Провадження №11-кп/824/181/2022 Доповідач у суді 2-ї інстанції - ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 листопада 2022 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду

кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

суддів: ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

представника потерпілого ОСОБА_9 ,

потерпілої ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги представника потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 - адвоката ОСОБА_9 на вирок Деснянського районного суду міста Києва від 15 липня 2021 року, яким:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кривий Ріг Дніпропетровської області, українця, громадянина України, військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «підполковник», учасника АТО (ООС), маючого статус УБД, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,-

В С Т А Н О В И Л А :

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_7 15.01.2020 приблизно о 07 години 52 хвилин, керуючи технічно-справним автомобілем марки «Mitsubishi Pajero 2.5 TD», д.н.з. НОМЕР_2 , рухаючись по вул. Братиславській в м. Києві у крайній лівій смузі зі сторони вулиці Крайньої у напрямку вулиці Шолом-Алейхема, в порушення вимог п.п. 1.3, 1.5, 2.3 (б), 10.1, 11.4, 12.4, п. 1.3 додатку № 2 Правил дорожнього руху України, будучи обізнаним, що на даній ділянці дороги максимально дозволена швидкість складає 50 км/год., не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою та її зміною, наражаючи своїми діями на небезпеку інших учасників руху, достовірно знаючи, що виїзд на призначений для зустрічного руху бік дороги на даній ділянці проїзної частини заборонений, створюючи загрозу життю та здоров`ю громадян, поблизу електроопори № 27 змінив напрямок руху вліво, перетнув подвійну суцільну лінію горизонтальної дорожньої розмітки, виїхав в крайню ліву смугу зустрічного руху, де скоїв зіткнення з автомобілем марки «Ford Sierra», д.н.з. НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_12 .

У результаті дорожньо-транспортної пригоди водій ОСОБА_12 отримав тілесні ушкодження: множинні забійні рани та садна в області обличчя, садна на нижніх кінцівках, крововилив під м`яку оболонку головного мозку, перелом нижньої щелепи, розрив зв`язок між черепом та шийним відділом хребта, множинні двобічні переломи ребер з ушкодженням пристінкової плеври, з крововиливом в тканину легень, середостіння та грудну порожнину, розриви селезінки з крововиливом у черевну порожнину, переломи кісток тазу зліва, перелом лівого ліктьового суглобу, перелом лівої плечової кістки та кісток лівого передпліччя, переломи правої стегнової кістки, перелом правого наколінника, гемартроз колінного та гомілково-ступеневого суглобів праворуч. Отримання водієм ОСОБА_12 множинних переломів кісток, ушкодження стовбурових відділів головного мозку, органів грудної і черевної порожнини, призвело до смерті останнього на місці дорожньо-транспортної пригоди.

Порушення водієм ОСОБА_7 вимог п.п. 1.3, 1.5, 2.3 (б), 10.1, 11.4, 12.4, п. 1.3 додатку № 2 Правил дорожнього руху України знаходиться у прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням смерті потерпілого ОСОБА_12 .

ОСОБА_7 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, а саме у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

Вироком Деснянського районного суду міста Києва від 15 липня 2021 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік.

На підставі ст. 75 КК України, звільнено ОСОБА_7 , від відбування основного покарання у виді позбавлення волі, якщо він протягом 3 років іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки, передбачені п.п.1,2 ч.1 ст. 76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави витрати на залучення експертів у кримінальному провадженні в розмірі 12 994,73 грн.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_13 моральну шкоду, заподіяну внаслідок вчинення кримінального правопорушення, в розмірі 138 830 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 матеріальну шкоду, завдану внаслідок вчинення кримінального правопорушення, в розмірі 8 378,00 грн., а також моральну шкоду у розмірі 150 000,00 грн., всього - 158 378,00 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_11 матеріальну шкоду, завдану внаслідок вчинення кримінального правопорушення, в розмірі 2 792,00 грн., а також моральну шкоду у розмірі 150 000,00 грн., всього - 152 792,00 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання речових доказів.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції представник потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 - адвокат ОСОБА_9 подала апеляційну скаргу, в якій просить вирок Деснянського районного суду міста Києва від 15 липня 2021 рокув частині призначеного покарання скасувати у зв`язку із неправильним застосуванням закону України прокримінальну відповідальність через застосування закону, який не підлягає застосуванню та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк на 3 роки. Цивільний позов в частині стягнення моральної шкоди задовольнити в повному обсязі та стягнути на користь ОСОБА_11 моральну шкоду 500 000 грн., на користь ОСОБА_10 матеріальну шкоду 500 000 грн.

