Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/276/23 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 286 (215) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.05.2023 року. Кропивницький апеляційний суд колегією суддів судової палати з розгляду кримінальних справ у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

представника потерпілої ОСОБА_7 ,

потерпілої ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Кропивницькому кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 , потерпілої ОСОБА_11 та захисника ОСОБА_9 на вирок Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 28 лютого 2023 року, яким

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Озірна, Звенигородського району, Черкаської області, громадянина України, з вищою освітою, неодруженого, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 ( три ) роки.

Цивільний позов ОСОБА_11 до ОСОБА_10 про відшкодування шкоди, завданої злочином задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_11 528 000 грн. 00 коп. на відшкодування моральної шкоди, завданої смертю потерпілого. В задоволенні решти заявлених позовних вимог відмовлено.

Відповідно до ст. 100 КПК України вирішено питання щодо речових доказів,

ВСТАНОВИВ:

Вироком суду першої інстанції ОСОБА_10 визнаний винуватим та засуджений за те, що він вчинив порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, за наступних обставин.

ОСОБА_10 близько 16.55 год., керуючи технічно справним автомобілем «Opel Vectra», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить на праві приватної власності ОСОБА_12 , здійснював рух в темну пору доби по освітленій зовнішнім вуличним освітленням вулиці Михайла Грушевського в м. Світловодськ, Олександрійського району , Кіровоградської області, зі сторони бульвару Молодіжного в напрямку вулиці Михайла Грушевського.

Під час руху у вказану напрямку, ОСОБА_13 , грубо порушуючи вимоги п.п. 1.5, 2.3 "б" і "д" Правил дорожнього руху України (далі ПДР України) (п. 1.5 Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків; п. 2.3 Для забезпечення безпеки руху водій повинен: б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; д) не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху») проявив особисту неуважність і безпечність до забезпечення елементарних правил безпеки дорожнього руху.

Так, під час руху в складних погодних та дорожніх умовах, які обумовлювалися темною порою доби, мокрим покриттям проїзної частини, ОСОБА_10 був неуважним, щоб мати можливість постійно контролювати рух транспортного засобу та не створювати небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, чим позбавив себе можливості вірно оцінювати дорожню обстановку та безпечно керувати автомобілем.

При цьому, ОСОБА_10 , будучи достатньо проінформованим про наявність по напрямку свого руху на перехресті бульвару Молодіжного та вулиць 8-го Березня-Михайла Грушевського в місті Світловодськ, нерегульованого пішохідного переходу, позначеного дорожньою розміткою 1.14.1 («зебра») та дорожніми знаками п.п.5.35.1 та 5.35.2 ПДР України (п. 5.35.1 «пішохідний перехід»), не впевнився у відсутності пішоходів на пішохідному переході, яким може бути створена небезпека для руху, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, продовжив рух, та під час проїзду пішохідного переходу, не надавши при цьому переваги в русі пішоходу ОСОБА_14 , який переходив проїзну частину зліва направо по ходу його руху, в межах пішохідного переходу, допустив наїзд на останнього, чим грубо порушив вимоги п. 18.1 ПДР України («п.18.1 Водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека»).

У результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , згідно висновку судово-медичної експертизи № 893/1 від 14.12.2021, отримав тілесні ушкодження у вигляді крововилив під тверду і м`яку мозкові оболонки, саден обличчя, по зовнішній поверхні правої гомілки, правого гомілково-колінного суглобу, синців в ділянці саден, крововиливів в м`які тканини правої і лівої сідниць з розповсюдженням на промежину, крововилив в м`які тканини задньої поверхні лівого стегна, крововиливу в м`які тканини правого стегна, правої гомілки, які мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя в момент заподіяння, а в даному випадку призвели до смерті.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичних обставин кримінального правопорушення та юридичної кваліфікації дій обвинуваченого, вважає, що вирок суду підлягає скасуванню в частині призначеного основного покарання через його невідповідність тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, через м`якість.

