Справа №591/5139/23 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/1222/23 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами
УХВАЛА

Іменем України

11 серпня 2023 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 591/5139/23 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на ухвалу Зарічного районного суду м. Суми від 27.06.2023 про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_9 ,

установила:

В поданій апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_10 просить скасувати ухвалу суду та постановити нову ухвалу, якою обрати обвинуваченому більш м`який запобіжний захід, ніж тримання під вартою, оскільки клопотання прокурора містить лише припущення, існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК, не доведено, а тяжкість злочину, у якому підозрюється особа не може бути безумовною підставою для обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Зазначає, що прокурор не довів, чому більш м`який запобіжний захід не може запобігти переховування обвинуваченого. Поведінка ОСОБА_7 свідчить про те, що він не збирається переховуватися від суду, не зник з місця ДТП, сам викликав поліцію і швидку допомогу та дочекався їх, має чотири вищих освіти, родину, не судимий, є віруючою людиною з активною громадською позицією, позитивно характеризується за місцем проживання, служби та громадськістю, має численні відзнаки, нагороди, подяки. Під час досудового розслідування співпрацював зі слідством, надавав показання, визнав вину та щиро розкаявся. Вважає, що на даний час відпала необхідність тримання обвинуваченого під вартою, враховуючи, що ризики, передбачені ст. 177 КПК значно зменшилися, а деякі зникли.

У Зарічному районному суді м. Суми знаходиться кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, судовий розгляд якого по суті не завершений, тому прокурором було подане клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку тримання під вартою, яке обґрунтоване тим, що він може переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілих та свідків.

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 27.06.2023 продовжено строк дії обраного обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 25.08.2023 включно без визначення розміру застави. Своє рішення суд першої інстанції умотивував тим, що прокурором доведено наявність існування ризиків того, що обвинувачений може переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілих та свідків у даному кримінальному провадженні, а також недостатністю застосування більш м`яких запобіжних заходів.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_9 , які підтримали вимоги апеляційної скаргу і просили її задовольнити, доводи прокурора ОСОБА_8 про залишення судового рішення без змін, а апеляційної скарги захисника без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вказана вище апеляційна скарга захисника підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Зокрема, завданнями кримінального провадження, крім іншого, є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (ст. 2 КПК), а згідно ст. 177 КПК підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені ч. 1 цієї статті, тобто: переховуватися від суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

Відповідно ч. 2 ст. 331 КПК, вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу, а згідно ч. 3 цієї статті за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно ч. 4 ст. 199 (глава 18) КПК, суд зобов`язаний розглянути клопотання про продовження строку тримання під вартою до закінчення строку дії попередньої ухвали згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу, а відповідно ч. 5 цієї статті зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор не доведе, що обставини (які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; які перешкоджають завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою), які зазначені у ч. 3 цієї статті, виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою.

Оскільки обвинувальний акт щодо ОСОБА_7 переданий до суду в порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законом, то він згідно ч. 2 ст. 42 КПК має у кримінальному провадженні процесуальний статус обвинуваченого і користується відповідними правами.

Розглянувши питання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд першої інстанції дійшов висновку, що існують ризики того, що ОСОБА_7 може перераховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілу та свідків у даному кримінальному провадженні, а також неможливість запобігання цим ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів.

Так, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, і обґрунтованість цього обвинувачення може бути вирішена виключно при ухваленні судом першої інстанції вироку, а тому колегія суддів не уповноважена надавати будь-яку правову оцінку доказам як сторони захисту, так і сторони обвинувачення щодо винуватості чи навпаки невинуватості ОСОБА_7 , вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність пред`явленого йому обвинувачення, правильності кваліфікації його дій, достовірність або недостовірність наявних у справі доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування органом державного обвинувачення того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність, і може вирішувати тільки питання щодо наявності або відсутності встановлених ч. 1 ст. 177 КПК ризиків і необхідності (доцільності) подальшого тримання під вартою обвинуваченого для їх запобігання до закінчення судового розгляду по суті кримінального провадження.

Висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені судом за результатами сукупного аналізу фактичних обставин кримінального правопорушення та особистих даних обвинуваченої особи (характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців тощо), її поведінки під час досудового розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилитись від органів влади, способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків тощо). При цьому ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству. Хоч КПК і не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Заслуговують на увагу доводи сторони захисту про те, що прокурором не доведено того, що більш м`який запобіжний захід ніж тримання під вартою не зможе запобігти ризикам, зазначених в клопотанні про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Суд першої інстанції в порушення вимог КПК не зазначив, які саме обставини об`єктивно свідчать про недостатність застосування до ОСОБА_7 більш м`яких запобіжних заходів для запобігання зазначеним ризикам, оскільки питанню суворості покарання не може надаватися надмірне (вирішальне) значення, так як потреба позбавлення волі не підлягає оцінюванню з винятково абстрактного погляду, беручи до уваги виключно тяжкість злочину (рішення ЄСПЛ від 01.06.2006 у справі «Мамедова проти Росії» (Mamedova v. Russia), заява № 7064/05), та повинна враховуватися у сукупності зі всіма іншими обставинами, з якими КПК пов`язує застосування такого запобіжного заходу як тримання під вартою та підстави для його неодноразового продовження.

