Справа № 135/823/23
Провадження №11-кп/801/999/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2023 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого-судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

зі секретарем ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Вінниці в режимі відеоконференції апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Ладижинського міського суду Вінницької області від 17.07.2023 року про відмову у задоволенні клопотання ОСОБА_6 про звільнення від подальшого відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі,

за участі сторін провадження:

прокурора: ОСОБА_7

захисника: ОСОБА_8

засудженого: ОСОБА_6

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Ладижинського міського суду Вінницької області від 17.07.2023 року в задоволенні клопотання ОСОБА_6 про звільнення від подальшого відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі відмовлено.

Засуджений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, просив скасувати ухвалу Ладижинського міського суду Вінницької області від 17.07.2023 року, направити матеріали провадження на новий судовий розгляд.

Вимоги апеляційної скарги мотивовано тим, що мотиви, викладені в ухвалі суду не стосуються суті поставленого ним питання.

ОСОБА_6 вказує на те, що висновок Ладижинського міського суду Вінницької області про те, що засуджений у своєму клопотанні проти призначеного йому покарання у вигляді довічного позбавлення волі і те, що вказане покарання суперечить закону не відповідає обставинам справи та змісту клопотання.

Засуджений вказує, що у своєму клопотанні просив розглянути питання пов`язане з виконанням вироку та застосувати до нього положення ч.1 ст. 25 КК України в редакції 1960 року та звільнити від подальшого відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі, оскільки на момент подання клопотання його відбутий термін довічного позбавлення волі складав 26 років 11 місяців, а на даний час строк складає більше 27 років.

Крім того, згідно з положенням ч.1 ст. 25 КК України в редакції 1960 року при заміні в порядку помилування довічного позбавлення волі позбавленням волі на певний строк воно може бути призначено і на строк понад п`ятнадцять років, але не більше двадцяти п`яти.

На момент вчинення інкримінованого йому правопорушення, передбаченого ст. 93 КК України в редакції 1960 року діяла « одноярусна» загальна (звичайна) система призначення покарання, яка встановлена Конституцією України з 29.06.1996 року та остаточно закріплена Рішенням Конституційного Суду України від 29.12.1999 року №11-рп/99.

Також засуджений посилається на рішення Конституційного Суду України від 29.12.1999 року № 5-6 (ІІ)/2021, в якому зазначено, що Конституційний Суд України визнав нечинним положення КК України 1960 року, які передбачали виняткову міру покарання.

Законом України «Про внесення змін до КПК України та Виправного-трудового кодексів України» від 22.002.2000 року, яким було введено нове покарання у виді довічного позбавлення волі, що належить до загальної системи призначення покарання відповідальність за ст.93 КК України в редакції 1960 року була значно посилена порівняно з тією, яка була чинною на момент вчинення інкримінованого йому правопорушення.

Таким чином, на думку ОСОБА_6 керуючись Конституцією України , як основним законом, норми якого є нормами прямо дії чинними міжнародними договорами, постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996 року, суди зобовязані при застосуванні ст. 93 КК України 1960 року до діянь, що мали місце з 29.06.1996 року застосовувати саме норми Конституції України як норми найвищої юридичної сили.

Позбавлення волі ОСОБА_6 , на його думку є порушенням його законних прав і свобод, що фактично прирівнюють до катування згідно ст. 3 Європейської Конвенції з прав людини.

Просить застосувати правове положення ч.1 ст. 25 КК України та звільнити його від подальшого відбування покарання .

Заслухавши суддю-доповідача, учасників судового провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення в межах апеляційних скарг.

Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Перевіряючи в апеляційному порядку ухвалу суду першої інстанції, судом апеляційної інстанції встановлено, що зазначені вимоги закону судом дотримані.

Висновки суду про відмову у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про звільнення від подальшого відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі є обґрунтованими.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_6 засуджений вироком Херсонського обласного суду від 17.10.1996 за ч.2 ст.17, п. «є», «ж» ст.93, ч.2 ст.122, ст.42, ст.43 Кримінального кодексу України (в редакції 1960 року) до смертної кари розстрілу, з конфіскацією всього майна.

Ухвалою Верховного Суду України від 03.12.1996 вирок Херсонського обласного суду від 17.10.1996 залишено без змін.

Постановою Херсонського обласного суду від 20.06.2000 вирок Херсонського обласного суду від 17.10.1996 відносно ОСОБА_6 змінено. Вважати засудженим за ч.2 ст.17, п. «є», «ж» ст.93, ч.2 ст.122, ст.42, ст.43 Кримінального кодексу України (в редакції 1960 року) до довічного позбавлення волі у тюрмі суворого режиму з конфіскацією всього майна, що належить йому на праві власності.

