№ 336/9135/21
провадження № 1кп/336/269/2023
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2023 року м.Запоріжжя

Шевченківський районний суд м.Запоріжжя у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілої ОСОБА_4 ,

представника потерпілої ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000459 від 05.05.2021 року по обвинуваченню:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Томаківки Томаківського району Дніпропетровської області, громадянина України, з вищою освітою, розлученого, який працює директором ТОВ «Ярус-груп», зареєстрований та фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не засуджений,

у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.122 Кримінального кодексу України, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_7 29.04.2021 р. приблизно о 21.30 год., знаходячись біля будинку № 13 по вул.Полякова та ЗОШ № 93, біля автомобіля марки Субару, д.н.з. НОМЕР_1 , діючи з прямим умислом, направленим на спричинення тілесних ушкоджень, на подґрунті раптово виниклого словесного конфлікту між ним та потерпілою ОСОБА_4 , увідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх протиправних дій, схопив потерпілу спочатку за кисть правої руки та почав заводити її назад і викручувати, після чого вчинив такі самі дії з лівою рукою, чим спричинив закриті переломи вінцевих відростків обох ліктьових кісток, заподіявши таким чином тілесні ушкодження середньої тяжкості, що не були небезпечними для життя чи здоров`я.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 у вчинені інкримінованого йому злочину винним себе не визнав та пояснив, що 29 квітня 2021 р. йому зателефонувала ОСОБА_8 та попрохала відвезти її додому. На належному обвинуваченому автомбілі марки «Субару», він разом з ОСОБА_9 під`їхав до 93 школи, де зупинились. Коли неподалік зупинився автомобіль, ОСОБА_10 впізнала транспорний засіб її колишнього чоловіка - ОСОБА_11 . Через нетривалий проміжок часу до автомобіля, в якому знаходився обвинувачений, підійшла мати ОСОБА_12 - ОСОБА_4 , відчинила водійські двері та відразу почала лаятись. ОСОБА_7 намагався зачинити двері, а ОСОБА_4 в цей час вдарила його в обличчя. Коли ОСОБА_7 вийшов з автомобіля, ОСОБА_4 кинулась на нього з кулаками. Щоб захиститись від дій потерпілої, ОСОБА_7 завів їй одну руку за спину. В цей час до них підбіг ОСОБА_13 , який вдарив обвинуваченого. Відпустивши ОСОБА_4 , ОСОБА_7 почав штовханину з ОСОБА_14 . Помітивши, що ОСОБА_9 зчепились з матір`ю, він та ОСОБА_15 відтягли їх. Обвинувачений посадив ОСОБА_12 до автомобіля та відвіз додому. Через деякий час ОСОБА_7 зателефонувала ОСОБА_9 та повідомила, що ОСОБА_4 та ОСОБА_15 її побили. На наступний день обвинувачений відвіз ОСОБА_10 до лікарні, де вона пройшла огляд та подала заяву до поліції про вчинення відносно неї кримінального правопорушення.

Вину у вчиненні злочину, як і заявлений цивільний позов, не визнає, оскільки не мав умислу на спричинення тілесних ушкоджень потерпілій, будь яких дій, які могли б спричинити тілесні ушкодження, виявлені у потерпілої, не вчиняв. Припускає, що потерпіла, з якою у нього склалися неприязні відносини, подала заяву до правоохоронних органів майже череж неділю з метою шантажу, вже після того, як дізналась, що її донька ОСОБА_12 подала заяву про притягнення ОСОБА_16 до кримінальної відповідальності.

Вивчивши обставини кримінального провадження та оцінивши кожен наданий доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів-з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд прийшов до висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні вказаного вище злочину, виходячи з наступного.

05.05.2021 р. до ЄРДР за № 0000459 на підставі заяви ОСОБА_4 про те, що 29.04.2021 р. приблизно о 21-30 за адресою: АДРЕСА_2 , невстановлена особа нанесла тілесні ушкодження, були внесені відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України (а.с.85).