Ризик переховування від правосуддя також не можна вимірювати тільки залежно від суворості можливого покарання, оскільки він визначається з урахуванням ряду інших релевантних чинників, що можуть або підтвердити наявність небезпеки переховування від суду, або зробити її настільки незначною, що вона не може слугувати виправданням для тривалого тримання під вартою (рішення ЄСПЛ від 29.03.2016 у справі «Беда проти Швейцарії» (Bedat v. Switzerland), заява № 56925/08). При цьому необхідно враховувати характер обвинувачуваного, його моральні якості, наявність коштів та інформації про те, що обвинувачений раніше ухилявся від суду тощо. Ці обставини, виходячи із ситуації кримінального провадження, повинні виправдовувати висновок суду про наявність постійної небезпеки того, що обвинувачений переховуватиметься.

ЄСПЛ неодноразово вказував, що суди, кожного разу вирішуючи питання про ув`язнення особи, повинні розглядати наявність потреби в цьому. З цією метою вони повинні зважити на всі обставини, що свідчать «за» і «проти» наявності справжнього публічного інтересу, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи. Переконавшись у наявності такої потреби, суд у відповідному рішенні повинен навести відповідні й достатні мотиви, які б виправдовували ув`язнення.

Необхідно зауважити, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК (ч. 1 ст. 183 КПК).

Зокрема, ОСОБА_7 має вищу освіту, родину, позитивно характеризується за місцем проживання, служби та громадськістю, має численні відзнаки, нагороди, подяки, під час досудового розслідування співпрацював зі слідством, визнав свою вину в повному обсязі, щиро кається та надавав відповідні показання, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, з місця ДТП не зник, викликав поліцію і швидку медичну допомогу та дочекався їх.

Крім того, колегія суддів ураховує те, що ОСОБА_7 був затриманий в порядку ст. 208 КПК 28.03.2023 о 16:30 безпосередньо після вчинення кримінального правопорушення та ухвалою слідчого судді Зарічного районного суду м. Суми від 30.03.2023 відносно нього був застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою до 26.05.2023 без визначення розміру застави, який в подальшому неодноразового продовжувався, тобто перебував під вартою майже п`ять місяців.

В ході апеляційного розгляду прокурором не було надано колегії суддів будь-яких належних, достовірних та допустимих доказів про наявність у сторони обвинувачення інформації про негативну поведінку ОСОБА_7 , у тому числі впливу на потерпілу чи свідків, під час перебування останнього під вартою в СІЗО.

Враховуючи наявність ризиків, тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_7 у разі визнання його винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується, його особу, майновий та сімейний стан, наявність місця проживання, обставин тривалого застосування до нього найбільш суворого запобіжного заходу, фактичні обставини самого кримінального правопорушення, яке є необережним злочином, а також поведінку під час розгляду справи в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що домашній арешт із забороною залишати житло цілодобово зможе на теперішній час забезпечити належну процесуальну поведінку ОСОБА_7 під час судового розгляду кримінального провадження по суті та запобігти зазначеним ризикам.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги захисника про відсутність ризиків у кримінальному провадженні не заслуговують на увагу і задоволенню не підлягають. При цьому твердження сторони захисту про відсутність обставин, які виправдовують подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою є слушними і підлягають задоволенню, оскільки, як зазначено вище, прокурором не було перед апеляційним судом доведено, що більш м`який запобіжний захід не зможе запобігти наявним у кримінальному провадженні ризикам, передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК, у зв`язку з чим ухвала суду підлягає скасуванню через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Відповідно п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є, зокрема, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, а згідно ч. 1 ст. 412 КПК, істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Одночасно після скасування ухвали суду першої інстанції колегія суддів вважає за необхідне постановити нову ухвалу, якою відмовити прокурору в задоволенні його клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 та застосувати відносно останнього запобіжний захід у виді домашнього арешту із забороною цілодобово залишати житло та покладення обов`язків згідно ч. 5 ст. 194 КПК.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419, 422-1 КПК України,

постановила:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 задовольнити частково.

Ухвалу Зарічного районного суду м. Суми від 27.06.2023 відносно ОСОБА_11 скасувати у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та постановити нову ухвалу.

Відмовити в задоволенні клопотання прокурору Сумської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального органу ОСОБА_8 про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 .

Застосувати обвинуваченому ОСОБА_12 запобіжний захід у виді домашнього арешту із забороною цілодобово залишати житло за адресою: АДРЕСА_1 .

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_13 обов`язки:

- прибувати до суду за першою вимогою;

- не відлучатися за межі населеного пункту, в якому він зареєстрований та постійно проживає ( АДРЕСА_1 ) без дозволу суду;

- повідомляти суд про зміну свого місця проживання;

- носити електронний засіб контролю.

Контроль за виконанням ухвали покласти на прокурора ОСОБА_8 .

Встановити строк дії ухвали до 25.08.2023 включно.

Звільнити ОСОБА_7 з-під варти негайно.

Копію ухвали про застосування запобіжного заходу вручити обвинуваченому ОСОБА_7 негайно після її оголошення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4