печерський районний суд міста києва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2023 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю адвоката ОСОБА_3 , прокурора ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суді в м. Києві скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Марінталь Груп» на постанову прокурора відділу третього управління Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Офісу Генерального прокурора ОСОБА_4 від 20.09.2023 року про відмову у задоволенні клопотання, у рамках кримінального провадження № 0001294,

ВСТАНОВИВ:

ТОВ «Торговий дім Марінталь Груп» звернулося до суду із скаргою на постанову прокурора відділу третього управління Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Офісу Генерального прокурора від 20 вересня 2023 року, винесеною в рамках кримінального провадження №0001294 від 04 серпня 2023 року, якою було відмовлено в задоволенні клопотання ТОВ «Торговий дім Марінталь Груп» від 19 вересня 2023 року, мотивуючи тим, що постанова є незаконною та необґрунтованою.

У поданій скарзі ТОВ "Торговий дім Марінталь Груп" просить визнати протиправною та скасувати постанову прокурора Офісу Генерального прокурора від 20.09.2023 року винесену в рамках кримінального провадження №0001294 від 04.08.2023 року про повну відмову в задоволенні клопотання ТОВ «ТОРГОВИЙ ДІМ МАРІНТАЛЬ ГРУП» від 19.09.2023 року та зобов`язати прокурора відділу третього управління Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Офісу Генерального прокурора який здійснює процесуальне керівництво у кримінальному провадженні №0001294 від 04.08.2023 року вступити у справу Господарського суду м. Києва № 910/10176/23 у якості третьої особи з самостійними вимогами про розірвання договору №286/2/23/24 від 23.06.2023р укладеного між ТОВ «ТРЕЙД ЛАЙНС РІТЕЙЛ» та Міністерством оборони України за результатами закупівлі з ідентифікатором UA-2023-05-25-013818-a та визнання його недійсним з застосування наслідків його недійсності у зв`язку із невмотивованістю.

У судовому засіданні адвокат ОСОБА_3 вимоги означені у скарзі підтримала, просить задовольнити.

Прокурор ОСОБА_4 у судовому засіданні щодо задоволення скарги заперечив, просить відмовити.

Слідчий суддя, заслухавши пояснення адвоката та прокурора, вивчивши скаргу, приходить до наступного висновку.

У судовому засіданні встановлено, що Головним слідчим управлінням Національної поліції України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001294 від 04.08.2023 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України.

Процесуальне керівництво у зазначеному кримінальному провадженню здійснюється Офісом Генерального прокурора України.

Постановою процесуального керівника Офісу Генерального прокурора від 21.08.2023 року, в рамках кримінального провадження №0001294 від 04.08.2023 року ТОВ "ТОРГОВИЙ ДІМ МАРІНТАЛЬ ГРУП" визнано потерпілим.

18.09.2023 року ТОВ "ТОРГОВИЙ ДІМ МАРІНТАЛЬ ГРУП" до Офісу Генерального прокурора подало клопотання в порядку ст. 220 КПК України, щодо вступу прокурора у справу Господарського суду м. Києва № 910/10176/23 у якості третьої особи з самостійними вимогами про розірвання договору №286/2/23/24 від 23.06.2023 р. укладеного між ТОВ «ТРЕЙД ЛАЙНС РІТЕЙЛ» та Міністерством оборони України за результатами закупівлі з ідентифікатором UA-2023-05-25-013818-a та визнання його недійсним з застосування наслідків його недійсності.

Постановою Офісу Генерального прокурора від 20.09.2023 року повністю відмовлено у задоволені клопотання ТОВ "ТОРГОВИЙ ДІМ МАРІНТАЛЬ ГРУП".

Відмовляючи у задоволенні клопотання прокурор послався, що з системного аналізу ст. 49 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що у процесі розгляду господарським судом спору третя особа з метою захисту свого права може заявити самостійні вимоги щодо предмета спору, якщо вважає, що саме їй належить право на предмет спору чи його частину. При цьому під предметом спору слід розуміти матеріально-правовий об`єкт, з приводу якого виник правовий конфлікт між позивачем і відповідачем.

Тлумачення змісту ч. 1 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України свідчить, що необхідною умовою набуття статусу третьою особою, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору є дотримання таких критеріїв як: 1) матеріально-правовий (наявність єдиного предмету спору); 2) суб`єктний (позовні вимоги можуть бути пред`явлені як одній стороні, так і декільком сторонам); 3) часовий (вступ у справу відбувається до закінчення підготовчого провадження або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження).

Інститут оскарження рішень, дій чи бездіяльності слідчого чи прокурора є одним з елементів судового контролю за стадією досудового розслідування кримінальних проваджень.