Постановою дізнавача СД відділу поліції № 3 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_17 від 02.08.2021 р. (а.с.101), кваліфікацію кримінального правопорушення у кримінальному провадженні № 0000459 від 05.05.2021 р. змінено з ч.1 ст.125 КК України на ч.1 ст.122 КК України.

Відповідно до протоколу прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 05.05.2021 р. (а.с.86), ОСОБА_4 просила притягти до кримінальної відповідальності ОСОБА_7 , який 29.04.2021 р. біля 93 гімназії по вул.Полякова, 9 наніс їй тілесні ушкодження.

05.05.2021 р. ОСОБА_4 подала заяву про залучення у якості потерпілої у кримінальному провадженні, так як в результаті дій ОСОБА_7 їй спричинено шкоду (а.с.87).

Потерпіла ОСОБА_4 в судовому засіданні надала свідчення про те, що ОСОБА_9 є її донькою, а ОСОБА_13 - колишній зять. ОСОБА_18 до події, яка трапилась 29 квітня 2021 р., бачила приблизно 5 раз. Ввечері 2021 р., під час телефонної розмови з донькою, потерпіла зробила висновок, що та перебуває у стані алкогольного сп`яніння, на підґрунті чого між ними стався словесний конфлікт. ОСОБА_4 зателефонувала ОСОБА_19 та попрохала допомогти знайти доньку. Поблизу 93 школи ОСОБА_16 впізнав у припаркованому автомобілі, автомобіль ОСОБА_7 . ОСОБА_4 , вважаючи, що донька знаходиться в транспортному засобі, підійшла до автомобіля, відчинила водійські двері та помітивши ОСОБА_10 , сказала, щоб обвинувачений залишив її у спокої. ОСОБА_7 вийшов з транспортного засобу та почав викручувати їй руки. Після події на руках були синці, але до медичного закладу потерпіла відразу не звернулась. Через декілька днів, коли біль посилився, ОСОБА_4 звернулась спочатку до терапевта, а потім і до травматолога, який встановив діагноз та, дізнавшись за яких обставин потерпіла отримала пошкоження, порекомендував звернутись до правоохоронних органів.

В процесі розгляду кримінального провадження потерпілою заявлено цивільний позов, в якому ОСОБА_4 просила стягнути на її користь суму матеріальної та моральної шкоди, вказавши, що в результаті дій обвинуваченого вона понесла матеріальні витрати, пережила фізичний біль та емоціний стрес.

Під час проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_4 , хід проведення якого було зафіксовано у протоколі від 22.10.2021 р. та на відеозапису, що був відтворений під час судового розгляду (а.с.102-105, 106), потерпіла вказала на місце, де відбулася подія та пояснила, що відстань між автомобілями була приблизно 7-10 метрів. Вона підійшла до водійських дверей, відчинила їх. Почала розмовляти з донькою та, випадково, зачепила рукою обличчя ОСОБА_7 . Після чого обвинувачений вийшов з автомобіля, схопив потерпілу за кисть правої руки та почав заводити руку за спину, підіймаючи її вгору, від больових відчуттів потерпіла впала навколішки. На допомогу ОСОБА_4 підбіг ОСОБА_16 , який відігнав обвинуваченого. В цей час з автомобіля вийшла ОСОБА_9 , яка почала чіплятись до колишнього чоловіка. Між ОСОБА_4 та ОСОБА_20 сталася бійка. В той час, коли ОСОБА_16 відтягував від потерпілої доньку, до ОСОБА_4 підійшов ОСОБА_7 , схопив її за іншу руку, завів руку за спину та викрутив її. До обвинуваченого знову підбіг ОСОБА_15 та відштовхнув від неї ОСОБА_7 . Потім ОСОБА_4 разом з ОСОБА_16 , а ОСОБА_7 разом з ОСОБА_20 на автомобілях покинули місце пригоди.

