П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2023 року

м. Київ

справа № 754/17699/18

провадження № 51- 3292 км 22

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючої ОСОБА_1

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

засуджених ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),

ОСОБА_7 ,

захисників ОСОБА_8 ,

ОСОБА_9 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за касаційними скаргами захисника ОСОБА_8 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 11 листопада 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 27 липня 2022 року, засудженого ОСОБА_6 і засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Київського апеляційного суду від 27 липня 2022 року.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Київського міського суду від 18 серпня 2000 року засуджено ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , кожного за ч. 3 ст. 193, ч. 3 ст. 194, ч. 2 ст. 143, п.п. "а", "ж", "з", "і" ст. 93 Кримінального Кодексу України (далі - КК) (в редакції 1960 року) до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна.

Цим же вироком засуджені ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , судові рішення щодо яких не оскаржуються.

Ухвалою Верховного Суду України від 15 лютого 2001 року вказаний вирок щодо ОСОБА_6 і ОСОБА_7 залишено без змін.

Засуджені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 подали заяви про перегляд указаного вироку за нововиявленими обставинами.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 11 листопада 2020 року заяви засуджених залишено без задоволення.

Ухвалою Київського апеляційного судувід 27 липня 2022 року ухвалу суду першої інстанції залишено без змін.

Вимоги касаційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_8 в інтересах засудженого ОСОБА_7 , не погоджуючись із постановленими стосовно ОСОБА_7 судовими рішеннями просить їх скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 просить ухвалу Київського апеляційного суду від 27 липня 2022 року щодо нього скасувати і призначити новий розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_7 також просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції з підстав істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та призначити новий розгляд справи у суді апеляційної інстанції.

На підтвердження свої вимог у касаційних скаргах захисник ОСОБА_8 , засуджені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 зазначають про те, що:

- необґрунтованими є висновки суду першої інстанції щодо того, що консультаційні висновки спеціалістів ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 не встановлюють факту, завідомо неправдивих висновків експертиз від 17 лютого 2000 року № 2-МК, від 24 липня 2000 року № 102, а показання в суді першої інстанції експерта ОСОБА_14 свідчать про переоцінку ним висновків експертиз № 2-МК та № 102 і не спростовують цих висновків, а також не впливають на правову оцінку обставин, встановлених вироком суду, що не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження;

- спеціаліст ОСОБА_14 вказував, що під час проведення експертиз №249, № 2-МК та № 102 експерти досліджували три різні черепи;

- висновки спеціалістів, долучені до матеріалів справи, та показання експерта ОСОБА_14 жодним чином не скасовують висновків експертів, які є в матеріалах справи, оскільки останній тільки вказав на велику вірогідність помилки в експертизі №2-МК;

- в суді апеляційної інстанції було доведено, що під час ухвалення вироку Київський міський суд не знав, що експерти, які досліджували залишки трупа нібито ОСОБА_17 досліджували різні черепи (при кожній експертизі інший) і давали свої відповідні висновки. При цьому експертиза № 249 зробила висновки за останками ОСОБА_17 , за якими не проводилася ідентифікація;

- твердження судів про те, що консультативний висновок спеціаліста не є процесуальним джерелом доказів у розумінні ст. 84 КПК, є необґрунтованими, оскільки експерт ОСОБА_14 був допитаний безпосередньо в судовому засіданні і підтвердив такі свої висновки;

- твердження суду першої інстанції про те, що зазначені свідками ОСОБА_18 та ОСОБА_19 обставини (щодо проживання ОСОБА_17 у них в селі у серпні - вересні 1997 року, а не в жовтні-листопаді 1997 року, як встановлено у вироку), досліджувалися Київським міським судом та їм надавалася оцінка при винесені вироку у 2000 році, є безпідставними, тому що ці дані не були відомі суду;

- суд апеляційної інстанції у супереч вимоги ч. 3 ст. 404 КПК необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання сторони захисту про дослідження доказів, обсяг яких був визначений ухвалою суду присяжних від 4 листопада 2019 року, і які не були досліджені судом першої інстанції, що призвело до вибіркового дослідження доказів.

На обґрунтування своїх вимог захисник ОСОБА_8 і засуджений ОСОБА_7 зазначають про те, що:

- вирок Апеляційного суду м. Києва від 10 листопада 2009 року щодо ОСОБА_20 та лист Прилуцької державної адміністрації Чернігівської області також є нововиявленою обставиною. Так, у вироку щодо ОСОБА_20 вказано як місце вбивства ОСОБА_17 - місце вздовж траси Київ - Прилуки приблизно в 1,5 км від дорожнього знаку до сіл Знаменка та Зарудка. При тому, що в оскаржуваному вироку місцем вбивства ОСОБА_17 зазначене місце дорогою з с. Світанок до Києва неподалік від с. Новий Биків Прилуцького району Чернігівської області. Згідно з вищенаведеною довідкою села Новий Биків у Прилуцькому районі Чернігівської області немає і не було. Суд першої інстанції, не визнавши цю обставину нововиявленою, зробив свій висновок, що вбивство ОСОБА_17 сталось дорогою з с. Світанок до м. Києва на території Чернігівської області, чим фактично змінив вирок від 18 серпня 2000 року;

- суди першої та апеляційної інстанції всупереч вимогам ч. 4 ст. 87 КПК не визнали недопустимими докази, що були отримані після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового слідства чи прокуратури своїх повноважень, непередбачених цим кодексом для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень. Суди попередніх інстанцій не розглянули клопотання про визнання доказів недопустимими на підставі ст. 86, п. 2 ч. З ст. 87 КПК;

- останки ОСОБА_17 було знайдено в Чернігівській області 12 серпня 1999 року, а кримінальну справу за цим фактом було порушено лише 1 листопада 1999 року. Досудове слідство за епізодом вбивства ОСОБА_17 було проведено до порушення кримінальної справи. Всі докази по цьому епізоду були зібрані до 1 листопада 1999 року до порушення кримінальної справи, тобто з порушенням порядку, встановленого КПК, і є недопустимими;

- досудові слідчі дії у цій справі проводилися без порушення кримінальної справи, без пред`явлення обвинувачення і неуповноваженою особою, тобто у незаконний спосіб і з грубим порушенням прав на захист. У зв`язку з чим у суді було подано низку клопотань щодо визнання цих доказів недопустимими. Проте клопотання про недопустимість доказів суд залишив поза увагою, не навівши при цьому жодних обґрунтувань.