В обґрунтування апеляційної скарги представник потерпілих зазначає, що з вироком не погоджується частково, а саме в частині призначення основного покарання із застосуванням положень статті 75 КК України та визначення судом розміру стягнення відшкодування моральної шкоди на користь дружини ОСОБА_10 та його матері ОСОБА_11 по 150 000 грн.

Вважає, призначене судом покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінальне правопорушення та особі обвинуваченого, його поведінці у ході досудового та судового слідства, а призначене відшкодування моральної шкоди не відповідає принципу розумності, справедливості та суперечить положенням статті 127 КПК України та статей 1167-1187 ЦК України.

Зазначає, що суд не повною мірою врахував конкретні обставини кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого та наявність обставин, що пом`якшують покарання, що давало суду право призначити покарання із-застосуванням положень статті 75 КК.

Представник потерпілих стверджує, що зазначені судом обставини, які пом`якшують покарання та інші дані, що позитивно характеризують обвинуваченого, не зменшують суспільної небезпеки вчиненого ним злочину та не зможуть зменшити тяжких наслідків кримінального правопорушення, внаслідок якого настали тяжкі та незворотні наслідки у вигляді смерті потерпілого ОСОБА_12 .

Крім того, обвинувачений маючи матеріальну можливість почати відшкодовувати незначну шкоду, раніше ніж під час судового розгляду, цього не робив, ні вибачень, ні пропозицій оплатити хоча б витрати на поховання від обвинуваченогонадходило. Більше того, подана його адвокатом ОСОБА_14 заява про визнання доказів недопустимими та підтримана ним у судовому засіданні, суперечить висновку суду про «щире каяття».

Звертає увагу, що обвинувачений проявив злочинну недбалість, будучи обізнаним, що на даній ділянці дороги максимально дозволена швидкість складає 50 км/год., їхав 64,8 км/год. У сукупності, дані обставини свідчать про безвідповідальне ставлення обвинуваченого не тільки до себе, але й до інших учасників дорожньої руху.

Крім цього, обвинувачений ОСОБА_7 своїми необережними діями, нехтуванням правилами дорожнього руху, внаслідок недбалості, вчинив дорожньо-транспортну пригоду, за якої загинув потерпілий.Відсутність визнання провини, зневажливе ставлення до близьких загиблого, нехтування очевидними фактами «з морально-етичних міркувань» визиває у дружини та матері загиблого почуття пригніченості, поганий психо-емоційний стан.

Зазначає, що починаючи з січня 2020 року після втрати близької людини ОСОБА_10 неодноразово зверталася до лікаря у зв`язку з поганим самопочуттям. Дружині загиблого внаслідок ДТІІ було заподіяно моральну шкоду, яка полягає у втраті чоловіка, що непоправно позначилось на її душевному стані, на здоров`ї, повсякденному житті. Втрата близької людини, викликає постійну стурбованість, негативні нав`язливі думки. Із врахуванням ступеню винуватості обвинуваченого та його грубої необережності, глибини і тривалості моральних страждань, їх характеру та обсягу, погіршення стану здоров`я потерпілої ОСОБА_10 , тяжкості вимушених змін у її подальшому житті, моральну шкоду оцінює в розмірі 500 000 грн, який вбачається адекватним.

Також зазначає, що за життя загиблий ОСОБА_12 був єдиною опорою матері ОСОБА_11 , матеріально допомагав та утримував її, оскільки вона отримує маленьку пенсію за віком та потребує регулярних медичних обстежень. ОСОБА_11 має проблеми із зором, та стан її здоров`я внаслідок стресу та сліз у зв`язку із загибеллю сина значно погіршився. Потерпілій ОСОБА_11 було заподіяно моральну шкоду, яка полягає у втраті сина, що непоправно позначилось на її душевному стані, на здоров`ї, повсякденному житті, у неї порушився сон, погіршився зір, що позбавляє можливості самостійно себе обслуговувати, виникла стійка втома, стурбованість, негативні нав`язливі думки. Із врахуванням ступеню винуватості обвинуваченого та його грубої необережності, глибини і тривалості моральних страждань, характеру та обсягу фізичних та моральних страждань потерпілої ОСОБА_11 , значного погіршення здоров`я, тяжкості вимушених змін у подальшому житті, моральну шкоду оцінює в розмірі 500 000 грн, який вбачається адекватним.