Відповідно до п.п.2,3 розділу ІІ реєстру матеріалів досудового розслідування (а.с.7), в ході досудового розслідування дізнавачем ОСОБА_17 05.05.2021 р. було винесено дві постанови від 05.05.2021 р. про призначення судово-медичної експертизи потерпілої ОСОБА_4 (а.с.135, 136-137)

Згідно висновку експерта № 765п від 11.06.2021 р. (а.с.88-89), закриті переломи вінцевих відростків обох ліктьових кісток; синець в ділянці правого передпліччя у ОСОБА_4 у сукупності кваліфікуються як тілесні ушкодження середньої тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я строком понад 3 тижні (21 день). Тілесні ушкодження утворились від дії тупого предмета (предметів). Давність утворення ушкоджень не суперечить терміну, зазначеного в обставинах справи, наданій медичній документації. Згідно обставин справи: «Із постанови «29.04.2021 приблизно о 21.30, невстановлена особа, перебуваючи біля будинку 9 по вул.Полякова в м.Запоріжжі, спричинила ОСОБА_4 тілесні ушкодження. Зі слів освідуваного - «29.04.2021 приблизно о 22.00, біля гімназії № 93 по вул.Полякова, відомий чоловік хватав за руки, викручував їх. Не падала. 05.05.2021 звернулась за медичною допомогою до 2 МКЛ, де знаходиться на лікуванні. Скарги на біль в обох ліктьових суглобах». За даними з наданої кур`єром 20.05.2021 р. медичної карти амбулаторного хворого з КНП «МЛ № 8» ЗМР на ім`я ОСОБА_4 : «записи 06.05.2021, огляд травматолога: травма 29.04.2021 22.00 знайомий викрутив обидва ліктя…. Діагноз травматолога: З/перелом вінцевого відростка лівої ліктьової кістки б/с….».

Згідно висновку експертної комісії № 766/к від 11.06.2021 р. (а.с.91-93), при огляді у ОСОБА_4 виявлені наступні тілесні ушкодження: закриті переломи вінцевих відростків обох ліктьових кісток; синець в ділянці правого передпліччя. Дані тілесні ушкодження утворились за механізмом тупої травми, тобто від дії тупого предмета (предметів). Враховуючи локалізацію, кількість, взаєморозташування наявних ушкоджень у ОСОБА_4 комісія вважає, що вони утворились не менш, ніж від двох травматичих впливів.

Амбулаторна карта ОСОБА_4 , яка була предметом експертних досліджень, була надана КНП «Міська лікарня № 8» на запит дізнавача відділу поліції № 3 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області (а.с.98,99, 100).

ОСОБА_16 під час допиту в суді надав свідчення, що ОСОБА_20 та ОСОБА_4 є відповідно його колишніми дружиною та тещею. ОСОБА_21 свідок знає, як чоловіка з яким у ОСОБА_20 були стосунки. 29.04.2021 р. свідкові зателефонувала ОСОБА_4 та повідомила, що доньки нема вдома і вона перебуває у стані сильного алкогольного сп`яніння. ОСОБА_16 пообіціяв під`їхати. Разом з потерпілою, свідок на належному йому автомобілі поїхали до зупинки «93 школа», де помітили транспортний засіб ОСОБА_7 . Зупинились приблизно за 4 метри від авто, в якому знаходились обвинувачений та ОСОБА_9 . ОСОБА_4 підійшла до автомобіля ОСОБА_7 , а через деякий час свідок побачив, як обвинувачений калічить потерпілу. Коли свідок підбіг до ОСОБА_7 , той викручував праву руку ОСОБА_4 , від чого та впала на коліна. Свідок схопив ОСОБА_7 за одяг та відштовхнув від ОСОБА_4 . В цей час з автомобіля вибігла ОСОБА_20 і між нею та ОСОБА_4 сталася бійка. Коли свідок став відтягати ОСОБА_10 від матері, ОСОБА_7 в цей час заламав іншу - ліву руку, потерпілій. ОСОБА_16 знову відтягнув потерпілу від обвинуваченого. Після чого всі покинули місце події.

