ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/281/23 Справа № 694/607/22 Категорія: ч. 2 ст. 121 КК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 грудня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого суддіОСОБА_2 ,
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретаря судового засідання за участі: прокурора обвинуваченої захисника представника потерпілої - адвоката ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції), ОСОБА_8 , ОСОБА_9 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси кримінальне провадження № 0000188 за апеляційними скаргами прокурора Звенигородської окружної прокуратури ОСОБА_10 та представника потерпілої ОСОБА_11 адвоката ОСОБА_9 з доповненнями на вирок Звенигородського районного суду Черкаської області від 24 січня 2023 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українку, громадянку України, уродженку с. Вільховець Звенигородського району Черкаської області, зареєстровану за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючу за адресою: АДРЕСА_2 , несудиму,

засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України до покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України, у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком в 3 (три) роки та покладено обов`язки, передбачені ст. 76 КК України, а саме:

-періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

-повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи;

-не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

В порядку ст. 100 КПК України вирішена доля речових доказів.

в с т а н о в и л а :

За даним вироком ОСОБА_7 визнана винуватою та засуджена за те, що 24.02.2022 близько 20 год., знаходячись в кухні житлового будинку за місцем свого проживання, за адресою: АДРЕСА_2 , в ході конфлікту, який виник раптово, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій та настання суспільно небезпечних наслідків, взяла у праву руку кухонний ніж і нанесла ОСОБА_12 один удар в праву ділянку області живота. Внаслідок таких дій ОСОБА_7 , ОСОБА_12 отримав проникаюче колото різане поранення черевної порожнини з ушкодженням печінки, яке, згідно висновку експерта № 05-9-02/62 від 25.02.2022, відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя. 24.02.2022 ОСОБА_12 був доставлений до КНП «Звенигородська БЛІЛ», в приміщені якої, від отриманих тілесних ушкоджень у вигляді колото різаної рани черевної порожнини, о 05 год.10 хв. ІНФОРМАЦІЯ_2 помер.

В апеляційній скарзі прокурор, не заперечуючи доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, правильності кваліфікації її дій, порушує питання про скасування вироку суду першої інстанції від 24.01.2023 щодо ОСОБА_7 через неправильне застосування Закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої внаслідок м`якості. Просить ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватою та засудити за ч. 2 ст. 121 КК України на 8 років позбавлення волі.

Прокурор, посилаючись на положення ст.ст. 50, 65 КК України, зазначає, що при призначенні ОСОБА_7 покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України та подальшим звільненням від його відбування з випробуванням, судом першої інстанції не враховано повною мірою дані про особу останньої.

Вказує про помилковість висновків суду про наявність у ОСОБА_7 обставини, що пом`якшує її покарання з`явлення із зізнанням, оскільки виклик швидкої медичної допомоги потерпілому здійснювали свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , які під час судового розгляду вказували на те, що обвинувачена будь якої медичної допомоги ОСОБА_12 не надавала. Крім того виклик до Звенигородського РВП ГУНП в Черкаській області надійшов не від обвинуваченої, а від КНП «Звенигородська багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування».

Піддає сумніву наявність в кримінальному провадженні такої пом`якшуючої покарання обставини вчинення кримінального правопорушення під впливом сильного душевного хвилювання, викликаного жорстоким поводженням з боку потерпілого, оскільки її наявність матеріалами кримінального провадження не доведена і у вироку не обгрунтована. Зокрема під час досудового розслідування та судового розгляду судова психіатрична експертиза не проводилася, а свідки ОСОБА_15 та ОСОБА_16 під час їх допиту повідомляли, що із потерпілим у них були добрі відносини і будь яких протиправних дій щодо них він не вчиняв. Більш того свідок ОСОБА_16 повідомляла про те, що 24.02.2022 між нею та вітчимом конфлікти не виникали.

На думку сторони обвинувачення, відшкодування ОСОБА_7 шкоди у виді грошової допомоги на поховання потерпілого, жодним чином не зменшує суспільну небезпечність скоєного нею кримінального правопорушення, а визнання вини та надання показань суду не вказують на активне сприяння його розкриттю і лише свідчать про усвідомлення настання невідворотних наслідків у виді невідворотності понесення покарання.

Наполягає на наявності обставин, які обтяжують покарання обвнуваченої і помилково виключені судом першої інстанції вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння та щодо особи, з якою винний перебуває у сімейних відносинах. З цього приводу вказує, що згідно висновку щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції № 327 від 24.02.2022, обвинувачена перебувала в стані алкогольного сп`яніння із показником 1,8 проміле, що також узгоджується із показаннями свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 . Щодо перебування обвинуваченої та потерпілого у сімейних відносинах, сама ОСОБА_7 вказувала на те, що із ОСОБА_12 проживала 17 років і вони були повязані спільним побутом.