Статтею 24 КПК України кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Конституційний Суд України у п. 3.1 рішення по справі за конституційною скаргою ОСОБА_5 щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень ст. 307 КПК України від 17.06.2020 р. зазначив, що положення ч. 1, 2 ст. 55 Конституції України перебувають у нерозривному зв`язку з положеннями Конституції України.

Порядок оскарження рішень, дій, бездіяльності слідчого, прокурора під час досудового розслідування чітко визначено та регламентовано Главою 26 КПК України.

Вичерпний перелік рішень, дій чи бездіяльності слідчого або прокурора, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування, визначений ч. 1 ст. 303 КПК України.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 303 КПК України передбачено, що під час досудового розслідування може бути оскаржена бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у нездійсненні інших процесуальних дій.

Бездіяльність, яка полягає в невчиненні інших процесуальних дій, є третім комплексним видом бездіяльності, оскарження якої допускається відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 303 КПК.

Так, бездіяльність, яка підлягає оскарженню відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 303 КПК, передбачає таку обов`язкову ознаку як: слідчий або прокурор наділені обов`язком учинити певну процесуальну дію або процесуальне реагування.

Частиною 2 ст. 307 КПК України встановлено, що ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 1-1) скасування повідомлення про підозру; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.

Пунктом 3 ч. 2 ст. 307 КПК України встановлено, що ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на бездіяльність під час досудового розслідування може бути про зобов`язання вчинити певну дію.

Ініціювання стороною захисту, потерпілим проведення слідчих (розшукових) та процесуальних дій здійснюється шляхом подання слідчому, прокурору відповідних клопотань, які розглядаються в порядку, передбаченому ст. 220 цього Кодексу.

У разі повної або часткової відмови у задоволенні клопотання, виноситься вмотивована постанова, копія якої вручається особі, яка заявила клопотання, у разі неможливості вручення з об`єктивних причин - надсилається їй.

Відповідно до вимог ст. 110 КПК України, постанова слідчого, прокурора має бути мотивованою, її зміст повинен відповідати фактичним обставинам, встановленим матеріалами справи, зокрема в ній має бути викладено суть заяви особи, яка звернулася з метою захисту своїх прав, та відповіді на всі поставлені нею питання, що є однією з гарантій забезпечення прав і законних інтересів учасників процесу.

Так, у п. 33 Рішення ЄСПЛ у справі «Dombo Beheer B.V. v. the Netherlands» від 27.10.1993 року та у п. 38. Рішення ЄСПЛ у справі «Ankerl V. Switzerland» від 23.10.1996 року закріплено, що принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно до другої сторони.

Крім того, у п. 134 Рішення ЄСПЛ у справі «Генадій Науменко проти України», п. 168 рішення у справі «Айдин проти Туречинни», п. 75 «Афанасьев проти України», п. 207 рішення у справі «Nada проти Швейцарії» та багатьох інших рішеннях ЄСПЛ встановлено, що засіб правового захисту відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод («Право на ефективний засіб правового захисту») повинен бути ефективним на практиці, як і в теорії, у тому сенсі, що користуванню засобами захисту не повинно чинитися перешкод діями або бездіяльністю органів влади держави.

Адвокат вказує, що у постанові наводиться хибне трактування норм статті 49 Господарського процесуального кодексу України на користь відмови прокурору у вступі до справи.

Відповідно до частини 1 статті 49 ГПК прокурор цілком має право вступити до справи як третя особа з самостійними вимогами, адже закон прямо на це вказує.

У постанові не наведено жодних аргументів на користь того, чому саме участь прокурора як третьої особи в цій конкретній справі є недоцільною.

З огляду на предмет спору, участь прокурора могла б сприяти повному та об`єктивному встановленню обставин для захисту державних інтересів.

Тому прокурор мав би скористатися своїм правом і відповідно до своїх повноважень вступити до справи для представництва інтересів держави та суспільства.

Твердження прокурора про застосування ст. 49 ГПК України в постанові є помилковим та таким, що не відповідає правильному тлумаченню положень даної статті.

Аргументованим є твердження захисника про те, що стаття 49 ГПК України прямо не встановлює зазначених прокурором «критеріїв» для набуття статусу третьої особи з самостійними вимогами. Це лише припущення прокурора.

Єдині вимоги в законі - третя особа повинна заявити самостійні вимоги щодо предмета спору та вступити у встановлені строки (до закінчення підготовчого провадження).

Для прокурора як третьої особи ці умови цілком дотримані: він заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору (визнання договору недійсним) у встановлені законом строки.

Тому прокурор безпідставно вводить додаткові "критерії", яких насправді стаття 49 ГПК України не містить. Тим самим він обмежує своє право на вступ у справу всупереч закону.