Зауважує, що визначений судом розмір відшкодування моральної шкоди ОСОБА_10 та ОСОБА_11 у розмірі 150 000 грн суперечить засадам розумності, справедливості та виваженості, а також не відповідає судовій практиці при вирішенні питань про стягнення шкоди.

Вважає, що при визначені розміру відшкодування моральної шкоди судом належним чином не враховано усіх факторів, зокрема, інтенсивності і тривалості психічних страждань матері та дружини загиблого, порушення психічних процесів та функцій, ступінь порушення життєвих зв`язків, планів і перспектив, можливих негативних аспектів у подальшому втрат немайнового характеру, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору, зокрема очевидна сліпота матері та стан здоров`я дружини загиблого.

В запереченнях на апеляційну скаргу захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 просить у задоволені апеляційної скарги представника потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 - адвоката ОСОБА_9 відмовити, а вирок суду залишити без змін.

Стверджує, що виправлення обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства, та якщо обвинувачений буде знаходитись у місцях позбавлення волі не зможе відшкодувати моральну шкоду потерпілим.

Звертає увагу суду на те, що обвинувачений є військовослужбовець, підполковник, учасник бойових дій - ветеран АТО і ООС, має нагороди: орден Б.Хмельницького 3 ступені, відомчу відзнаку - нагороджений вогнепальною зброєю, має непрацездатну мати, хвору на цукровий діабет, має єдиного сина.

Вважає, що зміна рішення суду першої інстанції та призначення покарання, пов`язаного з позбавленням волі, не буде відповідати меті покарання, визначеному кримінальним законодавством.

Зазначає, що твердження представника потерпілих про відсутність щирого каяття є неприпустимим, оскільки виконання своїх професійних обов`язків адвокатом ніяким чином не може стосуватись щирості каяття обвинуваченого.

Також зазначає, що посилання апелянтів, про запізнє відшкодування шкоди є безпідставним і таким, що не ґрунтується на вимогах кримінально процесуального закону, оскільки законодавство не конкретизує і не обмежує у часі добровільне відшкодування завданого збитку. Більше того, потерпілі самі не могли визначитись з частками збитків, які необхідно і кому саме компенсувати. Тому за сумами, зазначеними в першому позові, обвинувачений здійснив платежі на відшкодування витрат матеріального характеру, а також погодився з розміром морального відшкодування у 100 000 гривень на кожного потерпілого.

Крім того, обвинувачений не порушував свідомо правил дорожнього руху, не їхав на червоне світло, не збивав пішоходів на переході, тому виходячи з розумності визначення розміру моральної шкоди, керуючись сталою судовою практикою, вважає, що допустимий розмір моральної шкоди правильно визначений судом першої інстанції.

Окрім того, ні на досудовому слідстві, ні в судовому засіданні не доведений причинно-наслідковий зв`язок між рухом автомобіля під керуванням обвинуваченого зі швидкістю 60 км/годину та ДТП. Натомість швидкість руху автомобіля під керуванням потерпілого взагалі не встановлювалась, хоча навіть візуально вона була набагато вище ніж швидкість автомобіля під керуванням обвинуваченого.

Заслухавши доповідь судді,

Пояснення потерпілої ОСОБА_10 та її представника ОСОБА_9 , які підтримали апеляційну скаргу в повному обсязі та просили її задовольнити,

пояснення ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги,

думку прокурора, який підтримав апеляційну скаргу потерпілих,

перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Згідно ж із вимогами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Наведені вимоги судами першої та апеляційної інстанцій було дотримано в повному обсязі.

Відповідно до вимог ст.404 КПК України, апеляційний суд переглядає судові рішення суду першої інстанції у межах апеляційної скарги. У зв`язку з цим, апеляційний суд не наводить доводів на підтвердження тих висновків суду першої інстанції, які не оскаржено в апеляційній скарзі.

Вирок суду першої інстанції в частині доведеності вини ОСОБА_7 та кваліфікації її дій за вчинення інкримінованованого йому кримінального правопорушення, учасниками судового розгляду не оспорюється.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у скоєнні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам провадження і підтверджуються наявними доказами в їх сукупності, які досліджувались судом під час судового розгляду.