Під час проведення слідчого експерименту 22.10.2021 р., вдіеозапис якого було відтворено під час судового розгляду (а.с.107-110, 111), свідок ОСОБА_16 надав свідчення аналогічні свідченням, наданим у суді.

Свідок ОСОБА_20 надала пояснення, що ОСОБА_4 доводиться їй матір`ю, ОСОБА_16 - колишній чоловік, а з ОСОБА_7 вони раніше зустрічались. 29.04.2021 р. свідок поверталась додому, зателефонувала ОСОБА_7 та попрохала підвезти. Коли зупинились поблизу 93 школи, несподівано відчинились двері автомобіля з боку водія і ОСОБА_4 в грубій формі стала висловлюватись про свідка, а ОСОБА_7 в цей час намагався зачинити двері. Обвинувачений вийшов з машини, а згодом вийшла і ОСОБА_20 . Між свідком та ОСОБА_4 відбулася бійка. Коли ОСОБА_16 та ОСОБА_7 їх розтягли, ОСОБА_7 стояв між ними, щоб запобігти продовженню сварки, будь-яких ударів чи інших ушкоджень у її присутності обвинувачений потерпілій не наносив. Обставини події пам`ятає не чітко, через пережитий стрес. В цей же вечір вдома між свідком, матір`ю та ОСОБА_16 відбулася потасовка, в результаті якої 30.04.2021 р. свідок звернулась до поліції з заявою про притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_16 . Припускає, що мати може обмовляти її чи обвинуваченого, намагаючись у такий спосіб допомогти ОСОБА_16 .

Стороною захисту було заявлено клопотання про визнання доказів, зібраних стороною обвинувачення, з огляду на відсутність постанови про доручення дізнавачу повноважень на виконання слідчих дій недопустимими.

В обґрунтування вказаної позиції захисник зазначила, що відповідно до відкритих, в порядку ст.290 КПК України, матеріалів кримінального провадження дорученням від 05 травня 2021 р. про здійснення досудового розслідування начальником сектору дізнання відділу поліції № 3 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_22 , дізнавачу сектору дізнання відділу поліції № 3 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_17 доручено здійснити досудове розслідування кримінального проступку у кримінальному провадженні № 0000459, внесеному до ЄРДР 05.05.2021 р. за ознаками ч.1 ст.125 КК України (а.с.132).

Інших документів, якими б дізнавача ОСОБА_17 уповноважували на здійснення досудового розслідування у даному кримінальному провадженні матеріали справи не містять.

Процесуальне рішення про визначення групи слідчих, які здійснюватимуть досудове розслідування, визначення старшого слідчої групи, який керуватиме діями інших слідчих, має, відповідно до положень ст.298 КПК України, глави 25 КПК та ст.110 КПК України, прийматися у формі, яка повинна відповідати визначеним кримінальним процесуальним законом вимогам до процесуального рішення у формі постанови.

При цьому таке процесуальне рішення необхідно долучати до матеріалів досудового розслідування для підтвердження наявності повноважень слідчих, які здійснюють досудове розслідування. Відсутність такого процесуального рішення в матеріалах кримінального провадження обумовлює недопустимість доказів, зібраних під час досудового розслідування, як таких, що зібрані особою, яка не мала на те законних повноважень.

Таким чином, проведення слідчих дій відбулося дізнавачем, відомості про повноваження якого не мітяться в матеріалах кримінального провадження, що в даному випадку тягне за собою визнання доказів недопустимими.

З огляду на наведене, захисник просила визнати недопустимими висновки судово-медичних експертиз, які призначені дізнавачем, що не мала повноважень на виконання слідчих дій.

При вирішенні даного клопотання суд виходив з наступного.

На підставі ч. 1 ст. 214 КПК України (в редакції від 28.04.2020) слідчий, який здійснюватиме досудове розслідування, визначається керівником органу досудового розслідування.