Додатково зазначає про помилковість посилання суду першої інстанції на те, що відомості до ЄРДР про вчинене кримінальне правопорушення внесені із порушенням ст. 214 КПК України, тому протокол огляду трупа з фототаблицею до нього від 25.02.2022, постанова про призначення експертизи від 25.02.2022, висновок експерта № 05-9-02/62 від 25.02.2022, протокол огляду предметів із фототаблицею від 25.02.2022, постанова про визнання предметів речовими доказами від 25.02.2022, є недопустимими доказами. З цього приводу вказує, що до введення воєнного стану на всій території України (Указ Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затверджений Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ) норма щодо початку досудового розслідування була імперативною. Разом із тим, після введення воєнного стану слідчий та прокурор були позбавлені технічної можливості доступу до ЄРДР, про що складено відповідний рапорт і винесена відповідна постанова про початок досудового розслідування. Зазначена позиція відображена законодавцем у п. 1 ч. 1 ст. 615 КПК України, яка введена в дію Законом України «Про внесення змін до Кримінального процесуального кодексу України щодо удосконалення порядку здійснення кримінального провадження в умовах воєнного стану» від 14.04.2022 № 2201-ІХ.

Крім того прокурор зазначає про невмотивованість висновків суду першої інстанції про можливість виправлення ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання і її звільнення від його відбування з випробуванням, а врахування одних і тих же самих обставин для застосування положень ст. 69 та ст. 75 КК України, суперечить однозначній практиці Верховного Суду у справах № 466/4884/15-к, № 524/9270/17, 462/5064/16-к, 754/7388/16-к.

У прохальній частині апеляційної скарги прокурор також просить дослідити матеріали, які підтверджують те, що 24.02.2022 ЄРДР не працював та характеризуючі дані на обвинувачену.

В апеляційній скарзі з доповненнями представник потерпілої адвокат ОСОБА_9 також порушує питання про скасування в частині призначеного покарання вироку Звенигородського районного суду Черкаської області від 24.01.2023 щодо ОСОБА_7 через невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої внаслідок його м`якості, та просить ухвалити новий вирок щодо ОСОБА_7 в частині призначення покарання у виді реального позбавлення волі в межах санкції ч. 2 ст. 121 КК України.

Вказує, що висновок суду про те, що обвинувачена нанесла ОСОБА_12 удар ножем, перебуваючи під впливом сильного душевного хвилювання, викликаного систематичними конфліктними ситуаціями, що виникали між її дітьми та загиблим тривалий час протягом спільного проживання, поза розумним сумнівом не підтверджується доказами, дослідженими під час судового розгляду. Дійсно, допитані в судовому засіданні доньки обвинуваченої та інші особи, з якими остання має дружні стосунки, підтвердили факт існування конфліктів між загиблим та дітьми ОСОБА_7 , проте суд залишив поза увагою причини таких конфліктів, їх ініціатора, а також те, що такі сварки не мали систематичного характеру. Про відсутність вчинення загиблим неправомірних або аморальних дій, на думку представника, вказує факт тривалого спільного проживання із обвинуваченою, що нівелює істотність таких конфліктних ситуацій, відомості про особу загиблого, який мав стабільний дохід, не зловживав спиртними напоями, позитивно характеризується в колі оточення, а також відсутність відомостей про притягнення ОСОБА_12 до відповідальності за вчинення протиправних дій щодо обвинуваченої чи її дітей.

Акцентує увагу на те, що факт застосування насильства з боку ОСОБА_12 до дітей обвинуваченої був спростований під час судового розгляду. Зокрема під час допиту 13.07.2022 ОСОБА_7 вказувала на те, що нанесла удар ножем ОСОБА_12 через те, що він душив її доньку ОСОБА_16 : «Дитина харчала…, я іншого виходу не бачила». Проте під час допиту свідка ОСОБА_16 09.08.2022 остання заперечила факт застосування щодо неї сили з боку ОСОБА_12 та пояснила, що між нею та ОСОБА_12 мала місце словесна перепалка, після чого вона вийшла на вулицю та вже звідти почула крики. Одразу після закінчення допиту ОСОБА_16 на уточнююче запитання суду обвинувачена пояснила, що насправді ОСОБА_12 її доньку не душив, а їй просто так помилково здалося.

Стверджує, що висновки суду, викладені в оскаржуваному вироку, суперечать фактичним обставинам події, оскільки 24.02.2022 ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, в ході звичайної побутової сварки нанесла ОСОБА_12 удар ножем в область живота, від чого останній помер. При цьому жодні життєві обставини не надавали обвинуваченій права, в даній ситуації, позбавляти людину життя, а всі спроби суду пом`якшити невиправданість та однозначність вказаної події, є надуманими і не підтверджуються дослідженими доказами. З огляду на наведене, вважає безпідставним визнання судом обставиною, що пом`якшує покарання вчинення кримінального правопорушення під впливом сильного душевного хвилювання, викликаного неправомірними або аморальними діями потерпілого.