Просить оскаржуваний вирок скасувати та ухвалити новий, яким ОСОБА_10 визнати винуватим за ч. 2 ст. 286 КК України та призначити основне покарання у виді позбавлення волі строком на 8 років. В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що судом першої інстанції на обґрунтування прийнятого рішення вказано про встановлення однієї пом`якшуючої покарання обставини, а саме щирого каяття у скоєному.

Проте, з вказаним твердження суду неможливо погодитись, оскільки обвинувачений вину фактично не визнав, а лише підтвердив факт перебування за кермом автомобіля, яким здійснено наїзд на пішохода ОСОБА_14 , що свою чергу свідчить про відсутність вищезазначеної пом`якшуючої покарання обставини, оскільки щире каяття - це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнавати щирим, справжнім. На цьому неодноразово наголошував Верховний Суд, у тому числі колегія суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у справах №389/2588/18, № 199/6365/19 та інших.

Таким чином на думку сторони обвинувачення, у даному випадку суд призначаючи покарання, не у повному обсязі врахував особу обвинуваченого та його ставлення до вчиненого.

Так ОСОБА_10 , не дивлячись на наявність беззаперечних доказів, упродовж всього судового розгляду фактично не визнавав своєї провини, натомість намагався знайти виправдання ситуації, що склалась, посилаючись при цьому на відсутність вуличного освітлення в місці пригоди та наявністю опадів у вигляді дощу, що у повному обсязі спростовано під час судового слідства.

Тобто , обвинувачений вживав активних дій щодо мінімізації для себе негативних наслідків вчиненого кримінального правопорушення та зменшені перед судом своєї провини у вчиненому.

Поряд з цим, звертає увагу на те, що в результаті односторонніх та протиправних дій ОСОБА_10 , настали невідворотні наслідки у вигляді смерті пішохода ОСОБА_14 , що неможливо усунути ні шляхом сплати коштів потерпілій, ні будь-якими вибаченнями.

Крім того, судом першої інстанції не приділено належної уваги позиції потерпілої, яка наполягала щодо призначення обвинуваченому найсуворішої міри покарання, передбаченої санкцією статті.

Так, колегією суддів Касаційного кримінального суду Верховного Суду неодноразово приділялась увага питанню щодо врахування позиції потерпілих при призначенні покарання у вказаній категорії справ. Із аналізу рішень можливо зробити висновок, що позиція потерпілого хоч і не є вирішальною, проте повинна обов`язково враховуватись судами при призначенні покарання.

Потерпіла в своїй апеляційній скарзі просить скасувати вирок стосовно ОСОБА_10 в частині призначення йому покарання та ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_10 визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення відповідальність за яке передбачена ч. 2 ст. 286 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 8 (вісім) років, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 ( три ) роки.

Також, в частині вирішення цивільного позову вирок змінити, збільшивши суми, які підлягають стягненню, повністю задовільнивши її позовні вимоги, а саме:

Стягнути з ОСОБА_10 на її користь завдану моральну шкоду в розмірні 1 000 000.00 (один мільйон) гривень.

Стягнути з ОСОБА_10 на її користь завдану матеріальну шкоду в розмірі 61 523.01 (шістдесят одна тисяча п`ятсот двадцять три) гривні 01 коп.

Стягнути з ОСОБА_10 на її користь в рахунок відшкодування шкоди завданої смертю потерпілого ОСОБА_14 щомісячно по 5 558.26 грн. ( п`ять тисяч п`ятсот п`ятдесят вісім) гривень 26 коп. довічно.

Щодо призначеного покарання зазначає, що воно за своєю м`якістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Так, в результаті протиправних, злочинних дій водія ОСОБА_10 , вона позбавилася свого чоловіка. Переживає моральні та фізичні страждання, як від самого факту смерті її чоловіка, так і від того що повністю змінилося її життя та життя членів родини. Усвідомлення самого факту, що ОСОБА_10 забрав життя її чоловіка, вводить її у жах і вона кожного дня переживає той жахливих день, коли дізналася, що чоловік, який був єдиним сенсом її життя, помер. Так, ОСОБА_10 , позбавивши життя її чоловіка, позбавив її майбутнього, так як він був єдиною радістю життя, при цьому, вона втратила все - чоловіка, а їх син - батька.

