ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 953/254/23 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/500/23 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.27 - ч.4 ст.111-1 КК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2023 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5 ,

за участю прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові в режимі відеоконференції кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 на вирок Київського районного суду м.Харкова від 08 лютого 2023 року стосовно ОСОБА_7 , -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Київського районного суду м.Харкова від 08.02.2023 року ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. 2-й Лиман, Дворічанського району, Харківської області, розлученого, з вищою освітою, тимчасово не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27 - ч.4 ст.111-1 КК України, та призначено йому покарання у виді 3 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна, із позбавленням права займатися господарською діяльністю строком на 10 років.

Запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту, залишено без змін, до набрання вироком законної сили.

Цим вироком встановлено, що ОСОБА_7 , будучи негативно налаштованим проти посадових осіб органів державної влади України, у зв`язку із здійсненням ними їх владних повноважень, а також військовослужбовців Збройних сил України та співробітників правоохоронних органів, які для забезпечення національної безпеки України, відновлення і підтримання правопорядку на всій території держави здійснюють комплекс активних заходів з використанням зброї та військової техніки, спрямованих на подолання збройної агресії російської федерації, здійснював умисні дії, що виразились у пособництві, шляхом усунення перешкод для здійснення господарської діяльності у взаємодії з державою-агресором.

Так, після незаконного вторгнення на територію України збройних сил російської федерації, тобто після 24.02.2022, у громадянина України ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виник кримінальний протиправний умисел, направлений на провадження господарської діяльності у взаємодії з державою-агресором, незаконними органами влади, створеними на тимчасово окупованій території, у тому числі окупаційною адміністрацією держави-агресора.

З метою реалізації свого злочинного умислу, ОСОБА_7 перебуваючи на території смт. Куп`янськ-Вузловий Куп`янського району Харківської області, не пізніше 01.07.2022, добровільно надав згоду представникам окупаційної адміністрації рф на призначення його на посаду заступника начальника підрозділу Служби експлуатації (руху) т.зв. підприємства «Куп`янська залізниця», створеного окупаційною владою.

Продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, займаючи вищезазначену посаду, ОСОБА_7 у період часу з 01 липня 2022 по вересень 2022 вчинив умисні дії, що виразились у пособництві, шляхом усунення перешкод у здійсненні господарської діяльності у взаємодії з державою-агресором, а саме:

- здійснював контроль за перевізним процесом на окупованій території Харківської області;

- здійснював особистий контроль за організацією та координацією роботи на залізничних станціях окупованої території Харківської області;

- забезпечував ефективне використання і збереження матеріальних цінностей довірених йому.

На зазначений вирок суду першої інстанції захисником ОСОБА_8 подана апеляційна скарга.

В своїй апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить змінити вирок Київського районного суду м.Харкова від 08.02.2023 року в частині призначеного ОСОБА_7 покарання , звільнивши останнього від відбування покарання з випробуванням ст.75 КК України та поклавши на нього обов`язки, передбачені ст.76 КК України.

Обґрунтовуючи свою апеляційну вимогу, захисник посилається на те, судом першої інстанції недостатньо враховано усі наявні по справі обставини, що пом`якшують покарання, а саме те, що його підзахисний активно сприяв розкриттю злочину, визнав вину в повному обсязі, щиро розкаявся та сприяв розкриттю злочину.

Крім того, апелянт зазначає, що ОСОБА_7 вчинив злочин внаслідок тяжкого матеріального становища та внаслідок військової агресії з боку рф, оскільки роботодавець не виплачував йому заробітну плату, а він мусив забезпечувати свою сім`ю продуктами харчування, побутовими речами першої необхідності, а матір і доньку ще й ліками.

Захисник також зазначає, що обвинувачений вперше притягується до кримінальної відповідальності, під час воєнного стану займається волонтерською діяльністю та допомагає мешканцям свого міста, що підтверджується відомостями характеристики від сусідів ОСОБА_7 за місцем його мешкання.

Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу сторони захисту і просили звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, думку прокурора, яка просила залишити без задоволення подану апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи та перевіривши оскаржуваний вирок, колегія суддів, вважає, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_8 задоволенню не підлягає, зважаючи на наступне.

Дії обвинуваченого кваліфіковано правильно, висновки суду відносно фактичних обставин справи, які в суді першої інстанції не заперечувались і відносно яких відповідно до вимог ч.3 ст.349 КПК України докази не досліджувались, колегія суддів на підставі ч.2 ст.394 та ч.1 ст.404 КПК України, не перевіряє.

Перевіряючи вирок в частині правильності призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , колегія суддів вважає, що суд першої інстанції достатньо та правильно врахував ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, особу винного та обставини, що пом`якшують покарання, а також відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до норм ст. 65 КК України та роз`яснень, наведених в п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 682/956/17 вказала про те, що визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. При обранні форми реалізації кримінальної відповідальності суд у визначених законом межах наділений правом вибору не лише виду та розміру покарання, а й порядку його відбування.

При призначенні ОСОБА_7 покарання суд діяв з дотриманням вимог ст.ст.50,65 КК України, а саме суд врахував ступень тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який відносяться до нетяжкого злочину, наявність обставин, що пом`якшують покарання, відсутністю обтяжуючих покарання обставин, а також відомості про особу обвинуваченого, який є громадянином України, має зареєстроване місце проживання, розлучений, тимчасово не працює, непрацездатних осіб на утриманні не має, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, раніше не судимий.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , відповідно до ст. 66 КК України, суд визнав щире каяття обвинуваченого.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

Вказані обставини чітко, логічно та мотивовано вказані у мотивувальній частині вироку при обґрунтуванні судом певного виду та міри покарання, який належить призначити обвинуваченому.

Колегія суддів також враховує фактичні обставини кримінального провадження, а саме вчинення обвинуваченим злочину під час воєнного стану та в умовах військової агресії з боку російської федерації у взаємодії з окупаційною адміністрацією держави-агресора.

Щодо доводів захисника про те, що обвинувачений визнав свою вину та щиро розкаявся у вчиненому злочині, у зв`язку з чим належить звільнити обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, колегія суддів зазначає, що ці обставини вже враховані судом першої інстанціх при призначенні ОСОБА_7 як основного покарання у виді позбавлення волі в мінімальних його межах, передбачених альтернативною санкцією ч.4 ст.111-1 КК України, так і додаткових покарань за санкцією частини 4 цієї статті.

Колегія суддів ставиться критично до доводів апеляційної скарги захисника щодо необхідності звільнення ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання у зв`язку з важким матеріальним становищем обвинуваченого, в якому опинився останній внаслідок військової агресії з боку рф, оскільки з початку повномасштабного військового вторгнення держави-агресора на територію України більшість населення нашої держави опинилася в скрутному матеріальному становище, в тому числі люди були вимушені покинути свої домівки, поїхали в інші області держави чи взагалі в інші держави.

Крім того, зазначені обставини в будь-якому випадку не виправдовують злочинні дії обвинуваченого, пов`язані з пособництвом, шляхом усунення перешкод у провадженні господарської діяльності, у взаємодії з окупаційною адміністрацією держави-агресора, а тому апеляційна скарга сторони захисту в цій частині є непереконливою та безпідставною.

Також належить врахувати відомості характеристики за підписом начальника виробничого підрозділу «Харківська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Південна залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» ОСОБА_9 , згідно яких, ОСОБА_7 з квітня 2022 року не виходив на зв`язок і місце його перебування його було невідоме, у зв`язку з чим наказом від 13.07.2022 року №523/вд ОСОБА_7 було призупинено дію трудового договору, а тому апеляційна скарга захисника в частині доводів щодо відмови керівництва ОСОБА_7 у виплаті йому заробітної плати, на думку колегії суддів, є необґрунтованою.

Обвинувачений також не був позбавлений процесуальної можливості оскаржувати дії свого керівництва щодо невиплати йому заробітної плати в порядку чинного законодавства України.