Крім того вказує на безпідставне визнання судом обставиною, що пом`якшує покарання щире каяття, оскільки фактично обвинувачена свою провину не визнала про що заявила під час допиту 13.07.2022, а у подальшому жодного разу не спростувала вказане твердження, зазначивши у судових дебатах, що вона «щиро дякує» потерпілій за їх позицію щодо необхідності призначення їй реальної міри покарання. Вказані обставини, а також факт висловлення обвинуваченою неправдивої спростованої інформації про версію події в частині застосування ОСОБА_12 насильства до ОСОБА_16 , як підстави для нанесення йому смертельного тілесного ушкодження, свідчить про відсутність будь-якого розкаяння з боку ОСОБА_7 .

Зазначає про безпідставність не визнання обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченої вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння, оскільки вказана обставина підтверджена доказами і не заперечувалась самою обвинуваченою.

Звертає увагу на те, що обвинувачена тривалий час проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу із загиблим в будинку, що належав останньому, а викладені у вироку висновки грунтуються на аналізі тривалих сімейних стосунків, що склалися між загиблим, обвинуваченою та її дітьми, тому невизнання судом обставиною, що обтяжує покарання вчинення злочину щодо особи, з якою винна перебуває у сімейних або близьких відносинах, не узгоджується із положеннями ст. 67 КК України.

За наведених обставин, на думку представника потерпілої, сам факт формального прохання вибачення у потерпілої та оплата поховання загиблого, не зменшують суспільної небезпечності вчиненого кримінального правопорушення і не дають підстави для застосування положень ст.ст. 69, 75 КК України.

Стверджує, що в обгрунтування висновку про можливість виправлення обвинуваченої без ізоляції від суспільства суд першої інстанції, серед іншого поклав висновок досудової доповіді Звенигородського сектору № 1 Філії ДУ «Центр пробації» у Черкаській області. Разом з цим в даному висновку зазначено про те, що ОСОБА_7 при вирішенні проблем використовує неадекватні стратегії, які несуть загрозу або шкоду для оточуючих, ризик шкоди життю та здоров`ю оточуючих оцінюється як високий, а загальний рівень небезпеки ОСОБА_7 для суспільства є високим.

Крім того зазначає про вмотивованість висновків суду першої інстанції про можливість виправлення ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання і її звільнення від його відбування з випробуванням одними, і тими ж самими обставинами, що суперечить усталеній практиці Верховного Суду.

Додатково просить під час апеляційного розгляду дослідити матеріали, що характеризують особу обвинуваченої: досудову доповідь Звенигородського сектору № 1 Філії ДУ «Центр пробації» у Черкаській області, громадську характеристику ОСОБА_7 , довідки лікарів психіатра та нарколога, відомості про судимість ОСОБА_7 , медичний висновок ОСОБА_7 , а також відеозаписи судових засідань від 13.07.2022, 09.08.2022 та 24.01.2023 в частині виступів та надання показань обвинуваченою ОСОБА_7 .

Заслухавши суддю-доповідача, думки: прокурора в підтримку апеляційної скарги з наведених в ній підстав та задоволення апеляційних вимог представника ОСОБА_9 ; представника ОСОБА_9 , який просив задовольнити подану в інтересах потерпілої ОСОБА_11 апеляційну скаргу з доповненнями та підтримав апеляційну скаргу сторони обвинувачення; обвинуваченої ОСОБА_7 та її захисника адвоката ОСОБА_8 , які просили залишити без змін вирок суду першої інстанції, а апеляційні скарги прокурора та представника потерпілої - без задоволення, вивчивши матеріали кримінального провадження, перевіривши та обговоривши доводи апеляційних скарг, повторно дослідивши докази в межах заявлених прокурором, представником потерпілої і задоволених судом апеляційної інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора Звенигородської окружної прокуратури ОСОБА_10 належить до часткового задоволення, а апеляційна скарга представника потерпілої ОСОБА_11 адвоката ОСОБА_9 - до задоволення.

Частинами 1 та 2 статті 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги і вправі вийти за її межі, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

За змістом ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, ґрунтуватись на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин провадження в їх сукупності, з дотриманням вимог щодо кримінального та кримінального процесуального закону.

Визнаючи ОСОБА_7 винуватою у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, суд виходив з тих міркувань, що докази надані стороною обвинувачення, а саме: показання потерпілої ОСОБА_11 , свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_16 , ОСОБА_15 , ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 ; письмові докази, які безпосередньо досліджені під час судового розгляду, зокрема дані протоколу огляду місця події від 24.02.2022 з фототаблицею та протоколу слідчого експерименту за участі ОСОБА_7 від 07.03.2022, у своїй сукупності доводять пред`явлене за обвинувальним актом обвинувачення, з чим цілковито погоджується і колегія суддів.

