Справа № 308/1896/24
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 лютого 2024 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченої ОСОБА_4 , її захисника ОСОБА_5 , розглянувши у підготовчому судовому засіданні, в залі суду в місті Ужгороді, матеріали кримінального провадження, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000062 від 06.01.2023, за обвинуваченням:

ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч. 3 ст. 307, ч. 1 ст. 317, ч. 2 ст. 317 КК України,

ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч. 2 ст. 307, ч. 3 ст. 307 КК України,

ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч. 3 ст. 307 КК України,

ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч. 3 ст. 307 КК України,

ВСТАНОВИВ:

До Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000062 від 06.01.2023, за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч. 3 ст. 307, ч. 1 ст. 317, ч. 2 ст. 317 КК України, ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч. 2 ст. 307, ч. 3 ст. 307 КК України, ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч. 3 ст. 307 України, ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч. 3 ст. 307 України.

Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області за вказаним обвинувальним актом у кримінальному провадженні призначено підготовче судове засідання.

У підготовчому судовому засіданні прокурор підтримав подане ним клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченої ОСОБА_4 , у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч. 3 ст. 307 КК України.

Разом із тим, вказав, що в ході досудового розслідування ухвалами слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду були застосовано запобіжний захід відносно ОСОБА_4 , у вигляді тримання під вартою з визначенням застави зі строком застосування до 17.02.2024 року. Прокурор просив врахувати, що на даний час наявні підстави для продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки ризики, якими керувався суд при обранні вказаних заходів не відпали та не припинили існувати. Стосовно тверджень обвинуваченої про неможливість сплати застави у визначеному розмірі зазначив, що в межах данного кримніального провадження арешт на рахунки не накладався.

Обвинувачена ОСОБА_4 та її захисник ОСОБА_5 , у судовому засіданні заперечили проти задоволення зазначеного клопотання, оскільки ризики на які вказує прокурор у клопотанні про обрання запобіжного заходу відсутні. Просили врахувати, що заставу обвинувачена не сплатила, оскільки грошові кошти знаходяться на рахунку в банку, а довіреність ОСОБА_4 на іншу особу не зробила.

Заслухавши думку учасників судового провадження, подані до суду клопотання, дослідивши матеріали кримінального провадження, суд приходить до наступного висновку.

Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

Ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25.09.2023 року обрано відносно ОСОБА_4 ,, підозрюваної у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.307 КК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, без визначення розміру застави.

17.11.2023 року ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду продовжено запобіжний захід відносно ОСОБА_4 , у вигляді тримання під вартою, з можливістю внесення застави, в розмірі 30 (тридцяти) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 80 520,00 грн. строком до 23.12.2023 року.

Ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20 грудня 2023 року продовжено строк тримання під вартою ОСОБА_4 , підозрюваної у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого за ч.2 ст. 307 КК України, в межах строку досудового розслідування, а саме - до 17.02.2024 року.

На підставі вищенаведених норм суд вважає за необхідне за клопотанням прокурора розглянути питання про доцільність продовження строку тримання під вартою обвинуваченої ОСОБА_4 .

У відповідності до вимог ст. 177 КПК України - метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків. Застосування таких заходів завжди пов`язано із необхідністю запобігання ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Підставами застосування запобіжного заходу є обґрунтованість підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення та наявність ризику (ризиків), перелік яких встановлено пунктами 1 - 5 ч. 1 ст. 177 КПК.

Згідно положень статті 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практики Європейського суду з прав людини, обмеження права особи на свободу чи особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. В кожному випадку, як підкреслює Європейський суд з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою може оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують та міжнародними контактами.

Відповідно до рішення ЄСПЛ від 10.02.2011 року по справі «Харченко проти України» (Заява N 40107/02) питання про те, чи є тривалість тримання під вартою обґрунтованою, не можна вирішувати абстрактно. Воно має вирішуватися в кожній справі з урахуванням конкретних обставин, підстав, якими національні органи мотивували свої рішення, та належно задокументованих фактів. Таке, що продовжується, тримання під вартою може бути виправданим у тій чи іншій справі лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважують правило поваги до особистої свободи (див., серед інших джерел, рішення у справі "Лабіта проти Італії" (980_009) (Labita v. Italy), [GC], N 26772/95, п. 153, ECHR 2000-IV).

Судом приймається до уваги наявність обґрунтованої підозри про вчинення обвинуваченою, інкримінованого їй злочинів, зокрема санкція ч.3 ст. 307 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від дев`яти до дванадцяти років з конфіскацією майна, яке у відповідності до ст. 12 КК України відноситься до особливо тяжких злочинів.

Перевіряючи доводи прокурора на предмет наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, суд приходить до висновку про наявність підстав вважати, що з огляду на обставини кримінального провадження та тяжкість інкримінованого обвинуваченій правопорушення, на даний час існує ризики того, що ОСОБА_4 , може переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків у кримінальному провадженні. Будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, для застосування стосовно обвинуваченої ОСОБА_4 більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою в судовому засіданні не встановлено.