Твердження апелянта про необхідність звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з тієї підстави, що він має матір похилого віку та малолітню доньку, які маєть проблеми зі здоров`ям, не є достатньою підставою для застосування положень ст.75 КК України, оскільки ці обставини існували і на час вчиненого злочину, але не спинили обвинуваченого від його вчинення.

Доводи апеляційної скарги захисника та обвинуваченого, надані ним під час апеляційного розгляду, про те, що суд призначив явно несправедливе покарання через надмірну його суворість не знайшли свого підтвердження під час перегляду оскаржуваного вироку в апеляційному порядку.

Термін «явно несправедливе покарання» вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до статті 414 КПК України, невідповідним тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання , яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Суд в межах своїх дискреційних повноважень при призначенні покарання, як вбачається з мотивувальної частини вироку, фактично прийняв до уваги всі дані, що характеризують особу обвинуваченого, в тому числі і в соціально-побутовому плані, а також врахував обставини кримінального провадження в їх сукупності, які визначають тяжкість скоєного кримінального правопорушення, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, мотивацію кримінального правопорушення.

Стороною захисту не наведено в своїй апеляційній скарзі інших обставин, які спростовують висновки суду першої інстанції про необхідність реального відбуття обвинуваченим покарання у виді позбавлення волі, та могли свідчити про явну суворість призначеного основного покарання у виді 3 років позбавлення волі.

Крім того, тяжке матеріальне становище унеможливлює застосування до обвинуваченого покарання у виді штрафу та захисник в своїй апеляційній скарзі просить лише застосувати до обвинуваченого положення ст.75 КК України, які, відповідно до санкції ч.4 ст.111-1 КК України, можливо застосувати до покарання у виді позбавлення волі.

Доводи захисника та обвинуваченого про необхідність звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, посилаючись не позитивні відомості щодо особу винного та відомості характеристики за місцем мешкання і роботи, наданих суду апеляційної інстанції, на переконання колегії суддів, - є суб`єктивними, оскільки, враховуючи вищевикладене та фактичні обставини кримінального провадження, не вони є достатніми для застосування положень ст.75 КК України.

При цьому, питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання, при цьому, з огляду на положення ст.75 КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи.

Захисником також не зазначено обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину та дають підстави для застосування положень ст.69 КК України при призначенні покарання, а також свідчать явну несправедливість призначеного покарання.

За змістом ст.69 КК України вбачається, що призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, можливе лише у тому випадку, коли встановлені по справі обставини, що пом`якшують покарання, настільки істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, що призначення особі навіть мінімального покарання в межах санкції було б явно несправедливим.

З відомостей кримінального провадження, які характеризують особу обвинуваченого, доводів апеляційної скарги, а також фактичних обставин справи, не вбачається обставин, які б істотно знизували ступінь тяжкості вчиненого злочину та надавали законні підстави для застосування положень ст.69 КК України при призначенні обвинуваченому покарання.

На переконання колегії суддів, встановлені у справі обставини, хоча й пом`якшують покарання обвинуваченого, проте істотно не знижують ступінь тяжкості вчиненого ним злочинів та ступінь суспільної небезпеки і не є достатніми для застосування положень ст. 69 КК України.

Цих обставин також не надано стороною захисту і під час апеляційного розгляду.

Отже, обґрунтованих підстав для застосування положень ст.ст 69, 75 КК України стороною захисту не зазначено та колегією суддів під час апеляційного перегляду вироку не встановлено підстав для звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.

Таким чином, призначене ОСОБА_7 покарання за ч. 5 ст. 27 - ч.4 ст.111-1 КК України відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, за своїм видом і розміром є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

За таких обставин, колегією суддів не встановлено правових підстав для зміни оскаржуваного вироку, з урахуванням доводів, зазначених в апеляційній скарзі захисника.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягли за собою скасування ухваленого обвинувального вироку, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 ч. 1 п. 1, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Київського районного суду м.Харкова від 08 лютого 2023 року стосовно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий -

Судді -