Разом з цим, судом першої інстанції визнано не допустимими ряд письмових доказів сторони обвинувачення, а саме: постанову про призначення слідчої групи у кримінальному провадженні №0000188 від 25.02.2022, протокол огляду трупа від 25.02.2022 з фототаблицею до нього, постанову про призначення експертизи від 25.02.2022 у кримінальному провадженні № 0000188 від 25.02.2022, висновок експерта №05-9-02/62 від 25.02.2022, протокол огляду предметів від 25.02.2022 з фототаблицею до нього, постанову про визнання предметів речовими доказами від 25.02.2022, висновок експерта №05-9-02/62-4 від 01.04.2022, висновок за результатами медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 24.02.2022, як такі, що здобуті з порушенням положень ст. 214 КПК України.

Частиною 1 статті 214 КПК України передбачено, що слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного його виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Здійснення досудового розслідування, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 214 КПК України, до внесення відомостей до реєстру або без такого внесення не допускається.

Колегія суддів визнає хибною позицію суду першої інстанції, викладену в обгрунтування визнання ряду доказів в даному кримінальному провадженні не допустимими, з огляду на наступне.

Дійсно, як вбачається з витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, відомості про злочин, який мав місце близько 20 год 24.02.2022 і є предметом даного кримінального провадження, внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань об 11:42 год. 27.02.2022, що, без урахування особливостей проведення досудового розслідування даного провадження, є порушенням положень ст. 214 КПК України, яка до введення воєнного стану на території України була імперативною.

Суд першої інстанції не зважив на те, початок досудового розслідування даного кримінального провадження припав на введення воєнного стану на всій території України Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ.

Крім того не врахував подальші роз`яснення та практику застосування процесуального закону в умовах воєнного стану, зокрема про те, що у разі неможливості внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань і, відповідно, неможливості формування витягу із цього Реєстру інформація про реєстрацію кримінального правопорушення та початок досудового розслідування може бути підтверджена мотивованою постановою органу досудового розслідування про початок досудового розслідування, яка має містити всі відомості, визначені ст. 214 КПК України. Такий документ може вважатися належним підтвердженням початку досудового розслідування.

З наданих стороною обвинувачення документів вбачається, що у зв`язку із неможливістю, з технічних причин, внести відомості про кримінальне правопорушення по факту отриманих ОСОБА_12 тілесних ушкоджень, слідчим СВ Звенигородського РВП ГУНП в Черкаській області ОСОБА_21 прийнято рішення про початок проведення слідчих дій до внесення відомостей в ЄРДР, про що останнім відрапортовано начальнику Звенигородського РВП ГУНП в Черкаській області. Крім того слідчим СВ Звенигородського РВП ГУНП в Черкаській області ОСОБА_21 25.02.2022 винесено постанову про початок досудового розслідування за фактом заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_12 , яка містить відомості, визначені ст. 214 КПК України із посиланням на початок досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000188 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

На підтвердження неможливості внесення відомостей до ЄРДР прокурором надано електронний лист начальника відділу впровадження та супроводження інформаційних систем Департаменту інформаційних технологій Офісу Генерального прокурора ОСОБА_22 про те, що з технічних причин ЄРДР був недоступний для користувачів в період часу з 21:00 год. 24.02.2022 до 10:30 год. 27.02.2022. Наведене також підтверджується відповідним рапортом слідчого СВ Звенигородського РВП в Черкаській області ОСОБА_23 .

Оскільки встановлено об`єктивні причини невнесення відомостей про кримінальне правопорушення за фактом заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_12 , а стороною обвинувачення надана постанова слідчого про початок досудового розслідування за даним фактом, яка містить відомості, визначені ст. 214 КПК України, вважається, що вона є належним підтвердженням початку досудового розслідування. При цьому враховується, що відомості про кримінальне правопорушення за ознаками ч. 2 ст. 121 КК України внесено до ЄРДР 27.02.2022 за № 0000188, що узгоджується із положеннями п. 1 ч. 1 ст. 615 КПК України, введеними в дію ЗУ «Про внесення змін до Кримінального процесуального кодексу України щодо удосконалення порядку здійснення кримінального провадження в умовах воєнного стану» від 14.04.2022 №2201-ІХ.