Після запровадження у кримінальному процесі інституту дізнання вказана норма була змінена та викладена у новій редакції, відповідно до якої слідчий, який здійснюватиме досудове розслідування, визначається керівником органу досудового розслідування, а дізнавач - керівником органу дізнання, а в разі відсутності підрозділу дізнання - керівником органу досудового розслідування.

Слідчим, відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 3 КПК України, є службова особа органу Національної поліції, органу безпеки, органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства, органу Державного бюро розслідувань, Головного підрозділу детективів, підрозділу детективів, відділу детективів, підрозділу внутрішнього контролю Національного антикорупційного бюро України, уповноважена в межах компетенції, передбаченої цим Кодексом, здійснювати досудове розслідування кримінальних правопорушень.

Слідчий уповноважений проводити слідчі (розшукові) дії та негласні слідчі (розшукові) дії у випадках, встановлених цим Кодексом (п. 2 ч. 2 ст. 40 КПК України).

Аналогічні вимоги чинним кримінальним процесуальним законодавством регламентовані і щодо дізнавача у кримінальному провадженні, а саме відповідно до п. 4-1 ч. 1 ст. 3 КПК України дізнавачем є службова особа підрозділу дізнання органу Національної поліції, органу безпеки, органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства, органу Державного бюро розслідувань, у випадках, установлених цим Кодексом, уповноважена особа іншого підрозділу зазначених органів, які уповноважені в межах компетенції, передбаченої цим Кодексом, здійснювати досудове розслідування кримінальних проступків.

Дізнавач уповноважений починати дізнання за наявності підстав, передбачених цим Кодексом (п. 1 ч. 2 ст. 40-1 КПК України).

Повноваженнями визначати слідчого, який здійснюватиме досудове розслідування наділений керівник органу досудового розслідування (п. 1 ч. 2 ст. 39 КПК України).

У свою чергу керівник органу дізнання уповноважений визначати дізнавача, який здійснюватиме дізнання (п. 1 ч. 2 ст. 39-1 КПК України).

Аналогічна норма регламентована також у ч. 1 ст. 298 КПК України, відповідно до якої керівник органу дізнання визначає дізнавача, який здійснюватиме досудове розслідування у формі дізнання.

Ст.39-1 КПК України не передбачає для керівника органу дізнання обов`язкової специфічної форми рішення при визначенні дізнавача, який здійсюватиме дізнання.

З реєстру матеріалів досудового розслідування по кримінальному провадженню № 0000459 від 05.05.2021 р. судом встановлено, що в п.2 розділу І реєстру матеріалів досудового розслідуванн (проведених в ході досудового розслідування процесуальних дій) відображено наявність доручення начальника СД відділу поліції № 3 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_23 на проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні дізнавачу ОСОБА_17 (а.с.3).

Сторона захисту також просила визнати недопустимими висновки судово-медичних експертиз, зважаючи на те, що вони базуються на медичній документації потерпілої, доступ до якої в порядку ст.290 КПК України, стороні захисту не відкривався.

У даному випадку суд вважає за необхідне зауважити, що суб`єктами збирання доказів зі сторони обвинувачення є слідчий, дізнавач, прокурор, а у випадках отримання доручення в порядку частини 2 статті 41 КПК, - оперативні підрозділи.

Частиною 2 статті 93 КПК визначені способи збирання доказів стороною обвинувачення, до яких належать проведення слідчих (розшукових) та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.

Разом з тим, згідно із частиною 4 статті 69 КПК, експерт не має права за власною ініціативою збирати матеріали для проведення експертизи.