Також, вчиненням цього жорстокого злочину, який посягнув на саме найдорожче у житті людини - життя членів родини - коханого чоловіка, ОСОБА_10 повністю змінив її психіку, зробивши зовсім іншою людиною, яка назавжди втратила віру у майбутнє.

Зазначає, що застосування до ОСОБА_10 реального покарання у вигляді 8 (восьми) років позбавлення волі не поверне їй чоловіка, проте це дасть можливість врятувати інших матерів та дружин від такого горя, збереже життя їх дітям, саме тому він повинен понести максимальний строк покарання.

При цьому, зазначає, що ОСОБА_10 порушив елементарні правила дорожнього руху та забрав у неї чоловіка, який не порушуючи жодних правил дорожнього руху переходив по пішохідному переходу.

Саме тому вважає, що суд невірно призначив йому таке покарання, яке є занадто м`яким, та просить суд призначити більш тяжке покарання. В суді першої інстанції вона просила суд застосувати максимальний строк покарання передбачений санкцією статті, але суд повністю проігнорував це.

При цьому, суд вказав у вироку, що обвинувачений щиро розкаявся і тому врахував це, як обставину, яка пом`якшує його покарання, із чим погодитися не можливо, так як він на протязі усього розгляду справи намагався уникнути відповідальності, оскаржуючи фактичні обставини справи - наявність освітлення та наявність дощу, про те, що він на слідчому експерименті надавав показання, які не відповідають дійсності, оскільки так його навчив адвокат. У зв`язку із цим розгляд справи відбувався в повному обсязі і не в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України.

Таким чином, потерпіла вважає, що суд першої інстанції безпідставно вказав у вироку пом`якшуючу обставину - щире каяття у вчиненому.

При цьому, просить врахувати і те, що він навіть не просив пробачення у неї, і лише під час останнього слова це зробив, почувши, що просив прокурор і вона, як міру покарання. При цьому обвинувачений до неї навіть не підійшов і по людські не вибачився, як і не здійснив дій щодо відшкодування завданих злочином збитків.

Крім того, в суді він поводився зухвало, як по відношенню до неї, так і до її адвоката.

Не врахування судом всіх перелічених обставин і стали підставою для постановлення у справі незаконного вироку.

Стосовно часткового задоволення позовних вимог потерпіла зазначає, що в ході проведення досудового розслідування, а в подальшому і судом першої інстанції було встановлено, винуватість ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, кваліфікуючими ознаками якого є: порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого.

Після смерті її чоловіка вона, враховуючи те, що відповідач застрахував свою відповідальність, звернулася до ПАТ HACK «Оранта» з заявою про виплату страхового відшкодування внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що сталася. Відповідно до розгляду її заяви ПАТ HACK «Оранта» прийняло рішення про виплату їй 221 000.00 грн. ( 72 000.00 грн. - моральна шкода та 149 000.00 грн. - відшкодування, що належить утриманцям померлого).

Однак розмір страхового відшкодування на її думку в повній мірі не покриває завдану шкоду, враховуючи наступне.

Загибель чоловіка стала для неї непомірною та непоправимою втратою, та тяжкою психологічною травмою. Після його смерті вона перенесла значний душевний біль, пережила та продовжує переживати емоційний стрес, який супроводжується почуттями розгубленості та тривогами, окрім того її турбують постійні головні болі, підвищується тиск. Її чоловік був опорою, він завжди турбувався про неї, та вона повністю перебувала на його утриманні. Втрата рідної людини є найвищою немайновою втратою, яка не підлягає відновленню.