З огляду на наведене колегією суддів визнаються допустимими доказами винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, які повторно досліджені судом апеляційної інстанції, зокрема дані:

-постанови про призначення слідчої групи у кримінальному провадженні №0000188 від 25.02.2022, винесеної начальником СВ Звенигордського РВП ГУНП в Черкаській області ОСОБА_24 (Том 1, а.п. 85-86);

-протоколу огляду трупа від 25.02.2022 з фототаблицею до нього, з якого вбачається, що при огляді виявлено одну колото-різану рану з правої сторони живота в ділянці 9 міжребер`я по серединній пахвинній лінії розміром 3х0,5 см (Том 1, а.п. 93-94);

-постанови про призначення судово-медичної експертизи від 25.02.2022 у кримінальному провадженні № 0000188 від 25.02.2022 (Том 1, а.п. 95);

-висновку експерта №05-9-02/62 від 25.02.2022, згідно якого причиною смерті ОСОБА_12 є гостра крововтрата внаслідок проникаючого колото-різаного поранення черевної порожнини з ушкодженням печінки, спричинене дією плаского колюче-ріжучого знаряддя та відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя (Том 1, а.п. 98-100);

-протоколу огляду предметів від 25.02.2022 з фототаблицею до нього, яким зафіксовано огляд кухонного ножа, виявленого і вилученого в ході огляду місця події 24.02.2022 (Том 1, а.п. 101-102);

-постанови про визнання предметів речовими доказами від 25.02.2022, згідно якої речовими доказами в даному кримінальному провадженні визнано металевий кухонний ніж з чорною рукояткою та змив речовини бурого кольору, виявлені та вилучені під час огляду місця події від 24.02.2022 (Том 1, а.п. 103);

-висновку експерта №05-9-02/62-4 від 01.04.2022 про те, що тілесне ушкодження ОСОБА_12 у вигляді проникаючого поранення черевної порожнини з ушкодженням печінки, що спричинене дією плаского колюче-ріжучого знаряддя, могло утворитись за обставин викладених у постанові про призначення експертизи, зокрема у результаті застосування відносно нього кухонного ножа (загальна довжина 23 см, довжина леза 12 см, довжина руків`я 11 см, товщина леза 3 мм, ширина леза 2 см). Дане тілесне ушкодження могло утворитись в результаті одного удару, який було нанесено ОСОБА_12 24.02.2022 при механізмі, указаному підозрюваною ОСОБА_7 під час проведення слідчого експерименту та у час, який вказаний у фабулі постанови (Том 1, а.п. 112-113);

-висновку за результатами медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 24.02.2022 про те, що ОСОБА_7 перебувала в стані алкогольного сп`яніння 1,8 проміле (Том 1, а.п. 129).

Під час апеляційного розгляду, з огляду на докази покладені судом першої інстанції в основу обвинувального вироку та докази, які визнані допустимими судом апеляційної інстанції, колегія суддів вважає встановленим наступне.

ОСОБА_7 24.02.2022 близько 20 год., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись в кухні житлового будинку за місцем свого проживання, за адресою: АДРЕСА_2 , під час спільного розпивання алкогольних напоїв разом із своїм співмешканцем ОСОБА_12 , в ході конфлікту, який виник раптово, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій та настання суспільно небезпечних наслідків, взяла у праву руку кухонний ніж і нанесла ОСОБА_12 один удар в праву ділянку області живота. Внаслідок таких дій ОСОБА_7 , ОСОБА_12 отримав проникаюче колото різане поранення черевної порожнини з ушкодженням печінки, яке, згідно висновку експерта № 05-9-02/62 від 25.02.2022, відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя. 24.02.2022 ОСОБА_12 був доставлений до КНП «Звенигородська БЛІЛ», в приміщені якої, від отриманих тілесних ушкоджень у вигляді колото різаної рани черевної порожнини, о 05 год.10 хв. ІНФОРМАЦІЯ_2 помер.

Колегія суддів вважає, що вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння та щодо свого співмешканця ОСОБА_12 не випливає з диспозиції ч. 2 ст. 121 КК України, не впливає на обсяг пред`явленого останній обвинувачення та правильність кваліфікації її дій, а стосуються виключно вольових факторів та характеристик особи, що вчинила злочин, а також обставин, за яких він був вчинений, що узгоджується з практикою ВС, викладеною у постанові Другої судової палати Касаційного кримінального суду від 12.11.2019 (справа № 556/588/18, провадження № 51-569км19).

З огляду на наведене, кваліфікацію дій ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, колегія суддів визнає правильною.

Вирішуючи доводи прокурора та представника потерпілої ОСОБА_9 про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного ОСОБА_7 покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі останньої внаслідок м`якості, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Частиною 2 ст. 50 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також - запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд при призначенні покарання повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно оскаржуваного судового рішення, призначаючи ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі нижче від найнижчої межі, встановленої у санкції ч. 2 ст. 121 КК України із подальшим звільненням від його відбування з випробуванням, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані, які характеризують особу винної, чисельні обставини, що пом`якшують її покарання.

Повторно дослідивши характеризуючі дані на ОСОБА_7 , колегія суддів вважає, що рішення суду про призначення їй покарання у визначених судом межах із застосуванням положень ст.ст. 69, 75 КК України, не відповідає загальним засадам призначення покарання і його меті.

Призначаючи покарання ОСОБА_7 колегія суддів в якості обставини, що пом`якшує покарання останньої враховує часткове визнання вини у вчиненому.

