час досудового розслідування місце зберігання речового доказу визначається рішенням слідчого судді.

Із зазначеного можна зробити висновок, що під час досудового розслідування зберігання речових доказів, наданих стороні обвинувачення, покладається на зазначену сторону.

При цьому, частиною 7 статті 100 КПК України визначено, що слідчий за погодженням із прокурором або прокурор звертається з відповідним клопотанням до слідчого судді місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого здійснюється досудове розслідування, або до суду під час судового провадження, у випадках, передбачених пунктами 2, 4 та абзацом сьомим частини шостої цієї статті, а саме: для вирішення питання про знищення речового доказу, його передання для реалізації чи технологічної переробки.

Отже, діючим законодавством не передбачено звернення слідчого (дізнавача) чи прокурора до слідчого судді з клопотанням про визначення (зміну) місця зберігання речового доказу, а також покладення рішенням слідчого судді відповідальності за зберігання речових доказів.

Слідчий суддя звертає увагу, що положення КПК України та Порядку зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження, затвердженого постановою КМУ від 19 листопада 2012 р. № 1104, саме на сторону кримінального провадження, якій надані речові докази, покладено під час досудового розслідування обов`язок організувати належне збереження таких речових доказів та забезпечити їх схоронність.

Виходячи з наведеного, вирішення питання про місце зберігання речових доказів не входить до компетенції слідчого судді, всі питання щодо зберігання речових доказів під час досудового розслідування мають прийматися стороною обвинувачення з урахуванням норм законодавства.

З огляду на наведене, слідчий суддя приходить до висновку про доцільність накладення арешту на вказане майно без визначення місця зберігання такого слідчим суддею, а тому клопотання т.в.о. слідчого слідчого відділення ВП №1 Яворівського РВП ГУ НП у Львівській області майора поліції ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст.98, 107, 131-132, 170-173, 309, 376 КПК України, слідчий суддя

У Х В А Л И В:

Клопотання т.в.о. слідчого слідчого відділення ВП №1 Яворівського РВП ГУ НП у Львівській області майора поліції ОСОБА_3 , в рамках кримінального провадження №0000042 від 14.02.2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.369 КК України, погоджене з прокурором - начальником Яворівського відділу Львівської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_4 , про арешт майна задовольнити частково.

Накласти арешт на майно грошові кошти, а саме 3 (три) купюри номіналом по 100 (сто) Євро, із наступними серіями та номерами: VA , RB, WA та 4 (чотири) купюри номіналом по 50 (п`ятдесят) Євро, із наступними серіями та номерами: UA , UB , SD , VA .

В задоволенні клопотання в іншій частині відмовити.

Ухвала про арешт майна виконується негайно слідчим, прокурором.

Арешт майна може бути скасовано в порядку та за підстав, зазначених в ст.174 КПК України.

Ухвала слідчого судді про арешт майна може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її оголошення безпосередньо до Львівського апеляційного суду.

Повний текст ухвали складено 20.02.2024р.

Слідчий суддя ОСОБА_1