На даний час засуджений ОСОБА_6 відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі.

На думку колегії суддів, доводи засудженого щодо порушення принципів правової визначеності та верховенства права не можуть бути взяті до уваги, оскільки зводяться до власного обґрунтування вказаних принципів.

Кримінальний Кодекс України 1960 року встановлював безальтернативну санкцію - позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років - за умисне вбивство без обтяжуючих обставин (стаття 94).

Проте законодавець не визнавав таке саме покарання співмірним з покаранням за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, оскільки вважав, що за вчинення таких злочинів мала існувати можливість призначення судами і більш суворого кримінального покарання (стаття 93 КК України 1960 року).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що альтернативний характер санкцій статей КК України 1960 року, які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не дають підстав для призначення ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі строком на певний строк, оскільки це порушує принцип співмірності тяжкості вчинених ним злочинів і покарання за їх вчинення не відповідає принципу справедливості в кримінальному праві.

Посилання засудженого ОСОБА_6 на ту обставину, що призначене йому покарання порушує ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), є неприйнятним, з огляду на таке.

ЄСПЛ зазначив у низці своїх рішень, в тому числі й від 12 березня 2019 року у справі «Пєтухов проти України», що сам факт того, що зрештою покарання у виді довічного позбавлення волі може бути відбутим у повному обсязі не суперечить ст. 3 Конвенції.

Отже, перегляд покарання у виді довічного позбавлення волі необов`язково має призвести до звільнення відповідного засудженого. Характер встановленого за ст. 3 Конвенції порушення свідчить, що для належного виконання цього рішення від держави-відповідача вимагатиметься впровадження реформи системи перегляду покарань у виді довічного позбавлення волі. Механізм такого перегляду повинен гарантувати перевірку у кожному конкретному випадку, чи обґрунтовано триваюче тримання під вартою законними пенологічними підставами, та має надавати засудженим до довічного позбавлення волі можливість передбачити з певним ступенем точності, що їм треба зробити, аби було розглянуто питання щодо їх звільнення, та за яких умов це можливо, відповідно до стандартів, розроблених практикою Суду.

Тобто, вказаним рішенням ЄСПЛ зобов`язано державу впровадити реформу системи перегляду покарань у виді довічного позбавлення волі, та не встановлено будь-яких обов`язків держави щодо заміни покарання засудженим до довічного позбавлення волі, тим більше не визнає його катуванням або таким, що принижує гідність особи.

У рішенні ЄСПЛ «Ласло Магьяр проти Угорщини», вказано, що Європейська конвенція з прав людини (далі - ЄКПЛ) не забороняє державам засуджувати осіб, що вчинили серйозні злочини, до невизначеного строку покарання у виді позбавлення волі, яке дозволяє тривале тримання під вартою правопорушника у випадку необхідності захисту населення, при цьому це особливо вірно для осіб, визнаних винуватими у вбивстві та інших тяжких злочинах проти особистості. Той факт, що такий засуджений, можливо, відбув тривалий термін тюремного ув`язнення, не зменшує позитивне зобов`язання держави по захисту населення; держава може виконати це зобов`язання, продовжуючи тримати під вартою таких довічно ув`язнених до тих пір, доки вони залишаються небезпечними.

Аналогічну правову позицію висловила і Велика Палата Верховного Суду, яка 08 липня 2020 року розглянула в судовому засіданні кримінальну справу за заявою ОСОБА_9 про перегляд судових рішень, постановлених щодо нього, з підстав встановлення рішенням ЄСПЛ від 12 березня 2019 року (заява № 41216/13) у справі «Пєтухов проти України № 2» порушення Україною вимог ст. 3 Конвенції у зв`язку з тим, що покарання заявника у виді довічного позбавлення волі є таким, яке неможливо скоротити. При цьому у своїх інших рішеннях ЄСПЛ також неодноразово звертав увагу на недосконалість чинного законодавства України і необхідність дотримуватися принципу правової визначеності, зокрема у п. 31 рішення в справі «Ракевич проти Росії» (Rakevich v. Russia), у п. 109 рішення у справі «Церква Бесарабської Митрополії та інші проти Молдови» (Metropolitan Church of Bessarabia and Others v. Moldova), у п. 53 рішення в справі «Єлоєв проти України» (Yeloyev v. Ukraine) та у п. 19 рішення в справі «Новік проти України» (Novik v. Ukraine).

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що встановлені порушення Конвенції щодо ОСОБА_9 полягають у тому, що в Україні немає законодавчих підстав пенологічного характеру, які забезпечують особам, засудженим до довічного позбавлення волі, перспективу реального звільнення або перегляду призначеного покарання.