ОСОБА_10 своїми злочинними діями завдав їй найстрашнішого душевного болю - позбавив життя її чоловіка, людину яка все життя була опорою. Він забрав життя не тільки її чоловіка але повністю зруйнував її життя. Тому моральну шкоду , яку завдав ОСОБА_10 потерпіла оцінює в 1 072 000 гривень, а з урахуванням страхового відшкодування просила суд стягнути 1 000 000 гривень.

Однак, суд першої інстанції безпідставно позовні вимоги задовольнив часткового і фактично не навів жодних обставин, чому саме він майже вдвічі зменшив розмір стягнення моральної шкоди.

Крім того, в той час коли ще чоловік був живий та знаходився в лікарні після отриманих в наслідок дорожньо-транспортної пригоди тілесних ушкоджень, їй була спричинена і матеріальна шкода на його лікування в розмірі 34 358,01 грн.

Після його смерті їй були спричинені матеріальні збитки в розмірі 10 765.00 грн. - на його поховання, та 16 400.00 грн. на встановлення надгробного пам`ятнику .

Загальна сума витрат, пов`язаних з похованням померлого ОСОБА_14 , які вона понесла становить 10 765.00 грн., що підтверджується відповідно до накладної ФОП ОСОБА_15 на суму 7915.00 грн. та рахунок за поминальний обід на суму 2 850.00 грн. На встановлення надгробного пам`ятнику обкладеного плиткою - 16 400.00 грн., що підтверджується копіями товарних чеків.

У задоволенні цієї позовної вимоги суд безпідставно, мотивувавши це тим, що вона отримала страхове відшкодування та уклала угоду з страховою компанією, з чим погодитися не можливо, оскільки сам обвинувачений під час його допиту визнав цю позовну вимогу в повному об`ємі. Крім того, ці виплати не були включені до страхового відшкодування, і про це зазначено у відповіді з страхової компанії.

Крім того, згідно ст.1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина народжена після його смерті.

Відповідно до довідки виданої Головним управлінням ПФУ в Кіровоградській області, її пенсія за період з 01.11.2020 р по 01.11.2021р. складала 25 086.81 грн. Дохід же її чоловіка був значно вищим, про що свідчить довідка про доходи видана ПТУ № 5 в м. Світловодськ де її чоловік працював на посаді сторожа. Так згідно розрахунку за період з 01.12.2020р. по 01.11.2021р. його нарахована заробітна плата склала 80 598,27 грн.

Відповідно до ч.1 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності, а в разі смерті особи, яка виконала функцію донора анатомічних матеріалів людини, пенсіонера або осіб, зазначених у частині другій статті 32 цього Закону, у разі смерті (загибелі) особи внаслідок поранення, каліцтва, контузії чи інших ушкоджень здоров`я, одержаних під час участі у масових акціях громадського протесту в Україні з 21 листопада 2013 року по 21 лютого 2014 року за євроінтеграцію та проти режиму ОСОБА_16 (Революції Гідності), та непрацездатним членам сім`ї особи, якій відповідно до Закону України "Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин" надано правовий статус особи, зниклої безвісти за особливих обставин, - незалежно від тривалості страхового стажу. При цьому дітям пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається незалежно від того, чи були вони на утриманні годувальника. Батьки і чоловік (дружина) померлого, які не були на його утриманні, мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника, якщо втратили джерело засобів до існування.

Відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» в зв`язку з втратою годувальника її пенсія була перерахована, та складає 50% від пенсії померлого чоловіка.

Так, згідно довідки про доходи виданої Головним управлінням ПФУ в Кіровоградській обл., сума її пенсії за січень 2022 р. склала - 2200 грн., що підтверджується копією довідки про доходи. Таким чином, розмір його пенсії складав 4400 гривень.

З вище викладеного вбачається, що середньомісячний розмір доходів її чоловіка складав 6716,52 грн. (за місцем роботи) + 4400 грн. (розмір пенсії) = 11116,52 грн.

Таким чином, їй повинна відшкодовуватися шкода в розмірі 5558,26 грн. щомісячно і довічно.