З висновків судово-медичних експертиз № 765п від 11.06.2021 та № 766/к від 11.06.2021 р. вбачається, що експертами використовувалися дані медичної документації потерпілої, зокрема, амбулаторна картка КНП «МЛ № 8» ЗМР, яка була надана медичним закладом на запит дізнавача. Експертизи проводилися на підставі постанов дізнавача ВП № 3 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_17 від 05.05.2021 р., тобто за призначенням уповноваженої особи, та висновками експертів були надані відповіді на питання, які були поставлені дізнавачем при винесенні постанов.

Згідно з п.п.4.1,4.4 Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17.01.1995 №6, судово-медична експертиза з метою встановлення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень проводиться судово-медичним експертом шляхом медичного обстеження потерпілих, проведення цієї експертизи тільки за медичними документами (історії хвороби, індивідуальній карті амбулаторного хворого тощо) допускається у виняткових випадках і лише за наявності справжніх повноцінних документів, що містять вичерпні дані про характер ушкоджень, їх клінічний перебіг та інші необхідні відомості. При проведенні судово-медичної експертизи експертповинен використовувати оригінали медичних документів. У виняткових випадках дозволяється використання копій і виписок, за умови відображення в останніх вичерпних відомостей про ушкодження та їх клінічний перебіг. Ці документи мають бути засвідчені підписом лікаря і печаткою лікувального закладу.

Відповідно до вимог ч.1,3 ст.101 КПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень та зроблені за їх результатами висновки, обґрунтовані відповіді на запитання, поставлені особою, яка залучила експерта, або слідчим суддею чи судом, що доручив проведення експертизи. Висновок повинен ґрунтуватися на відомостях, які експерт сприймав безпосередньо або вони стали йому відомі під час дослідження матеріалів, що були надані для проведення дослідження. Експерт дає висновок від свого імені і несе за нього особисту відповідальність.

Згідно ч.7 цієї статті висновок експерта надається в письмовій формі, але кожна сторона має право звернутися до суду з клопотанням про виклик експерта для допиту під час судового розгляду для роз`яснення чи доповнення його висновку.

Аналізуючи дану ситуацію з точки зору дотримання процесуальної форми збирання доказів, суд вважає, що медична документація потерпілої була предметом дослідження експертів, і не є окремим письмовим документом, у розумінні положень ст.358 КПК України, який мав би бути відкритим стороні захисту у порядку ст.290 КПК України.

Перевіряючи правильність оцінки зазначених висновків експертиз з точки зору допустимості, суд виходить з того, що висновки експертів є самостійним джерелом доказів (частина 2 статті 84 КПК), залучення експертів для проведення експертиз відбувалися на підставі постанов дізнавача в порядку, передбаченому статтею 243 КПК; експерти є належними суб`єктами для проведення цього виду експертних досліджень і відповідають вимогам, що висуваються частинами 1, 2 статті 69 КПК та Законом України «Про судову експертизу»; експерти не здійснювали за власною ініціативою збирання матеріалів для проведення експертизи, а тому відсутні підстави ставити під сумнів достовірність отриманих висновків.

Враховуючи наведене, усі вище перераховані докази суд приймає до уваги при постановленні обвинувального вироку, так як вони зібрані з дотриманням вимог закону, не суперечать один одному, і є допустимими доказами, в контексті ст. 86 КПК України.

При оцінці доказів суд дійшов до висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, що відповідає стандартам доказування «поза розумним сумнівом», який знайшов своє втілення як в положеннях ч. 3 та ч. 4 ст.17 КПК України, так і в практиці Європейського суду з прав людини, зокрема, у рішенні у справі «Коробов проти України».

Такі висновки суду ґрунтуються на наступному.

Відповідно до ч. 1 ст. 84 КПК України доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим кодексом порядку, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є, зокрема, показання, документи та висновки експертів.

З досліджених судом письмових документів та показань потерпілої та свідків, встановлено, що, 29.04.2021 р. приблизно о 21.30 год. ОСОБА_7 перебував поблизу будинку № 13 по вул.Поялкова в м.Запоріжжі, де між ним та ОСОБА_4 за участю свідків стався конфлікт.

Вказані обставини не заперечував і обвинувачений.