Суду не надано достатньо доказів обставин, які свідчать про наявність необґрунтованого обвинувачення у вчиненні нею кримінального правопорушення та наявність підстав вважати, що ОСОБА_4 , залишаючись на волі, не буде ухилятись від суду, не надано доказів погіршення її стану здоров`я та доказів на підтвердження міцності її соціальних зв`язків в місті постійного проживання, належних доказів про репутацію, майновий стан.

Суд вважає, що небезпека переховування обвинуваченої ОСОБА_4 , здається явно переконливою.

Крім того, на переконання суду, наявні підстави для продовження строку тримання обвинуваченої ОСОБА_4 , під вартою, що обумовлено необхідністю судового розслідування у кримінальному провадженні, проведення підготовчого судового засідання, необхідності проведення ряду процесуальних дій на даний час та в той же час відсутністю підстав для зміни запобіжного заходу з триманням під вартою на більш м`який запобіжний захід.

При вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою суд також враховує засаду верховенства права, закріпленої у ст. 8 КПК, та практику Європейського суду з прав людини (далі Суд), яка у відповідності до вимог ч. 2 зазначеної статті підлягає обов`язковому застосуванню під час кримінального провадження.

Так, у п. 219 рішення у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року (заява № 42310/04) Суд зазначив, що питання про те, чи є тривалість тримання під вартою розумною, не можна вирішувати абстрактно. Наявність підстав для залишення обвинуваченого під вартою слід оцінювати в кожній справі з урахуванням її особливостей. Продовжуване тримання під вартою може бути виправданим заходом у тій чи іншій справі лише за наявності чітких ознак того, що цього вимагає справжній інтерес суспільства, який, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважує інтереси забезпечення права на свободу. Подальше існування обґрунтованої підозри у вчиненні затриманою особою злочину є обов`язковою і неодмінною умовою (sine qua non) належності її продовжуваного тримання під вартою. Але зі спливом певного часу така підозра перестає сама по собі бути виправданням для позбавлення особи свободи і судові органи повинні вмотивовувати свої рішення про продовження тримання її під вартою іншими підставами (див. рішення у справі «Яблонський проти Польщі», N 33492/96, п. 80, від 21 грудня 2000 року). Крім того, такі підстави мають бути чітко зазначені національними судами і аргументи «за» і «проти» звільнення з-під варти не повинні бути «загальними й абстрактними» (див. рішення у справах «Іловецький проти Польщі», N 27504/95, п. 61, від 4 жовтня 2001 року, та «Смирнова проти Росії», NN 46133/99 і 48183/99, п. 63, ECHR 2003-IX).

Суд вважає, що твердження прокурора, щодо того що тяжкість можливого покарання може спонукати обвинувачених переховуватися від суду заслуговує на увагу. Таке твердження узгоджується з практикою ЄСПЛ, зокрема у справі «Ілійков проти Болгарії», в якому зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

Наведені вище обставини дають достатні підстави вважати про наявність ризику втечі з метою ухилення від кримінальної відповідальності та переховування від суду.

Таким чином, є підстави вважати, що перебуваючи на волі, обвинувачена ОСОБА_4 з метою ухилення від кримінальної відповідальності зможе переховуватися від суду, знаючи та намагаючись уникнути відповідальності за вчинене діяння, усвідомлюючи наслідки в разі визнання її винною у вчинені вище вказаних злочинів.

Натомість суд вважає доведеним, що на наданому етапі розгляду справи існують ризики передбачені ч.1 ст. 177 КПК України, що в свою чергу є підставою для продовження обвинуваченій ОСОБА_4 строку тримання під вартою.

Характер та фактичні обставини інкримінованого ОСОБА_4 , кримінального правопорушення свідчать про підвищену суспільну небезпеку.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» від 26 липня 2001 року Європейським судом з прав людини зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

Окрім того, суд вважає, що на час розгляду клопотання про продовження обвинуваченій ОСОБА_4 строків тримання під вартою, існує ризик щодо незаконного впливу на свідків. Так, на разі у даному кримінальному провадженні, призначено підготовче судове засідання. На даний час свідків у кримінальному провадженні у судовому засіданні не були допитані. Відтак, на переконання суду, існує об`єктивна реальність ризику можливого тиску обвинувачених на свідків.

При встановленні наявності ризику впливу на свідків, слід враховувати, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав від свідків під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК України, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (ч.4 ст. 95 КПК України). За таких обставин ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

Суд вважає, що прокурором в підготовчому судовому засіданні доведено існування ризиків передбачених ст.177 КПК України.