Чому саме суд дійшов до висновку, про необхідність відмови у цій позовній вимозі стає взагалі не відомо, так як суд першої інстанції не обґрунтував відмову у задоволенні цієї позовної вимоги. При цьому, зауважує, що питання про здійснення цих виплат є довічним, а тому страхове відшкодування не має жодного значення і має враховуватися лише факт протиправного позбавлення життя, що встановлено вироком суду, а також факт перебування на утримані, що підтверджується відповідними довідками, так як він отримував значно більше доходів ніж вона.

Саме тому потерпіла вважає, що ця позовна вимога підлягала задоволенню в повному об`ємі.

Захисник в апеляційній скарзі просить вирок суду першої інстанції змінити та призначити ОСОБА_10 покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі. На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_10 від відбування покарання з випробуванням строком на 1 рік.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що покарання, призначене ОСОБА_10 є надто суворим а таким, що не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Крім того захисник вважає, що судом призначено розмір відшкодування моральної шкоди, який є занадто великим та обтяжливим для обвинуваченого Серватинського. Так, під час ухвалення вироку, судом не взято до уваги фактичні обставини справи, які були встановлені, не враховано особу обвинуваченого ОСОБА_10 , його поведінку, наявність пом`якшуючих обставин, тощо.

Так, в ході судового розгляду обвинувачений ОСОБА_10 повністю визнав свою вину, щиро розкаявся, неодноразово намагався частково відшкодувати заподіяну шкоду.

ОСОБА_10 вперше вчинено необережний злочин, в якому він щиросердечно розкаявся, давав правдиві свідчення. Позитивно характеризується, з місця ДТП не зник, вживав заходи для відшкодування завданої потерпілій шкоди.

Сторона захисту вважає, що з огляду на встановлені обставини справи, під час призначення покарання ОСОБА_10 суд має врахувати наявні у справі пом`якшуючі обставини, а саме щире каяття обвинуваченого та активне сприяння розкриттю злочину. Крім того, наголошує на тому, що відповідно до матеріалів справи ОСОБА_10 є інвалідом III групи. Під час події швидкісний режим порушено не було, до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху він раніше не притягався.

При таких обставинах, захисник переконаний, що може бути призначено покарання, не пов`язане з позбавленням волі, якого буде достатньо для його виправлення, оскільки він усвідомлює суспільну небезпечність діяння та стає на шлях виправлення.

Щодо стягнення з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_11 528 000 грн. на відшкодування моральної шкоди зазначає, що цивільно-правова відповідальність обвинуваченого ОСОБА_17 була застрахована у страховій компанії ПАТ НАСК «Оранта». Ліміт застрахованої відповідальності становить 300 000 грн.

Після смерті потерпілого ОСОБА_14 . ПАТ НАСК «Оранта» було здійснено виплату страхового відшкодування за шкоду, заподіну винними діями ОСОБА_10 в сумі 221 000 грн., яка складалась із 149 000 грн. відшкодування матеріальної шкоди та 72 000 моральної шкоди. Отже, ПАТ HACK «Оранта» в рамках страхування цивільно-правове відповідальності ОСОБА_10 було погашено потерпілій в повному обсязі як моральну, так і матеріальну шкоду. Адже розмір вказаної виплати був погоджений із потерпілою ОСОБА_11 (Угода про припинення зобов`язань між ПАТ HACK «Оранта» та ОСОБА_11 від 24.05.2022 року).

Тому на переконання захисника, в даному випадку розмір відшкодування моральної шкоди, який стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_11 в сумі 600 000 грн. є надто завищеним та таким, що не відповідає фактичним встановленим обставинам справи.

Тому, справедливим та достатнім буде встановлення розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 72000 грн., які були виплачені потерпілій ОСОБА_11 страховою компанією ПАТ HACK «Оранта» в рамках страхування цивільної відповідальності ОСОБА_10 .

