УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2023 року

м. Київ

справа 161/18401/22

провадження № 51-6308ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 березня 2023 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 19 липня 2023 року у кримінальному провадженні № 0002125 за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Брусилів Брусилівського району Житомирської області, жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 березня 2023 року ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за ч. 3 ст. 307 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років 6 місяців з конфіскацією майна.

Крім того, місцевий суд вирішив питання щодо початку строку відбування покарання, зарахування строку попереднього ув`язнення, запобіжного заходу, речових доказів у кримінальному провадженні, арешту майна, відшкодування процесуальних витрат.

Як встановив суд у вироку, ОСОБА_4 у невстановлений досудовим розслідуванням час, діючи умисно, незаконно, з метою збуту, придбав у невстановленої досудовим розслідуванням особи, при невстановлених досудовим розслідуванням обставинах, особливо небезпечні психотропні речовини в особливо великому розмірі, обіг яких заборонено - PVP загальною масою 20,6244 г та МДМА, яка містить у своєму складі особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонено МДМА, масою (у перерахунку на МДМА - основу) 0,1282 г та 0,2234 г; психотропну речовину в особливо великому розмірі - амфетамін загальною масою 52,6815 г; особливо небезпечний наркотичний засіб, обіг якого заборонено - канабіс (масою 51,8304 г та 2,3794 г).

Після чого, засуджений у невстановлений день та час, при невстановлених досудовим розслідуванням обставинах, переніс до місця свого тимчасового проживання ( АДРЕСА_1 ) психотропну речовину в особливо великому розмірі - амфетамін, особливо небезпечний наркотичний засіб, обіг якого заборонено - канабіс, особливо небезпечну психотропну речовину обіг якої заборонено - МДМА, а також частину особливо небезпечної психотропної речовини в особливо великому розмірі, обіг якої заборонено - PVP, де розфасував в окремі полімерні пакетики та продовжував незаконно зберігати з метою збуту, до моменту виявлення та вилучення працівниками поліції під час проведення обшуку, а саме до 17:03 06 листопада 2022 року.

Крім того, 06 листопада 2022 року приблизно о 15:00 ОСОБА_4 , зберігаючи при собі, переніс один полімерний пакет з особливо небезпечною психотропною речовиною, обіг якої заборонено - PVP (масою 0,3942 г), на територію, прилеглу до буд. АДРЕСА_2 , де проводжував незаконно зберігати при собі з метою збуту, до моменту виявлення та вилучення працівниками поліції під час затримання, а саме до 15:21 06 листопада 2022 року.

Також ОСОБА_4 на початку листопада 2022 року, повторно, умисно, усвідомлюючи протиправність та суспільну небезпеку своїх дій, з метою збуту, у невстановленої досудовим розслідуванням особи, при невстановлених досудовим розслідуванням обставинах, незаконно придбав особливо небезпечну психотропну речовину в особливо великому розмірі, обіг якої заборонено - PVP.

Надалі, 06 листопада 2022 року, точний час досудовим розслідуванням не встановлено, ОСОБА_4 , перебуваючи у відділенні № 2 ТОВ «Нова Пошта» (м. Луцьк, вул. Шевченка, буд. № 88), з метою збуту, отримав від невстановленої досудовим розслідуванням особи посилку з особливо небезпечною психотропною речовиною, обіг якої заборонено - PVP, в особливо великому розмірі, (масою 354,4455 г). Після чого, вказану посилку з особливо небезпечною психотропною речовиною в особливо великому розмірі, повторно, зберігаючи при собі, переніс на територію, прилеглу до буд. АДРЕСА_2 , де проводжував незаконно зберігати при собі з метою збуту, до моменту виявлення та вилучення працівниками поліції під час затримання, а саме до 15:21 06 листопада 2022 року.

Волинський апеляційний суд ухвалою від 19 липня 2023 року вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_4 залишив без змін.

Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 , не оспорюючи доведеності винуватості ОСОБА_4 та правильності кваліфікації його дій, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості, просить змінити вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 березня 2023 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 19 липня 2023 року, призначити його підзахисному із застосуванням приписів ст. 69 КК покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 3 ст. 307 КК.

На обґрунтування своїх вимог касатор зазначає, що суд першої інстанції під час призначення покарання не врахував обставини, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а саме: щире каяття; відсутність будь-яких негативних наслідків злочину, шкоди та потерпілих; молодий вік засудженого, який раніше не судимий. Також, як стверджує захисник, суди не з достатньою повнотою з`ясували відомості про особу засудженого.

Звертає увагу захисник і на пояснення ОСОБА_4 та його поведінку в суді апеляційної інстанції, які, на думку касатора, свідчать про каяття засудженого.

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду

Відповідно до ч. 2 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Доведеності винуватості засудженого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, установлених і перевірених місцевим судом, а також правильності кваліфікації дій ОСОБА_4 за ч. 3 ст. 307 КК Верховний Суд не перевіряє, оскільки захисник не оскаржує законності й обґрунтованості судових рішень у цій частині.

Водночас безпідставними, на переконання колегії суддів Верховного Суду, є твердження касатора про невідповідність призначеного його підзахисному покарання внаслідок суворості, з огляду на таке.