Обвинувачена ОСОБА_7 під час досудового розслідування, судового та апеляційного розгляду повідомляла про обставини вчинення кримінального правопорушення, зокрема фактично визнала те, що внаслідок її незаконних дій нанесення потерпілому ОСОБА_12 ножем удару в область живота, настали суспільно небезпечні наслідки у виді смерті останнього. При цьому ОСОБА_7 виправдовувала свої незаконні дії аморальністю потерпілого як особи вцілому (зловживання алкогольними напоями; те, що вона їздила на заробітки в Польшу, а не він і саме вона заробила на будинок, в якому вони мешкали), аморальною поведінкою щодо її дітей та неї самої, в тому числі яка мала місце 24.02.2022.

Разом з цим вказані обвинуваченою обставини, які мали місце 24.02.2022 між потерпілим ОСОБА_12 , нею та донькою ОСОБА_16 , зокрема щодо застосування насилля над останньою шляхом здавлювання горла, а також побиття самої ОСОБА_7 , як на підставу для нанесення потерпілому тілесного ушкодження, не знайшли свого об`єктивного підтвердження та спростовані під час апеляційного розгляду, що, на думку колегії суддів, не свідчить про розкаяння з боку ОСОБА_7 .

Той факт, що обвинувачена частково визнала свою вину, не може безумовно свідчити про щире каяття з приводу вчиненого. Адже щире каяття передбачає, окрім визнання особою вчинення кримінальних протиправних діянь, ще й щирий жаль з цього приводу та осуд своєї поведінки.

На думку колегії суддів, саме по собі фактичне визнання засудженою своєї провини під час судового та апеляційного провадження не вказує, що таке зізнання стало результатом тривалого роздуму й затятої внутрішньої боротьби та свідчить про рішучість стати на шлях виправлення, самоосуд свого вчинку.

Як слідує з усталеної практики Верховного Суду, щире каяття є відвертою негативною оцінкою винуватою особою своєї злочинної поведінки, визнанням тих обставин, які їй ставляться в провину, має характеризувати її поведінку після вчинення злочину, але з позицій психологічної переорієнтації суб`єкта, який дійсно засуджує свій вчинок, визнає його антигромадський характер і готовий нести відповідальність.

Хоча обвинувачена і вказувала на те, що щиро жалкує з приводу вчиненого нею, попросила вибачення у потерпілої, однак такі її доводи визнаються формальними, такими, що не знайшли свого відображення в матеріалах кримінального провадження і, з огляду на поведінку ОСОБА_7 під час апеляційного розгляду, не вказують на ознаки її щирого каяття.

Обвинувачена добровільно надала кошти на поховання ОСОБА_25 , що підтверджено потерпілою ОСОБА_11 , яка інших вимог до обвинуваченої не висувала, цивільний позов не заявляла, тому вказане колегією суддів визнається обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_7 .

Колегія суддів не визнає обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_7 з`явлення із зізнанням та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, оскільки їх наявність не знайшла обгрунтування під час апеляційного розгляду, а суд першої інстанції, посилаючись на них у судовому рішенні, не зазначив, у чому саме полягали і таке з`явлення, і активність, ініціативність обвинуваченої у сприянні правоохоронним органам.

Зокрема під з`явлення із зізнанням розуміється особисте, добровільне письмове чи усне повідомлення заявником органу дізнання, дізнавачу, слідчому, прокурору, судді або суду про злочин, вчинений чи підготовлюваний ним, до порушення проти нього кримінальної справи.

З матеріалів кримінального провадження встановлено, що виклик швидкої медичної допомоги здійснювали свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , а виклик до Звенигородського РВП ГУНП в Черкаській області надійшов від КНП «Звенигородська багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування».

Та обставина, що обвинувачена ОСОБА_7 на момент приїзду працівників поліції залишалася на місці події, не приховала знаряддя вчинення злочину, а у подальшому повідомила про обставини події перебуваючи у непритаманній для себе ситуації, не вказує на її з`явлення із зізнанням та необхідність визнання наведеного обставиною, що пом`якшує покарання.

Крім того активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення як обставина, що пом`якшує покарання, означає добровільну допомогу слідству будь яким чином: повідомлення правоохоронним органам або суду фактів у справі, надання доказів, інших відомостей про власну кримінальну діяльність чи діяльність інших осіб, викриття інших співучасників, визначення ролі кожного з них у вчиненні кримінального правопорушення, наданні допомоги в їх затриманні, видачі знарядь і засобів вчинення злочину, майна, здобутого злочинним шляхом.