З врахуванням сукупності викладених обставин щодо тривалості перебування обвинуваченої ОСОБА_4 , під вартою, даних про особу обвинуваченої, в силу характеру інкримінованого її діяння та одночасної потреби у проведенні судом дій, спрямованих на встановлення всіх обставин кримінального правопорушення, суд вважає за доцільним продовження терміну тримання обвинуваченої ОСОБА_4 , під вартою.

Будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, для зміни стосовно обвинуваченої ОСОБА_4 , запобіжного заходу із тримання під вартою на більш м`який запобіжний захід, судом не встановлено. Переконливих доказів на підтвердження обставин, які б вказували на зменшення або зникнення ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які приймались до уваги при обранні ОСОБА_4 , запобіжного заходу суду не надано.

Крім того, стороною захисту не надано будь-яких доказів на підтвердження того, що ризик переховування обвинуваченої ОСОБА_4 , а також ризик його впливу на інших учасників процесу, або взагалі перестали існувати, або зменшилися настільки, що й такий запобіжний захід як інший не пов`язаний із позбавленням волі здатний їм запобігти, а тому підстав для зміни застосованого до неї запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на інший не пов`язаний із позбавленням волі суд не вбачає. А застосування більш м`яких запобіжних заходів особисте зобов`язання, особиста порука, домашній арешт та застава, будуть недостатньо ефективними запобіжними заходами для запобігання ризикам порівняно із взяттям під варту.

Судом приймається до уваги наявність обґрунтованої підозри про вчинення обвинуваченою особливо тяжких злочинів, зокрема за ч.3 ст. 307 КК України за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 9 до 12 років з конфіскацією майна, наявність суспільного інтересу в встановленні істини по справі.

Окрім того, суд бере до уваги особу обвинуваченої ОСОБА_4 , її соціальні зв`язки, стан здоров`я, яка розлучена, на утриманні має двоє неповнолітніх дітей, раніше судима, майновий стан, тому сукупністю обставин, на підставі яких встановлено наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, та з урахуванням наведеного, суд не вбачає правових підстав для визначення розміру застави відносно ОСОБА_4 , при застосуванні запобіжного заходу у виді тримання його під вартою.

При обранні запобіжного заходу судом було належно оцінено та враховано ризики передбачені п.1, п.3 та п.5 ч. 1 ст. 177 КПК України, знайдено їх обґрунтованими та обрано запобіжний захід саме у вигляді тримання під вартою, на даний час вказані ризики своєї актуальності не втратили та виправдовують подальше тримання обвинуваченої ОСОБА_4 , під вартою.

Слід зазначити, що в матеріалах кримінального провадження будь-яких даних про неможливість перебування ОСОБА_4 , під вартою відсутні, інших документів, що підтверджують неможливість перебування обвинуваченої в умовах СІЗО, суду не представлено.

Безперечно, судом взято до уваги наявність у обвинуваченої постійного місця проживання, однак, за наявності прямо передбачених ст. 177 КПК України ризиків для даного кримінального провадження, саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою є найбільш прийнятним за вказаних умов, і навіть з урахуванням виключності такого заходу забезпечення кримінального провадження, він повністю відповідає як вимогам нині діючого КПК України, так і обставинам даного кримінального провадження.

Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України підстави для зміни запобіжного заходу на більш м`який при продовженні дії запобіжного заходу на теперішній час - відсутні.

Прокурор подав клопотання про продовження дії запобіжного заходу в вигляді тримання під вартою, оскільки такий захід вже обраний.

Таке продовження строку тримання обвинуваченій ОСОБА_4 ,. під вартою не суперечить вимогам ст.5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки по справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а підстав для застосування більш м`якого запобіжного заходу судом не вбачається.

З урахуванням наявних ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, суд дійшов висновку, що більш м`який запобіжний захід крім тримання під вартою, буде недостатнім для забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до ч. 3 та ч. 4 ст. 199 КПК України клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити: 1) виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; 2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Відповідно до п. 1 ч. 4ст. 183 КПК України підстави для зміни запобіжного заходу на більш м`який, чи визначення іншого розміру застави при продовженні дії запобіжного заходу на теперішній час - відсутні.

Продовження строку тримання обвинуваченому ОСОБА_4 під вартою не суперечить вимогам ст.5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки по справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а підстав для застосування більш м`якого запобіжного заходу судом не вбачається.

З урахуванням наявних ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, суд дійшов висновку, що більш м`який запобіжний захід крім тримання під вартою, обвинуваченому ОСОБА_4 , буде недостатнім для забезпечення кримінального провадження.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 199, 314, 315, 331, 372 КПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Продовжити строк тримання під вартою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженці м. Ужгород, Закарпатської області, громадянці України, українця, зареєстрованій за адресою АДРЕСА_1 та фактично проживаючій за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимій, обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України, строком до двох місяців, а саме - до 10.04.2024 року включно.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Закарпатського апеляційного суду через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_1