Заводський районний суд м. Запоріжжя
Справа № 332/3029/23
Провадження №: 1-кп/332/292/23
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2023 р.м. Запоріжжя

Заводський районний суд м.Запоріжжя у складі головуючого судді ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду м.Запоріжжя матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000002 від 30.03.2023, за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Вільнянськ, військовослужбовця за контрактом, старшого солдата військової частини НОМЕР_1 , оператора механізованого відділення механізованого взводу механізованої роти, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.402 КК України, з угодою про визнання винуватості,

встановив:

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 19 червня 2022 року за № 82 старшого солдата ОСОБА_4 призначено на посаду водія протитанкового відділення протитанкового взводу роти вогневої підтримки.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 05 травня 2023 за №126 старшого солдата ОСОБА_4 призначено на посаду старшого стрільця оператора механізованого відділення механізованого взводу механізованої роти військової частини НОМЕР_2 .

Відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, в подальшому воєнний стан продовжено та діє до цього часу.

Згідно з вимогами ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Відповідно до ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України, які проходять військову службу відповідно до законодавства.

Проходячи військову службу у зазначеній посаді, старший солдат ОСОБА_4 відповідно до вимог ст. ст. 2, 11, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України (надалі Статуту), ст.ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, суворо дотримуватися Статутів Збройних Сил України, бути дисциплінованим, беззастережно виконувати накази командирів, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, бути зразком високої культури, скромності й витримки, берегти військову честь, захищати свою й поважати гідність інших людей, поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків та виконувати завдання, пов`язані із захистом Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України.

Відповідно до вимог ст.ст.28,30 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, єдиноначальність є одним із принципів будівництва і керівництва Збройними Силами України і полягає в наділенні командира (начальника) всією повнотою розпорядчої влади стосовно підлеглих, наданні командирові (начальникові) права одноособово приймати рішення та віддавати накази, забезпеченні виконання зазначених рішень (наказів), виходячи із всебічної оцінки обстановки та керуючись вимогами законів і статутів Збройних Сил України. Командир (начальник) має право віддавати підлеглому накази, а підлеглий зобов`язаний їх виконати сумлінно, точно та у встановлений строк. У разі непокори чи опору підлеглого командир зобов`язаний для відновлення порядку вжити всіх передбачених статутами Збройних Сил України заходів примусу аж до притягнення його до кримінальної відповідальності.

Статтями 29, 31 Статуту також передбачено, що за своїм службовим становищем і військовим званням військовослужбовці можуть бути начальниками або підлеглими стосовно інших військовослужбовців. Начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник є безпосереднім начальником.

Відповідно до ст.35 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України накази віддаються, як правило, в порядку підпорядкованості. За крайньої потреби командир (начальник), старший за службовим становищем, ніж безпосередній начальник, може віддати наказ підлеглому, минаючи його безпосереднього начальника, про що повідомляє безпосереднього начальника підлеглого чи наказує підлеглому особисто доповісти своєму безпосередньому начальникові.

Наказ можна віддавати одному чи групі військовослужбовців усно або письмово, у тому числі з використанням технічних засобів зв`язку.

Відповідно до ст.37 Статуту військовослужбовець після отримання наказу відповідає: "Слухаюсь" і далі виконує його. Для того, щоб переконатися, чи правильно підлеглий зрозумів відданий наказ, командир (начальник) може зажадати від нього стисло передати зміст наказу. Підлеглий має право звернутися до командира (начальника) з проханням уточнити наказ.

Військовослужбовець зобов`язаний неухильно виконати відданий йому наказ у зазначений термін.

Разом з цим, старший солдат ОСОБА_4 , достовірно знаючи свої обов`язки, передбачені зазначеним вище законодавством, яке регламентує порядок виконання військового обов`язку і проходження військової служби, порядок віддання та виконання наказів та відповідальність за невиконання наказів начальника, маючи можливість належно їх виконувати, свідомо допустив їх порушення, вчинивши військовий злочин за наступних обставин.

15.02.2023 року командир роти вогневої підтримки військової частини НОМЕР_1 лейтенант ОСОБА_6 віддав бойове розпорядження №25 щодо виходу військовослужбовців ВЧ НОМЕР_1 на бойове чергування 16.02.2023 о 05 год. 30 хв., який був 15.02.2023 доведений особовому складу роти вогневої підтримки ВЧ НОМЕР_1 т.в.о. головного сержанта роти вогневої підтримки, старшим сержантом ОСОБА_7 засобами зв`язку. Однак 16.02.2023 старший солдат ОСОБА_4 проігнорував вищевказане бойове розпорядження та на бойове чергування не вийшов.

В зв`язку з чим, 16.02.2023, перебуваючи у пункті тимчасової дислокації підрозділів військової частини НОМЕР_1 , який розташований у населеному пункті (інформація обмежена для запобіганню несанкціонованому поширенню інформації про переміщення або розміщення Збройних Сил України чи інших утворених відповідно до законів України військових формувань, вчиненому у умовах воєнного або надзвичайного стану), т.в.о. командира протитанкового взводу роти вогневої підтримки військової частини НОМЕР_1 молодший сержант ОСОБА_8 , на виконання бойового розпорядження командира роти вогневої підтримки військової частини НОМЕР_1 , лейтенанта ОСОБА_6 за № 25 від 15.02.2023, усно, в присутності інших військовослужбовців, особисто довів старшому солдату ОСОБА_4 наказ про необхідність виходу на бойове чергування.