Те, що обвинувачена ОСОБА_7 брала активну участь у слідчих діях і не заважала проведенню досудового розслідування, не охоплюється поняттям «активне сприяння у розкритті кримінального правопорушення», а надання показань та визнання вини під тиском зібраних доказів і підтвердження інформації, яка вже встановлена компетентними органами з інших джерел, не вказує на наявність такої пом`якшуючої покарання обставини, що узгоджується з усталеною практикою Верховного Суду та не суперечить матеріалам кримінального провадження, в тому числі даними, що відображені в обвинувальному акті, де в графі «обставини, які пом`якшують покарання ОСОБА_7 » відсутне посилання на активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Також колегія суддів не визнає обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_7 вчинення злочину під впливом сильного душевного хвилювання, викликаного неправомірними або аморальними діями потерпілого, з огляду на наступне.

Стан сильного душевного хвилювання - це стан фізіологічного афекту, що становить собою короткочасну інтенсивну емоцію, яка домінує в свідомості людини, котра значною мірою втрачає контроль над своїми діями і здатністю керувати ними.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що обвинувачена нанесла ОСОБА_12 удар ножем, перебуваючи під впливом сильного душевного хвилювання, викликаного систематичними конфліктними ситуаціями, що виникали між її дітьми та загиблим тривалий час протягом спільного проживання. Разом з цим такі висновки суду першої інстанції не знайшли свого об`єктивного підтвердження під час апеляційного розгляду і спростовуються зібраними в кримінальному провадженні доказами.

Дійсно допитані в судовому засіданні доньки обвинуваченої ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та свідки ОСОБА_17 , ОСОБА_14 підтвердили існування сварок в середині родини, однак вказали, що такі сварки не мали систематичного характеру.

Відповідно до показань обвинуваченої ОСОБА_7 , даним суду першої інстанції, 24.02.2022 вона прокинулась, оскільки почула, що її старша донька кличе на допомогу. Вийшовши з кімнати побачила, що ОСОБА_12 вчиняє насильницькі дії щодо ОСОБА_16 . У зв`язку з чим вона втрутилась і коли ОСОБА_12 відпустив її доньку, схопила кухонний ніж та нанесла один удар останньому в область живота.

З пояснень свідка ОСОБА_16 , даним суду апеляційної інстанції, вбачається, що коли вона прибирала на кухні 24.02.2023 між нею та батьком ОСОБА_12 виникла словесна перепалка з приводу догляду за кішкою і вона пішла з кухні. Коли вона виходила, мами ОСОБА_7 на кухні не було. Потім вона почула крики і коли повернулась на кухню, побачила пораненого батька та мати, яка лежала на підлозі.

На думку колегії суддів пояснення ОСОБА_16 повністю спростовують факт застосування насильства ОСОБА_12 до останньої, про який вказувала обвинувачена як на підставу нанесення ножового поранення потерпілому. Більш того, як встановлено під час апеляційного розгляду, обвинувачена ОСОБА_7 не була очевидцем конфлікту, який мав місце між ОСОБА_12 та ОСОБА_16 і на момент, коли прийшла на місце події, він вже був вичерпаний, оскільки донька вже вийшла на вулицю. Наведене нівелювало необхідність застосування обвинуваченою щодо ОСОБА_12 будь яких заходів. На запитання суду апеляційної інстанції обвинувачена ОСОБА_7 пояснила, що коли взяла в руки ножа конфлікт був завершений, що вказує на відсутність у неї можливої короткочасної інтенсивної емоції, яка б домінувала в її свідомості і сприяла втраті контролю над своїми діями, і здатністю керувати ними.

Доводи обвинуваченої ОСОБА_7 про те, що ОСОБА_12 її вдарив об одвірку, будь-якими доказами не підтверджені, а пояснення ОСОБА_16 та ОСОБА_15 щодо наявності у ОСОБА_7 синяка на голові з правої частини, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вони не були очевидцями події, що мала місце між обвинуваченою та потерпілим і не бачили від чого виникло таке ушкодження і внаслідок чиїх дій.

Про відсутність вчинення загиблим неправомірних або аморальних дій свідчить факт його тривалого спільного проживання із обвинуваченою ОСОБА_7 , що спростовує істотність вказаних конфліктних ситуацій, відомості про особу ОСОБА_12 та відсутність даних про притягнення останнього до відповідальності за вчинення протиправних дій щодо обвинуваченої та її дітей.

З огляду на те, що під час апеляційного розгляду не знайшли свого об`єктивного підтвердження, зокрема факт надання ОСОБА_7 медичної або іншої допомоги потерпілому безпосередньо після вчинення злочину, а також вчинення ОСОБА_7 злочину внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних чи інших обставин, тому колегія суддів не враховує їх в якості пом`якшуючих покарання обставин.

Колегія суддів зауважує, що складні взаємовідносини в сім`ї, пережита колись душевна травма, відсутність постійного заробітку, негативні життєві умови, складне матеріальне становище, на які посилалась сторона захисту в судових дебатах, не давали ОСОБА_7 , за встановлених фактичних обставин провадження, позбавляти життя потерпілого.