Як визначено частинами 1, 2 ст. 50 КК, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так й іншими особами.

Згідно з приписами ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, згідно з положеннями статей 66, 67 КК.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, який би ґрунтувався на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяв досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини й захистом інтересів держави та суспільства.

Частиною 1 ст. 69 КК (у редакції Закону на час вчинення діяння) передбачено, зокрема, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Статті 65-73 КК є кримінально-правовими нормами, що встановлюють загальні засади та правила призначення покарання.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Статтею 414 КПК встановлено, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Зі змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_4 покарання згідно з указаними нормами закону, врахував: відомості про особу засудженого, який раніше не судимий, до кримінальної відповідальності не притягувався; є особою молодого віку; має постійне місце проживання; свою вину не визнав та не розкаявся у вчиненому. Не залишив суд поза увагою і те, що ОСОБА_4 вчинений особливо тяжкий злочин у сфері незаконного обігу наркотичних засобів та психотропних речовин.

Урахувавши наведені обставини в їх сукупності, суд дійшов висновку, що виправлення обвинуваченого неможливе без ізоляції від суспільства, та йому необхідно призначити покарання, передбачене санкцією статті кримінального закону за яким він притягується до кримінальної відповідальності, у виді позбавлення волі на строк наближений до мінімальної межі, з конфіскацією майна.

Не погоджуючись із вироком місцевого суду, засуджений ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій порушував питання про пом`якшення призначеного йому покарання.

Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження перевірив викладені у апеляційній скарзі засудженого доводи щодо наявності підстав для пом`якшення покарання, проте не встановив підстав для їх задоволення. Обґрунтовуючи своє рішення у цій частині, суд апеляційної інстанції зважив на враховані судом першої інстанції обставини під час призначення покарання.

Крім того, Волинський апеляційний суд погодився з судом першої інстанції щодо відсутності правових підстав для віднесення до обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_4 - щирого каяття та визнання вини, як такі, що характеризують суб`єктивне ставлення винного до вчиненого кримінального правопорушення, оскільки засудженим вина не визнавалася ні під час досудового розслідування, ні в суді першої інстанції.

До того ж під час здійснення провадження судом апеляційної інстанції ОСОБА_4 підтвердив факт невизнання своєї вини під час досудового розслідування та у суді першої інстанції з метою уникнення кримінальної відповідальності. Водночас апеляційний суд зауважив, що сам по собі факт визнання вини обвинуваченим під час перегляду провадження апеляційним судом не є достатньою підставою для висновку про його щире каяття.

Зважаючи на зазначені обставини Волинський апеляційний суд дійшов висновку, про відсутність підстав для зміни вироку та пом`якшення обвинуваченому призначеного покарання із застосуванням положень ст. 69 КК з мотивів, наведених в апеляційній скарзі, оскільки покарання, про необхідність призначення якого заявляв ОСОБА_4 , не буде відповідати загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Крім того, таке покарання буде недостатнім для досягнення його мети та не буде співмірним протиправному діянню.

На переконання Верховного Суду, вищевикладене свідчить, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, зокрема щодо необхідності призначення засудженому основного покарання в наближеному до мінімального розмірі, передбаченому санкцією ч. 3 ст. 307 КК. Саме таке покарання є необхідним та достатнім для його виправлення. З огляду на зазначене, твердження сторони захисту в касаційній скарзі, які фактично зводяться до того, що суди попередніх інстанцій не в повній мірі врахували обставини, які, на їх думку, є достатніми для застосування положень ст. 69 КК і, відповідно, пом`якшення призначеного засудженому основного покарання не є слушними. До того ж, обставини, про які захисник зазначає у касаційній скарзі та які, на його думку, не врахували суди попередніх інстанцій, не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та не є достатніми для призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, з огляду на встановлені судами попередніх інстанцій обставини вчинення кримінального правопорушення, відомості про особу засудженого.

Також суд касаційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу касатора, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Водночас доводи захисника, з огляду на тяжкість кримінального правопорушення, яке є особливо тяжким злочином, підвищену суспільну небезпеку вчиненого кримінального правопорушення, на переконання Суду, не свідчать про істотну диспропорцію між визначеним судом покаранням та вчиненим протиправним діянням, як і не свідчать про наявність правових підстав для призначення ОСОБА_4 більш м`якого покарання. За таких обставин, у цьому провадженні не вбачається причин вважати призначене покарання явно несправедливим через суворість.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі захисника доводи не спростовують правильності висновків, викладених у оскаржуваних судових рішеннях, та не містять вагомих аргументів, які би свідчили про залишення поза увагою судів доводів засудженого, у зв`язку з чим немає підґрунтя для сумнівів у законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень. З огляду на зазначене вище відсутні підстави для задоволення касаційної скарги захисника ОСОБА_5 .

Пунктом 2 ч. 2 ст. 428 КПК передбачено, що суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для її задоволення немає.

Ураховуючи викладене, Верховний Суд згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовляє у відкритті касаційного провадження.

На цих підставах Верховний Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 березня 2023 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 19 липня 2023 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3