Доводи сторони захисту, що тілесні ушкодження потерпіла могла отримати за інших обставин, оскільки з заявою про притягнення обвинуваченого до кримінальної відповідальності відразу не зверталась, спростовуються висновками судово-медичних експертиз, зміст яких наведено вище.

Таким чином, тяжкість тілесних ушкоджень, спричинених потерпілій, їх кількість та локалізація, а також час в який вони були отримані підтверджені висновками експертиз.

З урахуванням встановлених в судовому засіданні обставин, які перевірені доказами, суд прийшов до висновку про те, що винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення доведена в повному обсязі.

Дії ОСОБА_7 суд кваліфікує за ч.1 ст.122 КК України, як умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 цього Кодексу, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я.

При призначенні обвинуваченому покарання, суд бере до уваги ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України є нетяжким злочином, та враховує відомості про особу обвинуваченого: має постійне місце проживання, зі слів працевлаштований, раніше не був засуджений.

Обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання обвинуваченого, суд не встановив.

З урахуванням всіх цих обставин у сукупності з відомостями про особу обвинуваченого, його ставлення до скоєного, думку потерпілої щодо міри покарання, суд прийшов до висновку, що з метою захисту інтересів суспільства, виправлення та запобігання вчиненню нових правопорушень, обвинуваченому необхідно призначити запропоноване прокурором покарання, передбачене санкцією статті, у виді обмеження волі. На підставі ст.75 КК України обвинуваченого від відбування покарання слід звільнити з випробуванням з іспитовим строком та покласти на нього обов`язки, передбачені ст.76 КК України.

При вирішенні цивільного позову, заявленого ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, суд виходить з наступного.

Право особи, якій кримінальним правопорушення або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової або моральної шкоди, пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого, визначено ст.128 КПК України.

Вимоги позову про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 1126,70 грн. ОСОБА_4 обґрунтувала тим, що в результаті отриманих тілесних ушкоджень понесла витрати на лікування переломів, про що надала фіскальні чеки (а.с.34).

Вимоги про відшкодування моральної шкоди потерпіла обґрунтувала з посиланням на те, що в результаті протиправних дій обвинуваченого вона пережила сильне душевне хвилювання під час самого побиття, фізичну біль від тілесних ушкоджень. Відповідач, застосував грубу фізичну силу в публічному місці відносно позивача, яка є жінкою пенсійного віку. Через побиття, фізичні можливості потерплої були обмежені, вона не могла підіймати важких речей, було складно підіймати руки догори, що змінило звичний уклад її життя. Спричинену моральну шкоду ОСОБА_4 оцінила у 50 000 грн.

Обвинувачений цивільний позов не визнав, оскільки виявлені у потерпілої тілесні ушкодження утворились не в результаті його умисних дій.

Заслухавши цивільного позивача та відповідача, оцінивши у сукупності всі надані на обґрунтування цивільного позову докази, суд задовольняє вимоги ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної шкоди в повному обсязі, як такі, що доведені належними та допустимими доказами. Надані медичні документи, фіскальні чеки підтверджують реальні збитки, понесені потерпілою на лікування на суму 1126,70 грн.

Вимоги потерпілої про відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню, з цивільного відповідача на користь цивільного позивача суд стягує 40 000 грн.

Відповідно до ст.22,23,1167,1168 ЦК України, особа має право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої їй внаслідок порушення її прав, зокрема, витрат, які особа зробила або повинна зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), а також втрат через перенесені душевні страждання у зв`язку з протиправною поведінкою відносно членів його сім`ї або близьких родичів.

Крім цього, у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» вказано, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

У пункті 9 вищевказаної постанови роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Суд виходить з природно-правового уявлення про право людини на відшкодування моральної шкоди. Це виявляється, головним чином, у посиланні на міркування справедливості як головного мотиву присудження відповідної компенсації , а крім того - у самій формі констатації факту заподіяння немайнових втрат та особливостей їх індивідуального вияву, оскільки судове рішення постає як практичне втілення принципу розумності, результат об`єктивної, всебічно зваженої оцінки обставин справи у їх сукупності.