Враховуючи національне законодавство та практику ЄСПЛ, Велика Палата Верховного Суду дійшла таких висновків: а) довічне позбавлення волі як пропорційний та справедливий вид покарання за скоєння найтяжчих злочинів не суперечить ідеї людської гідності, яка лежить в основі Конвенції, та не являє собою порушення ст. 3 цієї Конвенції; б) лише нескорочуване довічне позбавлення волі є порушенням ст. 3 Конвенції; в) відсутнє порушення ст. 3 Конвенції в тому випадку, коли існує нормативно визначений на національному рівні та практично ефективний механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі; г) механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі повинен надавати національним органам можливість оцінити зміни поведінки довічно ув`язненого і констатувати прогрес, який не виправдовує триваючого утримання в ізоляції.

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що в національному законодавстві України існує суттєва законодавча прогалина, що стосується врегулювання можливості звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі.

Однак заповнення прогалин у нормативно-правових актах, прийняття законів, внесення до них змін і доповнень, узгодження їх положень між собою є прерогативою законодавчої влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції. Адже варто розрізняти повноваження щодо правотворення, які належать законодавчому органу, та повноваження щодо правозастосування, що реалізуються судовими органами в процесі здійснення правосуддя.

Підсумовуючи зазначене, як ЄСПЛ, так КСУ і Верховний Суд констатували de facto певну законодавчу прогалину в питаннях неможливості в Україні здійснювати оцінку змін поведінки довічно ув`язненого і констатувати прогрес, який не виправдовує триваючого утримання в ізоляції, але вказаного роду прогалини мають усуватися виключно законодавцем, а не судом, оскільки при вирішенні конкретного клопотання засудженого у кримінальному провадженні правозастосувач, яким в даному випадку є суд, повинен діяти відповідно до точного змісту норми права, яку він застосував, у межах своєї компетенції, суворо дотримуватися процедури розгляду порушених особою питань, тобто користуватися принципом законності, згідно якого «дозволено робити лише те, що передбачено в законі» (ст. 19 Конституції України, Рішення КСУ № 7-рп/2009 від 16 квітня 2009 року).

Доводи засудженого ОСОБА_6 з приводу того, що підставою для звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі є приписи ч. 1 ст. 25 КК України (в редакції 1960 року), є безпідставними, оскільки відповідне покарання призначено засудженому ОСОБА_6 правомірно, а тому наявні законні підстави для подальшого його утримання в місцях позбавлення волі.

Пункт 4.1 рішення Другого сенату Конституційного Суду України зобов`язав Верховну Раду України усунути невідповідність окремих положень КК Основному Закону шляхом запровадження правового механізму, здатного забезпечити засудженим до довічного позбавлення волі реалістичну перспективу звільнення.

Таким чином покарання у виді довічного позбавлення волі, не було визнано таким, що не відповідає Конституції України.

Законом України від 18 жовтня 2022 року № 2690-IX (чинним від 6 листопада 2022 року) «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та Кримінального процесуального кодексу України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини» внесено зміни до кримінального закону. Зокрема, положеннями ч. 5 ст. 82 КК, в новій редакції передбачено, що покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено на покарання у виді позбавлення волі на строк від п`ятнадцяти до двадцяти років, якщо засуджений відбув не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання.

Колегія суддів зазначає, що ОСОБА_6 засуджений до покарання у виді довічного позбавлення волі, тому факт відбуття ним більше 26 років у місцях позбавлення волі не є законною підставою для звільнення його з установи відбування покарання на підставі відбуття строку покарання, призначеного відповідним вироком суду, з питанням про заміну покарання з довічного позбавлення волі на певний строк ОСОБА_6 не звертався.

Аналізуючи наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції під час розгляду клопотання засудженого повністю дотримався вимог кримінального закону та розділу 8 КПК України, та обґрунтовано дійшов висновку про відмову в його задоволенні.

Викладені засудженим в ході судового розгляду та в апеляційній скарзі обставини були в повній мірі перевірені та враховані як судом першої, так і апеляційної інстанції при прийняті рішення.

В ході апеляційного розгляду ні захисником, ні засудженим не наведено мотивів та ґрунтовних доводів щодо підстав для задоволення апеляційної скарги засудженого.

За таких обставин колегія судів вважає, що ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою і вмотивованою та підстави для її скасування відсутні, а тому апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 слід залишити без задоволення.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України , суд апеляційної інстанції,-

П О С Т А Н О В И В :

Відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Ухвалу Ладижинського міського суду Вінницької області від 17.07.2023 року про відмову в задоволенні клопотання ОСОБА_6 про звільнення від подальшого відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4