Згідно ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому враховуються ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до ст.50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Так, призначаючи обвинуваченому покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді п`яти років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік, суд першої інстанції врахував - наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину , а саме щире каяття та добровільне часткове відшкодування завданого збитку потерпіли. Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено. З даними висновками суду погоджується і колегія суддів. Також суд врахував ступінь тяжкості вчиненого обвинувачем кримінального правопорушення, суспільну небезпеку скоєного кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має вищу освіту, є учасником АТО (ООС), має статус УБД, за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, одружений. Згідно досудової доповіді інспектора Деснянського РВ філії ДУ «Центр пробації» у м. Києві та Київській області ОСОБА_15 , ОСОБА_7 проживає за адресою: АДРЕСА_2 разом з матір`ю та дружиною, скарг та нарікань від мешканців будинку чи сусідів не надходило, сусіди характеризують ОСОБА_7 як доброзичливого, спокійного та порядного чоловіка, алкогольні напої та наркотичні речовини не вживає, з особами, які притягувались до адміністративної чи кримінальної відповідальності зв`язок не підтримує, на обліках в Оболонському УПГУНП у м. Києві не перебуває. ОСОБА_7 військовослужбовець ЗСУ у званні підполковник, за час проходження служби зарекомендував себе професійно грамотним, дисциплінованим, користується діловим авторитетом серед колег, володіє високими організаторськими здібностями, приймав безпосередню участь у антитерористичній операції, операції об`єднаних сил по захисту незалежності та територіальної цілісності України у Донецькій та Луганській областях; має задовільне матеріальне становище, потреби у додаткових коштах не має, допомагає матеріально своїй матері. Зі слів ОСОБА_7 , дана ситуація була для нього стресовою та принесла багато моральних переживань, бачить своє майбутнє без порушення закону і в подальшому буде думати про наслідки, перед тим як приймати рішення. Крім того, суд враховує обставини, що пом`якшують покарання ОСОБА_7 , а саме щире каяття обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, а також добровільне часткове відшкодування завданого збитку, що виразилося у здійсненні дій по відшкодуванню потерпілим завданої шкоди, що підтверджується копіями відповідних платіжних доручень, які містяться у матеріалах кримінального провадження.

Колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_7 покаранням у виді позбавлення волі за своїм розміром відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі винного, внаслідок помірної суворості, є необхідним і достатнім для його виправлення, запобігання вчиненню нових злочинів, тобто для досягнення мети, передбаченої ст. 50 КК України

Суд першої інстанції, врахувавши тяжкість вчиненого злочину, дані про особу винного, визнав за можливе звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на три роки, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК України.

Колегія суддів визнає необґрунтованими доводи апеляційної скарги представника потерпілих ОСОБА_9 про те, що суд першої інстанції неправильно застосував до обвинуваченого ОСОБА_7 положення ст.75 КК України та звільнив його від відбування призначеного йому покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з встановлення іспитового строку тривалістю 3 роки.

Так, відповідно до положень ст.75 КК України якщо суд крім випадків за засудження за корупційний злочин при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Пунктом 2 абзацу у Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» передбачено, що відповідно до п.1 ч.1 ст.65 КК України суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, тощо.

Згідно ухваленого судом першої інстанції вироку, ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні злочину, який відповідно до положень ч.4 ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких.

На думку колегії суддів, звільняючи обвинуваченого від відбування покарання з встановленням іспитового строку, суд першої інстанції навів у вироку належні мотиви прийнятого рішення, вказав в чому полягало його щире каяття .

Колегія суддів вважає, що наведені обставини, в тому числі і з урахуванням обставин, що пом`якшують покарання, можуть свідчити про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 без реального відбування покарання. Суд першої інстанції за передбачених законом підстав застосував положення ст.75 КК України та звільнив ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку, таке покарання забезпечить його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.

Суд звертає увагу, що розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

На думку колегії суддів, звільняючи обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням та з встановленням іспитового строку, суд першої інстанції навів у вироку належні та обґрунтовані мотиви прийнятого рішення, а тому викладені в апеляційній скарзі представника потерпілих доводи про неправильне застосування судом закону про кримінальну відповідальність є безпідставними.