Усвідомлення взаємозв`язку відшкодування моральної шкоди з правом на доступ до ефективного засобу юридичного захисту вочевидь має спиратися на загальне переконання у спроможності юрисдикційного органу сформувати обґрунтоване уявлення щодо наявності та специфіки втілення моральної шкоди, що зазвичай виникає за подібних життєвих обставин.

У цьому контексті суд враховує визнання Європейським Судом з Прав Людини(далі ЄСПЛ) існування спростовної презумпції завдання моральної шкоди у разі порушення окремих прав і свобод людини.

Зокрема, в рішенні ЄСПЛ від 28.05.1985 р. у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі», зазначається, що, «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які…зіткнулися з проблемами...можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин.

Вирішуючи питання, що пов`язані з розміром відшкодування моральної шкоди, яка відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб, суд керується принципами умовної рівності втраченого блага і того, яке може бути надбане за конкретну суму грошей; поміркованості - відповідності вимогам здорового глузду і розважливості; розумності - об`єктивного відображення дійсності, розсудливого, врівноваженого мислення; справедливості - неупередженого ставлення до всіх учасників спору. Принципи розумності і справедливості виявляються в тому, що більш глибоким моральним стражданням відповідає більший розмір відшкодування.

З урахуванням викладених вище фактичних обставин справи суд встановив, що в результаті протиправних дій обвинуваченого потерпілій дійсно була завдана моральна шкода, оскільки вона перенесла душевні страждання, відчула вимушені зміни у звичному житті.

Виходячи з принципів розумності та справедливості, суд дійшов до висновку про те, що необхідним і достатнім та поновлення прав потерпілої є відшкодування заподіяної моральної шкоди у сумі 40 000 грн.

Потерпілою також заявлено вимогу про відшкодування витрат на правову допомогу адвоката, як її представника, в сумі 2000 грн. (станом на 20.12.2021 р.)

Відповідно до ч.2 ст.120 КПК України витрати, пов`язані з оплатою допомоги представника потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача та юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які надають правову допомогу за договором, несе відповідно потерпілий, цивільний позивач, цивільний відповідач, юридична особа, щодо якої здійснюється провадження.

Відповідно до ч.1 ст.124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

Оскільки витрати потерпілої на правову допомогу адвоката підтверджуються документально (а.с.36-38), суд вважає, що ці витрати підлягають відшкодуванню обвинуваченим в повному обсязі.

Судові витрати на проведення експертиз в провадженні відсутні.

Запобіжний захід обвинуваченому не обирався.

Долю долучених до справи речових доказів необхідно вирішити відповідно до ст.100 КПК України.

Керуючись ст.ст.368, 374, 392 КПК України, суд -

У Х В А Л И В:

ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України та призначити покарання у виді 2 (двох) років обмеження волі.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання у виді обмеження волі з іспитовим строком на 1 (один) рік, якщо він в період всього іспитового строку не скоїть нового злочину та виконає покладені на нього судом обов`язки.

Відповідно до ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_7 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи та навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_7 про стягнення матеріальної та моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_7 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП не відомий) на користь ОСОБА_4 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) матеріальну шкоду, завдану злочином в сумі 1126,70 грн.

Стягнути з ОСОБА_7 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП не відомий) на користь ОСОБА_4 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) моральну шкоду, завдану злочином в сумі 40 000,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_7 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП не відомий) на користь ОСОБА_4 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати на правничу допомогу в сумі 2 000,00 грн.

Вирок може бути оскаржений до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів після його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники кримінального провадження мають право отримати копію вироку негайно після його проголошення, особам, які не були присутні при проголошенні вироку, його копія не пізніше наступного дня буде направлена поштою.

Головуючий суддя ОСОБА_1