Проте, 16.02.2023 року отримавши вказаний наказ, старший солдат ОСОБА_4 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, діючи умисно, в умовах воєнного стану, відкрито, в порушення вимог ст. 65 Конституції України ст.ст. 9, 11, 16, 28, 29, 30, 31, 32, 37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 3, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, у присутності інших військовослужбовців відмовився виконати усний наказ т.в.о. командира протитанкового взводу роти вогневої підтримки військової частини НОМЕР_1 молодшого сержанта ОСОБА_8 , який відповідно до вимог ст. ст. 29, 31, 32 Статуту внутрішньої служби Збройних сил України є для нього начальником за службовим становищем, щодо виходу на бойове чергування, про що відкрито заявив молодшому сержанту ОСОБА_8 та безпідставно не виконав цей наказ, в той час як старший солдат ОСОБА_4 об`єктивно міг та зобов`язаний був його виконати.

В подальшому 16.02.2023, перебуваючи у пункті тимчасової дислокації підрозділів військової частини НОМЕР_1 , який розташований у населеному пункті (інформація обмежена для запобігання несанкціонованому поширенню інформації про переміщення або розміщення Збройних Сил України чи інших утворених відповідно до законів України військових формувань, вчиненому в умовах воєнного або надзвичайного стану), командир роти вогневої підтримки військової частини НОМЕР_1 , лейтенант ОСОБА_6 , на виконання бойового розпорядження за №25 від 15.02.2023, усно, в присутності інших військовослужбовців, особисто довів старшому солдату ОСОБА_4 наказ про необхідність виходу на бойове чергування.

Проте, 16.02.2023 року отримавши вказаний наказ, старший солдат ОСОБА_4 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, діючи умисно, в умовах воєнного стану, відкрито, в порушення вимог ст.65 Конституції України ст.ст.9,11,16,28,29,30,31,32,37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст.3,4,6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, у присутності інших військовослужбовців відмовився виконати усний наказ командира роти вогневої підтримки військової частини НОМЕР_1 , лейтенанта ОСОБА_6 , який відповідно до вимог ст.ст.29,31,32 Статуту внутрішньої служби Збройних сил України є для нього начальником за службовим становищем та військовим званням, щодо виходу на бойове чергування, про що відкрито заявив лейтенанту ОСОБА_6 , та безпідставно не виконав цей наказ, в той час як старший солдат ОСОБА_4 об`єктивно міг та зобов`язаний був його виконати.

Суд кваліфікує дії обвинуваченого ОСОБА_4 за ч.4 ст.402 КК України, як непокора, тобто відкрита відмова виконати наказ начальника, вчинена в умовах воєнного стану.

26 травня 2023 року між прокурором Запорізької спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону ОСОБА_3 , якому на підставі ст. 37 КПК України надані повноваження прокурора у кримінальному провадженні №0000002 від 30.03.2023 та обвинуваченим ОСОБА_4 , за участю захисника ОСОБА_5 , укладена угода про визнання винуватості, відповідно до вимог ст.ст. 468, 469, 472 КПК України.

Згідно вказаної угоди ОСОБА_4 беззастережно визнає свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.402 КК України, вчиненого ним за викладених вище обставин у повному обсязі врученого йому обвинувального акта.

Також, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, його щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, беззастережне визнання своєї винуватості, сприяння у викритті кримінального правопорушення, а також те, що ОСОБА_4 раніше не судимий, позитивно характеризується на службі, вказаною угодою сторони вважали за можливе при призначенні покарання ОСОБА_4 за вчинене кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 402 КК України, застосувати ст. 69 КК України та погоджуються на призначення останньому покарання нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією ч. 4 ст. 402 КК України.

Сторони погоджуються на призначення покарання ОСОБА_4 за вчинене кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 402 КК України, із застосуванням ст.69 КК України у виді позбавлення волі строком на 2 роки.

Відповідно до статті 58 КК України, покарання у виді службового обмеження застосовується до засуджених військовослужбовців, крім військовослужбовців строкової служби, на строк від шести місяців до двох років у випадках, передбачених цим Кодексом, а також у випадках, коли суд, враховуючи обставини справи та особу засудженого, вважатиме за можливе замість обмеження волі чи позбавлення волі на строк не більше двох років призначити службове обмеження на той самий строк. Враховуючи, що ОСОБА_4 є військовослужбовцем за контрактом, і до нього може бути застосовано службове обмеження, передбачене статтею 58 КК України, з урахуванням особистості обвинуваченого, конкретних обставини кримінального провадження, наявність пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин, сторони дійшли висновку про можливість призначення ОСОБА_4 службового обмеження замість позбавлення волі.