За наведеного, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги представника потерпілих та призначення обвинуваченого ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі із реальним його відбуванням, оскільки апеляційна скарга представника потерпілих не містить належного обґрунтування та переконливих доводів щодо незаконності вироку суду першої інстанції.

Стосовно доводів представника потерпілого, наведених у апеляційній скарзі, про неправильне вирішення цивільного позову в частині відшкодування моральної шкоди, то колегія суддів вважає, що вони є необгрунтованими.

Відповідно до положень ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні правовідносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Також у ч. 1 ст. 368, частинах 3, 4 ст. 374 КПК України передбачено, що при ухваленні вироку суд повинен вирішити, чи підлягає задоволенню пред`явлений цивільний позов, і якщо так, то на чию користь, в якому розмірі та порядку, а в мотивувальній та резолютивній частинах вироку зазначаються підстави для задоволення цивільного позову або відмови у ньому, залишення його без розгляду, рішення про цивільний позов.

Цивільний позов розглядається у кримінальному провадженні за правилами, визначеними КПК України, і при цьому застосовуються норми ЦК України.

Згідно із положеннями п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів.

При цьому суд зобов`язаний усебічно, повно й об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати характер і розмір витрат, зумовлених злочином, установити причинний зв`язок між діянням і шкодою, що настала, й дати у вироку належну оцінку таким обставинам.

Цих вимог закону при розгляді даного провадження місцевим судом було дотримано.

Як убачається з мотивувальної частини рішення суду першої інстанції, з яким погоджується і колегія суддів, щодо визначення та обґрунтування розміру відшкодування моральної шкоди потерпілій ОСОБА_10 у сумі 150000 грн. та потерпілій ОСОБА_11 в сумі 150000 грн. було встановлено судом з достатнім урахуванням характеру вчиненого злочину, його наслідків, глибини та тривалості моральних та фізичних страждань потерпілих, пов`язаних з втратою близької людини - чоловіка та сина, а також з урахуванням ступеню вини особи, яка завдала моральної шкоди, крім того судом враховано, що обвинуваченим було відшкодовано потерпілим завдану матеріальну шкоду. Також виходячи при цьому з вимог розумності, виваженості та справедливості, суд врахував конкретні обставини провадження та докази досліджені і оцінені в судовому засіданні, діяв на власний розсуд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження.

Таким чином, рішення суду щодо стягнення моральної шкоди з обвинуваченого узгоджується з принципом розумності, виваженості та справедливості, відповідає характеру й обсягу моральних страждань потерпілих.

З таким рішенням погоджується і суд апеляційної інстанції, і підстави вважати його необґрунтованим відсутні.

Таким чином, кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду повно та всебічно розглянути справу в частині вирішення цивільного позову потерпілих не допущено.

Що стосується клопотання представника потерпілого про вжиття заходів забезпечення цивільного позову шляхом накладення арешту на належне ОСОБА_7 рухоме майно - автомобіль марки «Mitsubishi Pajero 2.5 TD», колегія суддів вважає його необгрунтовиним, крім того, питання щодо забезпечення позову може бути вирішено в порядку виконання вироку суду.

Що стосується клопотання командира війської частини НОМЕР_1 ОСОБА_16 про те, щоб при ухваленні судового рішення щодо ОСОБА_7 вирішити питання про не позбавлення його права керування транспортними засобами, то колегія вважає зазначити наступне. Так, відповідно до положень вимог ст.404 КПК України, апеляційний суд переглядає судові рішення суду першої інстанції у межах апеляційної скарги. Як обвинуваченим ОСОБА_7 так і його захисником вирок Деснянського районного суду міста Києва від 15.07.2021 року щодоОСОБА_17 оскаржений не був. За даних обставин, колегія суддів не знаходить правових підстав втручатися у вироку суду на підставі поданого клопотання.

За даних обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга представника потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 - адвоката ОСОБА_9 не підлягає до задоволення, а вирок Деснянського районного суду міста Києва від 15 липня 2021 року необхідно залишити без змін.

Керуючись ст. 376, 404, 405, 407, 418, КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 - адвоката ОСОБА_9 - залишити без задоволення.

Вирок Деснянського районного суду міста Києва від 15 липня 2021 року щодоОСОБА_7 - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченим в той самий строк з моменту отримання судового рішення.

Судді ____________________ ________________ __________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4