Номер провадження № 1-кп/756/828/21
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2021 року місто Київ

Оболонський районний суд міста Києва в складі суду присяжних:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

судді ОСОБА_2 ,

присяжних ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

за участі секретаря судового засідання ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

потерпілої ОСОБА_11 ,

представника потерпілої ОСОБА_12 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 15 Оболонського районного суду міста Києва клопотання захисника ОСОБА_10 у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Києва, який мешкає за адресою АДРЕСА_1 , у вчинені злочинів, передбачених п. 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК України, про визнання доказів явно не допустимими,

УСТАНОВИВ:

У провадженні Оболонського районного суду міста Києва перебуває кримінальне провадження у відношенні ОСОБА_8 обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених п. 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК України.

Дане кримінальне провадження здійснюється відповідно до ч. 3 ст. 31 КПК України за клопотанням обвинуваченого - судом присяжних у складі двох суддів та трьох присяжних.

Захисником ОСОБА_10 подано клопотання про визнання доказів явно не допустимими, а саме висновку експерта від 19.02.2016 № 1182мб та протоколу впізнання від 03.06.2020.

В обґрунтування клопотання, зокрема в частині визнання недопустимим висновку експерта, захисник посилається на те, що висновок експерта здобутий з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та прав людини і основоположних свобод. Ці висновки захисника ґрунтуються на тому, що експерт не був повідомленим належним чином про кримінальну відповідальність про завідомо неправдивий висновок, висновок експерта не відповідає вимогам кримінального процесуального закону, а саме у висновку не вказані методи, які були застосовані при дослідженні, отримані результати та їх експертна оцінка, а відповідна методика молекулярно-генетичних досліджень (9.5.01) створена лише у 2017 році, тобто на час проведення дослідження не була зареєстрована у реєстрі методик проведення судових експертиз. Крім того, захисник у судовому засіданні посилався на те, що є вже прецедентна практика інших судів про визнання недопустимими висновків експертів через наведені обставини.

У частині визнання недопустимим протоколу впізнання захисник посилається на те, що вказаний протокол здобутий з порушенням вимог КПК України та прав обвинуваченого на захист, оскільки в протоколі впізнання не зазначено анкетних даних осіб, чиї фотознімки були надані для впізнання та в числі яких був фотознімок впізнаної особи. У протоколі впізнання відсутній опис усіх осіб, які пред`являлись для впізнання за номерами від одного до чотирьох, не зазначено анкетних даних особи, яку впізнано та не зазначено в який спосіб була проведена слідча дія.

Також у судовому засіданні захисник ОСОБА_10 просив визнати недопустимим доказом повідомлення експерта слідчому про знайдені співпадіння біологічних зразків.

Захисник ОСОБА_9 , а також обвинувачений ОСОБА_8 у судовому засіданні підтримали клопотання захисника ОСОБА_10 .

Прокурор, потерпіла та її представник у судовому засіданні просили відмовити в задоволенні клопотання захисника, посилаючись на те, що клопотання не є обґрунтованими.

Вислухавши клопотання захисника ОСОБА_10 , доповнення захисника ОСОБА_9 та його думку, думку обвинуваченого, прокурора, потерпілої та її представника, суд дійшов наступних висновків.

Згідно із ч. 1 ст. 89 КПК України суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.

Відповідно до ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Згідно зі ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Відповідно до ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Згідно із ч. 3 ст. 87 КПК України недопустимими є також докази, що були отримані: з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні; після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень; під час виконання ухвали про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи у зв`язку з недопущенням адвоката до цієї слідчої (розшукової) дії. Факт недопущення до участі в обшуку адвокат зобов`язаний довести в суді під час судового провадження; під час виконання ухвали про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи, якщо така ухвала винесена слідчим суддею без проведення повної технічної фіксації засідання.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 89 КПК України у разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Сторони кримінального провадження, потерпілий мають право під час судового розгляду подавати клопотання про визнання доказів недопустимими, а також наводити заперечення проти визнання доказів недопустимими.

Згідно ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

На думку суду жодна з обставин, яка наведена у клопотанні про визнання доказу явно недопустимим, не підпадає під підстави для визнання доказів недопустимими внаслідок їх очевидної недопустимості. Тим більше, жоден доказ не має наперед встановленої сили, а отже визнання очевидної недопустимості доказів на даній стадії судового провадження, без дослідження їх в повному обсязі і у взаємозв`язку з іншими доказами, є передчасним.

Суд бере до уваги, що докази, які просить визнати недопустимим захисник, можуть бути визнані недопустимими судом під час ухвалення остаточного рішення суду за наслідками розгляду справи по суті, шляхом дослідження цих доказів у їх сукупності та взаємозв`язку з іншими, що надані учасниками кримінального провадження. При цьому, ознаки очевидності чи неочевидності допустимості певного доказу є оціночним поняттям, а вирішення цього питання відноситься винятково до дискреційних повноважень суду.

Отже, оскільки судом не було встановлено очевидної недопустимості доказів, відсутні і підстави для задоволення клопотання про визнання їх недопустимоті.

Керуючись ст. 7, 84, 87, 350, 369-372, 376 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання захисника ОСОБА_10 у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні злочинів, передбачених п. 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК України, про визнання доказів явно недопустимими - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає, але заперечення щодо неї можуть бути включені до апеляційної скарги на рішення, яке буде прийнято за наслідками розгляду справи по суті.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Суддя ОСОБА_2

Присяжні ОСОБА_3

ОСОБА_4

ОСОБА_5