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який підтримав свою апеляційну скаргу та апеляційну скаргу потерпілої, водночас заперечив щодо задоволення апеляційної скарги захисника, потерпілу та її представника, які просили задовольнити апеляційну скаргу потерпілої та прокурора, також заперечували проти задоволення апеляційної скарги захисника, пояснення захисника та обвинуваченого, які підтримали вимоги апеляційної скарги захисника та заперечували проти задоволення апеляційних скарг прокурора та потерпілої, дослідивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг та розглянувши провадження в їх межах, колегія суддів доходить такого висновку.

За результатами перевірки матеріалів кримінального провадження колегією суддів встановлено, що суд першої інстанції, заслухавши показання обвинуваченого, потерпілої, свідків, дослідивши письмові докази у кримінальному провадженні, з дотриманням положень ст. 337 КПК України всебічно, повно, неупереджено й безпосередньо з`ясував всі обставини кримінального провадження, перевірив їх доказами, отриманими на підставі змагальності сторін та свободи у доведенні їх переконливості, які досліджені у судовому засіданні та оцінені з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності й взаємозв`язку, та дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за обставин, викладених у вироку, з наведенням у вироку доказів, на яких ґрунтується такий висновок суду.

Фактичні обставини кримінального правопорушення, вчиненого ОСОБА_10 , жодним з учасників кримінального провадження не оспорюється , як в апеляційних скаргах, так і під час апеляційного розгляду, як і не оспорюється кваліфікація дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

Що стосується апеляційних вимог прокурора та потерпілої щодо необхідності збільшення покарання обвинуваченому, а саме призначення йому покарання у виді позбавлення волі на строк вісім років, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими та безпідставними з огляду на таке.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Згідно з роз`ясненнями, наведеними у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» (із змінами), при призначенні покарання за відповідною частиною статті 286 КК України, суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції при вирішенні питання призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_10 дотримався вищевказаних вимог закону.

Так, призначаючи покарання ОСОБА_10 , суд врахував, що за ступенем тяжкості злочин відноситься до категорії тяжких, проте є необережним злочином, не працевлаштований, не одружений, утриманців не має, є інвалідом третьої групи, за місцем проживання характеризується посередньо, на обліку у кримінально виконавчій інспекції не перебуває, на обліку у лікаря психіатра та лікаря нарколога не значиться, перебуває на обліку військовозобов`язаних запасу. Позитивно характеризується, як парафіянин храму святого апостолів ОСОБА_18 і ОСОБА_19 та як учасник спортивного клубу «Альфа лідер».

Обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого суд першої інстанції визнав щире каяття у скоєному. Відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Крім того, судом першої інстанції враховано висновок досудової доповіді Олександрійського РВ № 2 філії Державної установи «Центр пробації» в Кіровоградській області від 26 травня 2022 року, згідно якої в результаті проведення оцінки ризику вчинення повторного кримінального правопорушення встановлено, що обвинувачений має середній рівень зазначеного ризику і його виправлення без позбавлення чи обмеження волі може становити небезпеку для суспільства( у т. ч. окремих осіб). Якщо суд дійде висновку про можливість призначення обвинуваченому покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, буде доцільно з метою виправлення та запобігання вчиненню повторних кримінальних правопорушень у майбутньому, застосувати заходи нагляду, соціально виховні заходи, які можуть вплинути на фактор ризику та знизити ризик повторного кримінального правопорушення.

Таким чином, суд першої інстанції врахувавши, що ОСОБА_10 грубо порушив правила дорожнього руху, прийнявши до уваги тяжкість вчиненого кримінального правопорушення та те, що протиправні дії обвинуваченого призвели до заподіяння людині смерті, з огляду на дані про особу винного, обставину, що пом`якшує покарання, позицію потерпілої, яка просила призначити покарання пов`язане з реальним позбавленням волі, дійшов обґрунтованого висновку, що обвинуваченому слід призначити покарання, яке буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів, - у виді позбавлення волі на строк п`ять років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки.

Отже, враховуючи принципи індивідуалізації, співмірності заходу примусу характеру вчинених дій та конкретні обставини справи, призначений вид та розмір покарання ОСОБА_10 відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів і не є на думку апеляційного суду явно несправедливим внаслідок м`якості.