Матеріально-правовий та суб`єктний "критерії" стосуються змісту позову, а не права особи на вступ як третьої сторони. Часовий критерій і так передбачений в ч.1 ст. 49 ГПК .

У мотивувальній частині оскаржуваної постанови міститься помилковий висновок про необхідність дотримання третіми особами, що заявляють самостійні вимоги на предмет спору, трьох кумулятивних критеріїв - матеріально-правового, суб`єктного та часового.

Проте це невірно. Насправді ці так звані "критерії" стосуються не права особи стати третьою стороною, а змісту її позовних вимог.

Тобто прокурор плутає дві різні речі. Право на вступ у справу та вимоги, з якими особа вступає.

Отже, наведене в постанові твердження прокурора щодо критеріїв для третьої особи є помилковим та не відповідає прямим приписам закону. Прокурор має право вступити як третя особа без додаткових обмежень.

Кодекс чітко та однозначно встановлює механізм вступу прокурора в господарську справу в якості третьої особи.

Положення Господарського процесуального кодексу є обов`язковими до неухильного дотримання всіма учасниками процесу.

Законодавець свідомо сформулював норми ГПК України у певний спосіб, і це формулювання не може довільно змінюватися кимось із суб`єктів правозастосування.

Зокрема, стаття 49 ГПК України чітко та однозначно визначає право третіх осіб на вступ у господарську справу з самостійними вимогами. Жодних обмежень щодо прокурора як такої третьої особи кодекс не містить.

Будь-які спроби по-іншому інтерпретувати положення статті 49 ГПК України, фактично обмежуючи права окремих осіб на вступ у справу, є неправомірними.

Це суперечить принципу верховенства права та ставить під загрозу гарантовані Конституцією права учасників процесу.

Тому норми ГПК України мають застосовуватися виключно у тому вигляді та формулюванні, у якому їх передбачив законодавець, без будь-яких обмежувальних інтерпретацій чи зловживань правом з боку учасників процесу. Це є запорукою справедливого судочинства.

Таким чином, аргумент про обов`язковість чіткого дотримання формулювань ГПК України є важливим для обґрунтування неправомірності постанови.

На підставі статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Під час здійснення представництва інтересів держави у суді прокурор має право в порядку, передбаченому процесуальним законом та законом, що регулює виконавче провадження:

1) звертатися до суду з позовом (заявою, поданням);

2) вступати у справу, порушену за позовом (заявою, поданням) іншої особи, на будь-якому етапі судового провадження;

3) ініціювати перегляд судових рішень, у тому числі у справі, порушеній за позовом (заявою, поданням) іншої особи;

4) брати участь у розгляді справи;

5) подавати цивільний позов під час кримінального провадження у випадках та порядку, визначених кримінальним процесуальним законом;

6) брати участь у виконавчому провадженні при виконанні рішень у справі, в якій прокурором здійснювалося представництво інтересів громадянина або держави в суді;

7) з дозволу суду ознайомлюватися з матеріалами справи в суді та матеріалами виконавчого провадження, робити виписки з них, отримувати безоплатно копії документів, що знаходяться у матеріалах справи чи виконавчого провадження.

У разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження.

Відповідно до частини 3 статті 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Виходячи з цього, прокурор як посадова особа, на яку покладено обов`язок захисту прав і законних інтересів держави, має право звернутися до суду з позовом про визнання недійсним будь-якого правочину, в тому числі договору, якщо наявні підстави вважати, що такий правочин суперечить вимогам законодавства.

Прокурор є заінтересованою особою в розумінні ч.3 ст.215 ЦК України, оскільки представляє інтереси держави. Тому він може звернутися до суду з метою оспорити та визнати недійсним будь-який правочин, якщо вбачає в ньому ознаки протиправності та порушення інтересів держави.

Отже, закон надає прокурору повноваження оскаржувати правочини, в тому числі договори, шляхом звернення до суду.

Таким чином, діючим цивільним законодавством передбачено право заінтересованої особи, що не є стороною договору, але заперечує його дійсність, звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним.

У постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» роз`яснено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Відповідно до статті 27 Господарського процесуального кодексу України позов пред`являється до господарського суду за місцезнаходженням або місцем проживання відповідача.

Це означає, що прокурор має право звернутися з позовом про оскарження договору до господарського суду за місцезнаходженням або місцем проживання відповідача в цій справі.

Прокурор звертається до господарського суду у випадках, якщо договір суперечить законодавству, порушує права та інтереси держави чи окремих суб`єктів господарювання.

Підставами для оскарження договору можуть бути:

невідповідність умов договору вимогам закону;

порушення порядку укладення договору;

укладення договору неналежною особою;

укладення договору з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства.