Сторони дійшли остаточної згоди на призначення ОСОБА_4 , покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.402 КК України, із застосуванням ст.ст. 58, 69 КК України, замість позбавлення волі призначити покарання у вигляді 2 (двох) років службового обмеження для військовослужбовців з відрахуванням в дохід держави 20 (двадцяти) відсотків із суми грошового забезпечення обвинуваченого.

В угоді передбачені наслідки укладення та затвердження угоди про визнання винуватості, встановлені статтею 473 КПК України, та наслідки її невиконання.

В підготовчому судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав у повному обсязі, а також пояснив, що під час укладення угоди діяв добровільно, розуміє свої права та наслідки укладення угоди про визнання винуватості, просив суд затвердити угоду про визнання винуватості судом, дав згоду на застосування узгодженого виду покарання. Суду повідомив, що щиро розкаюється у вчиненому, засуджує свій вчинок та бажає продовжити військову службу.

Захисник ОСОБА_5 підтримав позицію свого підзахисного, та просив призначити йому узгоджену міру покарання.

Прокурор не заперечував проти затвердження угоди про визнання винуватості та просив призначити ОСОБА_4 узгоджену міру покарання.

Розглядаючи питання про затвердження угоди про визнання винуватості, суд виходив з наступного.

Згідно з п. 1 ч.3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти, зокрема, рішення про затвердження угоди.

Відповідно п. 2 ч. 1 ст. 468 КПК України, у кримінальному провадженні може бути укладена угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості.

Згідно з п.1 ч.4 ст.469 КПК України, угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, нетяжких злочинів, тяжких злочинів.

Судом, встановлено, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 402 КК України, які відповідно до ст. 12 КК України, віднесені до тяжких злочинів.

Встановлено, що сторони кримінального провадження уклали угоду про визнання винуватості, зміст якої відповідає вимогам ст. 472 КПК України. При укладенні угоди про визнання винуватості прокурором враховані обставини, визначені ст. 470 КПК України.

При цьому, судом перевірено, що ОСОБА_4 цілком розуміє роз`яснені йому права, визначені ч. 4 ст. 474 КПК України, наслідки укладення та затвердження даної угоди, передбачені ч. 2 ст. 473 КПК України, суть обвинувачення та вид покарання.

Суд переконався, що укладення угоди сторонами є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дій будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , відповідно до ст. 66 КК України, суд визнає щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.

Обставиною, що обтяжує покарання, є вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває в стані алкогольного сп`яніння.

За наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням даних про особу обвинуваченого, який є військовослужбовцем, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, за місцем проходження військової служби характеризується позитивно, а також його негативного ставлення до скоєного, та призначення ОСОБА_4 узгодженого сторонами більш м`якого виду покарання, ніж зазначено у санкції ч.4 ст.402 КК України, із застосуванням ст.ст.69,58 КК України, а саме у виді 2 (двох) років службового обмеження для військовослужбовців з відрахуванням в дохід держави 20 (двадцяти) відсотків із суми грошового забезпечення обвинуваченого. Такий вид покарання, на переконання суду, не суперечить інтересам суспільства. Порушень прав, свобод чи інтересів сторін або інших осіб судом не встановлено.

Відповідно до ч.1 ст.475 КПК України, якщо суд переконається, що угода може бути затверджена, він ухвалює вирок, яким затверджує угоду та призначає узгоджену сторонами міру покарання.

Судом встановлено, що укладена угода про визнання винуватості не суперечить вимогам Кримінального процесуального кодексу України та Кримінального кодексу України, умови угоди відповідають інтересам суспільства та не порушують прав, свобод та інтересів сторін провадження та інших осіб. Обставин, які б вказували на неможливість виконання обвинуваченим взятих на себе зобов`язань за угодою судом не встановлено.

Виходячи з вищевикладеного, суд дійшов висновку про можливість затвердження угоди про визнання винуватості та призначення обвинуваченому узгодженого сторонами покарання.

Заходи забезпечення кримінального провадження в порядку ст.131 КПК України, в тому числі запобіжний захід стосовно обвинуваченого не обирався і підстави для його обрання до вступу вироку в законну силу відсутні.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлений.

Речові докази та витрати, пов`язані з залученням експертів, у кримінальному провадженні відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 314, 368, 370, 373, 374, 468, 469, 475 КПК України, суд,

ухвалив:

Затвердити угоду про визнання винуватості, укладену 26 травня 2023 року в м.Запоріжжя між прокурором - начальником Мелітопольського відділу Запорізької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони ОСОБА_3 та обвинуваченим ОСОБА_4 .

Визнати ОСОБА_4 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.402 КК України, та призначити йому узгоджене сторонами покарання за ч.4 ст.402 КК України із застосуванням ст.ст.58,69 КК України, у виді 2 (двох) років службового обмеження для військовослужбовців з відрахуванням в дохід держави 20 (двадцяти) відсотків із суми грошового забезпечення засудженого.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Роз`яснити ОСОБА_4 , що умисне невиконання угоди про визнання винуватості є підставою для притягнення до відповідальності, встановленої законом.

Вирок суду на підставі угоди про визнання винуватості може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення з підстав, передбачених ч. 4 ст. 394 КПК України.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. Уразі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя: ОСОБА_1