З урахуванням сукупності наведених обставин, позитивних відомостей відносно обвинуваченого, який є інвалідом третьої групи, за місцем проживання характеризується посередньо, позитивні характеристики як парафіянина храму святого апостолів Петра і Павла та учасника спортивного клубу «Альфа лідер», на обліку у кримінально виконавчій інспекції не перебуває, не перебуває на обліку у лікаря психіатра та лікаря нарколога, підстав для збільшення основного реального покарання не вбачається, що вказує на необґрунтованість апеляційних вимог прокурора та потерпілої з даного приводу.

Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява №10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значним, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». А у справі «Ізмайлов проти Росії» (п.38 рішення від 16 жовтня 2008 року) суд встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити «особистий і надмірний тягар для особи.»

Також колегія суддів не може погодитися з апеляційними доводами прокурора та потерпілої про відсутність щирого каяття обвинуваченого.

Так, щире каяття особи у вчиненні нею кримінального правопорушення це є її суб`єктивне ставлення до вчиненого нею кримінального правопорушення, як суспільно небезпечного діяння та суспільно небезпечних наслідків, що настали від його вчинення, що має узгоджуватися із певними об`єктивними даними.

В той же час, обвинувачений вину у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення визнав, хоча і заперечував деякі обставини справи, в суді першої інстанції зазначив, що готовий нести відповідальність за вчинений злочин, намагався відшкодувати потерпілій матеріальну шкоду, що свідчить про його критичну оцінку своїх дій та готовність нести кримінальну відповідальність, тобто розкаяння у вчиненому.

Відсутність з боку обвинуваченого усних вибачень перед потерпілою, про що йдеться в апеляційній скарзі, на переконання колегії судді, не може бути підставою для призначення більш суворого покарання, а фактично визнання вини та намагання відшкодувати потерпілій завдану шкоду засвідчують наявність каяття з боку обвинуваченого.

Перевіряючи доводи захисника про необхідність застосування до обвинуваченого положень ст. 75 КК України, проти чого потерпіла та її представник заперечили, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав звільнення обвинуваченого від відбування покарання, і з таким висновком суду першої інстанції погоджується й колегія суддів.

Так, за змістом ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Як встановлено судом першої інстанції і не заперечувалось під час апеляційного розгляду жодним з учасників апеляційного розгляду, ОСОБА_10 вчинив необережний тяжкий злочин, внаслідок якого спричинено смерть людині. Обставини справи свідчать про те, що ОСОБА_13 , грубо порушуючи вимоги п.п. 1.5, 2.3 "б" і "д" Правил дорожнього руху України під час руху в складних погодних та дорожніх умовах, які обумовлювалися темною порою доби, мокрим покриттям проїзної частини, був неуважним, будучи достатньо проінформованим про наявність по напрямку свого руху нерегульованого пішохідного переходу, не впевнився у відсутності пішоходів на пішохідному переході, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, продовжив рух, та під час проїзду пішохідного переходу, не надавши при цьому переваги в русі пішоходу, допустив наїзд на останнього, чим грубо порушив вимоги п. 18.1 ПДР України

Тобто свідомо, порушуючи положення Правил дорожнього руху України, всупереч вище наведених вимог ПДР України, створив небезпеку учаснику дорожнього руху, що призвело до дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої загинула особа.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_10 покарання в мінімальних межах, установлених в санкції ч.2 ст. 286 КК України, врахувавши всі обставини справи, у тому числі, й обставину, яка пом`якшує покарання обвинуваченого, а також усі дані, які характеризують особу обвинуваченого та які містяться у матеріалах справи, дійшов обґрунтованого висновку, що зазначені відомості істотно не знижують ступінь тяжкості вчиненого, а отже не можуть бути підставою для звільнення обвинуваченого від реального відбування покарання.