Позов прокурора має містити обґрунтування неправомірності договору, посилання на конкретні норми закону, що порушені, а також вимогу про визнання договору недійсним повністю або в окремій частині.

Отже, прокурор на підставі закону має право звертатися до господарського суду за місцезнаходженням відповідача з метою оскарження договору, якщо вбачає в ньому ознаки протиправності.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи викладене дії Міністерства оборони України суперечать принципу ефективного та прозорого витрачання бюджетних коштів, а також завдають шкоди інтересам держави.

Відповідно до частини 1 статті 56 ГПК, третя особа має право вступити у справу з самостійними вимогами щодо предмета спору. Отже, закон надає третій особі можливість заявляти власні матеріально-правові вимоги. Зокрема, третя особа може вимагати визнання оспорюваного договору недійсним.

Відповідно до частини 3 статті 53 ГПК прокурор може звернутися до господарського суду із позовною заявою у випадках, встановлених законом. Також прокурор має право вступити у справу за власною ініціативою до початку її розгляду по суті. Отже, прокурор наділений повноваженням ініціювати господарський процес або приєднуватися до вже відкритого провадження.

Поєднуючи положення статей 53 та 56 ГПК, можна дійти висновку, що прокурор має право вступити у справу як третя особа, котра заявляє самостійні вимоги. Зокрема, прокурор може вимагати визнання господарського договору недійсним, якщо на його думку, такий договір порушує закон або суспільні, державні інтереси.

Отже, прокурор є суб`єктом, уповноваженим законом на звернення до господарського суду для захисту державних інтересів.

Таке втручання прокурора виправдане необхідністю забезпечити верховенство права та запобігти укладенню незаконних угод, які завдають шкоди державі. Адже сторони договору не завжди можуть або бажають оскаржити його дійсність з огляду на приватні інтереси. Тому прокурор реалізує покладені на нього повноваження щодо нагляду за додержанням законів, вступаючи у справу для захисту державних інтересів.

Наведені вище обставини свідчать що матеріали кримінального провадження №0001294 від 04.08.2023 містять інформацію та підстави щодо захисту інтересів Держави, керуючись ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», Наказом Офісу Генерального прокурора від 21.08.2020 № 389 «Про організацію діяльності прокурорів щодо представництва інтересів держави в суді», відмова прокурора відділу третього управління Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Офісу генерального прокурора у задоволенні клопотання є проявом бездіяльності у здійсненні процесуального керівництва у кримінальному провадженні №0001294 від 04.08.2023 року.

Такі дії (бездіяльність) прокурора є підставою для задоволення скарги та зобов`язання його вчинити відповідну процесуальну дію.

Поряд з цим, дані обставини не виключають пред`явлення прокурором зустрічних позовних вимог в інтересах того ж суб`єкту.

Вирішуючи дану скаргу, слідчим суддею в тому числі застосовується один із основоположних принципів засад кримінального провадження як то змагальність сторін, який зводиться до того, що на сторін покладається обов`язок довести ті обставини на які вони посилаються.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 220, 303, 306, 307, 395 КПК України, слідчий суддя,

ПОСТАНОВИВ:

Скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Марінталь Груп» на постанову прокурора відділу третього управління Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Офісу Генерального прокурора ОСОБА_4 від 20.09.2023 року про відмову у задоволенні клопотання, у рамках кримінального провадження № 0001294 - задовольнити.

Скасувати постанову відділу третього управління Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Офісу Генерального прокурора ОСОБА_4 від 20 вересня 2023 року про відмову у задоволенні клопотання ТОВ «ТОРГОВИЙ ДІМ МАРІНТАЛЬ ГРУП» від 19.09.2023 року про вступ у справу Господарського суду м. Києва №910/10176/23 у якості третьої особи з самостійними вимогами про розірвання договору №286/2/23/24 від 23.06.2023р укладеного між ТОВ «ТРЕЙД ЛАЙНС РІТЕЙЛ» та Міністерством оборони України за результатами закупівлі з ідентифікатором UA-2023-05-25-013818-a та визнання його недійсним з застосування наслідків його недійсності.

Зобов`язати компетентну особу Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Офісу Генерального прокурора у кримінальному провадженні №0001294 від 04 серпня 2023 року, вступити у справу Господарського суду м. Києва №910/10176/23 у якості третьої особи з самостійними вимогами про розірвання договору №286/2/23/24 від 23 червня 2023 р. укладеного між ТОВ «Трейд Лайнс Рітейл» та Міністерством оборони України за результатами закупівлі з ідентифікатором UA-2023-05-25-013818-a та визнання його недійсним з застосування наслідків його недійсності.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1