Обставинами, що обтяжують покарання обвинуваченої ОСОБА_7 і передбачені ст. 67 КК України, колегія суддів визнає вчинення кримінального правопорушення щодо особи, з якою винний перебуває у сімейних відносинах та у стані алкогольного сп`яніння.

Обвинувачена ОСОБА_7 в суді першої та апеляційної інстанції вказувала на те, що з потерпілим ОСОБА_12 , якого називала своїм чоловіком, проживала близько 17 років у будинку зареєстрованому на останнього і вони були пов`язані спільним побутом. Більш того, на час заробіток за межами країни, її діти проживали з ОСОБА_12 і він здійснював за ними догляд.

Наведені ОСОБА_7 обставини вказують на те, що вона з ОСОБА_12 тривалий час проживала без реєстрації шлюбу, однак у сімейних відносинах, вони були пов`язані спільним побутом, спільно виховували дітей, які називали його батьком, що, окрім показань самої обвинуваченої, узгоджується із показаннями свідків та беззаперечно підтверджує перебування обвинуваченої ОСОБА_7 та потерпілого ОСОБА_12 у сімейних відносинах.

Факт перебування ОСОБА_7 в стані алкогольного сп`яніння визнається останньою, підтверджений показаннями допитаних судом першої інстанції свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , а також висновком щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції № 327 від 24.02.2022 про те, що ОСОБА_7 перебувала в стані алкогольного сп`яніння 1,8 проміле.

Зазначення у висновку № 327 від 24.02.2022 замість прізвища « ОСОБА_7 » « ОСОБА_26 » не ставить під сумнів те, що обстеження проводилося саме обвинуваченої, остання не заперечувала вказану обставину і не спростовувала наявний у ньому підпис в графі «підпис обстежуваної особи про ознайомлення з результатами огляду».

Дані про особу обвинуваченої ОСОБА_7 свідчать про те, що вона раніше не судима, за місцем проживання характеризується формально позитивно, на спеціальному обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Інформації про стан здоров`я обвинуваченої, яка б обмежувала можливість призначення їй покарання, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, матеріали кримінального провадження не містять.

Наряду з цим, колегія суддів враховує ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, що, з огляду на положення ст. 12 КК України, є тяжким злочином проти життя та здоров`я особи, обставини його вчинення, суспільно небезпечні наслідки, що настали смерть ОСОБА_12 , а також дані досудової доповіді Звенигородського районного сектору № 1 філія ДУ «Центр пробації» в Черкаській області про те, що ОСОБА_7 у вирішенні проблем використовує неадекватні стратегії, які несуть загрозу або шкоду для оточуючих, ризик вчинення повторного кримінального правопорушення оцінюється як середній, а ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб, як високий.

Наведені дані про особу обвинуваченої, а також встановлені судом фактичні обставини провадження, дають колегії суддів підстави для призначення ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі, тобто в межах, передбачених ч. 2 ст. 121 КК України.

Сам факт часткового визнання вини ОСОБА_7 та добровільного відшкодування витрат на поховання ОСОБА_12 , з урахуванням інших встановлених обставин в їх сукупності, не вказує на те, що остання втратила свою суспільну небезпечність і їй має бути призначене покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України.

Зазначене покарання колегія суддів вважає справедливим, таким, що відповідатиме тяжкості вчиненого правопорушення, сприятиме виправленню обвинуваченої та попередженню вчинення нею нових кримінальних правопорушень, а також таким, що не буде становити «особистий надмірний тягар для особи», адже відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

З огляду на наведене, використовуючи свої дискреційні повноваження, колегія суддів не вбачає підстав для призначення ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 121 КК України у виді позбавлення волі у запропонованих прокурором межах.

Оскільки колегія суддів, задовольняючи апеляційні вимоги представника потерпілої та частково апеляційні вимоги прокурора, погіршує становище обвинуваченої ОСОБА_7 по відношенню до вироку суду першої інстанції, який підлягає частковому скасуванню через невідповідність висновків, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої внаслідок м`якості, то, на виконання ст.ст. 418, 420 КПК України, ухвалює новий вирок в межах повноважень суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду скарги на вирок суду першої інстанції, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 407 КПК України.

На підставі вищевикладеного та керуючись ч. 15 ст. 615, ст.ст. 404, 405, п. 3 ч. 1 ст. 407, ст.ст. 409, 411, 413, 414, 418, 420 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу прокурора Звенигородської окружної прокуратури ОСОБА_10 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_11 адвоката ОСОБА_9 задовольнити.

Вирок Звенигородського районного суду Черкаської області від 24 січня 2023 року щодо ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, скасувати в частині призначеного покарання.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України та призначити покарання у виді 7 (семи) років позбавлення волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 у виді позбавлення волі рахувати з моменту звернення вироку до виконання.

У решті вирок Звенигородського районного суду Черкаської області від 24.01.2023 залишити без змін.

Вирок суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців в порядку, передбаченому ст. 426 КПК України.

Головуючий

Судді