У рішенні по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» («OHalloran and Francis v. the United Kingdom») від 29 червня 2007 року, Європейський суд з прав людини у складі його Великої палати постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

За встановлених обставин колегія суддів доходить висновку, що судом першої інстанції обвинуваченому призначено покарання, яке не є занадто суворим або несправедливим для обвинуваченого, та в повній мірі відповідає вимогам ст. 65 КК України, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги захисника в цій частині є необґрунтованими та не підлягають до задоволення.

Разом з цим, колегія суддів знаходить слушними апеляційні доводи потерпілої та захисника щодо незаконності вироку в частині вирішення цивільного позову.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Частиною 2 статті 94 КПК України визначено, що жоден доказ не має наперед встановленої сили. При постановленні вироку суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин кримінального провадження в їх сукупності, керуючись законом, повинен оцінити кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення та для вирішення питань, зазначених у ст. 374 КПК України.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції вирішуючи цівільний позов потерпілої ОСОБА_20 не дотримався вказаних вимог закону.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження потерпіла ОСОБА_11 звернулася з цивільним позовом до ОСОБА_10 у якому просила стягнути з нього на її користь 1 000 000 грн. 00 коп. в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої смертю її чоловіка, також 61 523 грн. 01 коп. на відшкодування матеріальної шкоди, а також стягувати довічно в рахунок відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого ОСОБА_14 5 558 грн. 26 коп. щомісячно.

Ухвалюючи вирок у даному кримінальному провадженні, суд першої інстанції вказаний цивільний позов задовольнив частково. Стягнуто з ОСОБА_10 на користь потерпілої 528 000 грн. 00 коп. в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої смертю потерпілого. В задоволенні решти заявлених позовних вимог відмовлено.

Відповідно до вимог ст.129 КПК України постановляючи обвинувальний вирок, суд, залежно від доведеності підстав і розміру цивільного позову, задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

В силу ст. 374 КПК України суд має навести у вироку мотиви прийнятого рішення про задоволення чи відхилення цивільного позову або про покладення на обвинуваченого обов`язку відшкодувати шкоду, зазначивши, якою дією чи бездіяльністю її заподіяно, якими доказами це підтверджується, а також навести відповідні розрахунки сум, що підлягають стягненню, вказати матеріальний закон, на підставі якого вирішено цивільний позов.

Так, приймаючи рішення про стягнення моральної шкоди на користь потерпілої, суд першої інстанції зазначив мотиви прийнятого рішення, проте, всупереч наведених вище вимог, суд першої інстанції у своєму вироку не вказав жодних мотивів прийнятого рішення про відмову в задоволенні інших вимог цивільного позову.

Зокрема, розглядаючи цивільний позов потерпілої суд не вказав, з яких міркувань він виходив, відмовляючи у задоволенні цивільного позову в частині стягувати довічно в рахунок відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого ОСОБА_14 5 558 грн. 26 коп. щомісячно, та якими доказами це підтверджується.

При цьому, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості досліджувати нові докази, які не були предметом дослідження судом першої інстанції та по яким не були зроблені правові обґрунтування та висновки.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що допущені судом першої інстанції порушення в частині вирішення цивільного позову в частині вимог про стягнення довічно в рахунок відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого щомісячно - є істотним порушенням КПК України, яке перешкодило ухвалити законне та обґрунтоване рішення в цій частині. Тому вирок Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 28 лютого 2023 року щодо ОСОБА_10 в частині вирішення цивільного позову потерпілогої підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства. В решті вказаний вирок суду, як законний та обґрунтований, підлягає залишенню без зміни.

Керуючись ч.2 ст. 376, 404, 405, 407, 409, 412, 415, 418, 419 КПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_9 та потерпілої ОСОБА_11 задовольнити частково.

Вирок Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 28 лютого 2023 року стосовно ОСОБА_10 в частині вирішення цивільного позову скасувати та призначити новий розгляд у тому ж суді в іншому складі для розгляду в порядку цивільного судочинства.

В решті вирок суду залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судом апеляційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3