Крім вищенаведеного свої вимоги захисник ОСОБА_8 мотивує також тим, що:

- місцевий суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про призначення судово-медичної експертизи;

- суди попередніх інстанцій не надали оцінку тому, що Київський міський суд при постановлені вироку не допитав свідків ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , на досудовому слідстві ці обставини також не досліджувалися, при тому, що ці свідки під час розгляду заяв про перегляд вироку за нововиявленими обставинами, вказували, що до 2000 року до них в село приїзжав слідчий і допитував їх, але цих протоколів допиту в матеріалах справи не має;

- вбивство як ОСОБА_21 , так і ОСОБА_17 було скоєно за межами юрисдикції слідчого прокуратури Харківського району м. Києва. Ні генеральний прокурор, ні його перший заступник не доручали проведення досудового слідства за фактом вбивств ОСОБА_17 та ОСОБА_21 прокуратурі Харківського району м. Києва;

- недопустимість доказів зібраних за епізодами вбивств ОСОБА_17 та ОСОБА_21 не досліджувалася ні Київським міським судом, ні Верховним Судом України під час розгляду справи по суті;

- суд апеляційної інстанції розглянув в нарадчій кімнаті клопотання сторони захисту про визнання недопустимими доказів, зібраних неуповноваженими особами (органом) та з порушення встановленого законом порядку за епізодом вбивств ОСОБА_17 та ОСОБА_21 . Однак при винесені свого остаточного рішення за апеляційною скаргою, безпідставно вказав, що вищенаведені доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 спростовуються матеріалами кримінальної справи в томах 1, 6, що не відповідає змісту матеріалів справи. Таким чином суд апеляційної інстанції допустив істотні порушення вимог КПК, а саме не визнав всі докази, що зібрані неуповноваженими особами (органом) та з порушенням встановленого законом порядку за епізодами вбивств ОСОБА_17 та ОСОБА_21 недопустимими і не скасував ухвалу місцевого суду від 11 листопада 2020 року;

- суд першої інстанції безпідставно послався на те, що слідчий мав повноваження на проведення досудового слідства, а суд апеляційної інстанції з цим погодився і послався на матеріалами справи т. 1-6, при цьому не вказавши документ, який надавав повноваження слідчому відповідно до вимог КПК;

- всі вищевказані порушення кримінального процесуального закону судами першої та апеляційної інстанції відповідно до ст. 412 КПК є такими порушенням, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Свої вимоги засуджений ОСОБА_7 мотивує також тим, що:

- тривалий розгляд цієї справи (починаючи з 24 червня 2014 року) свідчить, на його думку, про порушення права на справедливий розгляд справи упродовж розумного строку (п. 1 ст. 6 Конвенції ЄСПЛ);

- оскаржувані ухвали не відповідають положенням ст. 370 КПК;

- він отримав рішення місцевого суду від 11 листопада 2020 року зі штрих-кодом назва суду, час (14:38:09). Водночас згідно з відео, звукозаписом і журналом судового засідання від 11 листопада 2020 року (т. 12 а.с.57-58) у цей період ще тривало судове засідання та йшов виступ засудженого ОСОБА_6 . До нарадчої кімнати суд присяжних видалився лише о 16:09. Отже, ухвала суду першої інстанції була роздрукована ще до виходу суду присяжних до нарадчої кімнати і ухвалення ними шляхом голосування рішення, що свідчить про упередженість суду, порушення правил голосування в нарадчій кімнаті (ст. 375 КПК) та відмову в доступі до справедливого розгляду справи. Суд апеляційної інстанції залишив поза увагою зазначені порушення і не вмотивовано відмовився переглядати в повному обсязі справу, що є істотним порушенням кримінального процесуального закону та перешкодило суду ухвалити законне і обґрунтоване судове рішення;

- безпосередньо тричі в різних судах під присягою спеціаліст ОСОБА_14 підтвердив свої висновки, роз`яснив і наполіг на них саме як експерт, таким чином консультативні висновки експерта ОСОБА_14 набули статусу доказів;

- ухвалою місцевого суду від 4 листопада 2019 року, крім іншого, було визначено дослідити медичну картку на ім`я ОСОБА_22 №22309/5867 від 22-29 жовтня 1997 року. Однак, надалі суд першої інстанції відмовився витребувати і досліджувати медкартку, яка підтверджувала заявлені нововиявлені обставини. Невиконання судового рішення від 4 листопада 2019 року і обмеження сторони захисту в дослідженні виправдовуючих доказів, на переконання засудженого, також свідчить про істотне порушення КПК, яке перешкодило суду повно та всебічно з`ясувати обставини кримінального провадження;

- з урахуванням консультативного висновку експерта ОСОБА_14 від 20 листопада 2014 року, показань свідків та факту перебування ОСОБА_22 у лікарні, викладені у вироку фактичні обставини справи (про те, що потерпілий у кінці жовтня 1997 року проживав у с. Світанок, звідки засуджені його забрали і дорогою до Києва вбили), Київським міським судом встановлені неправильно, що є порушенням ст. 409 КПК. Однак суд апеляційної інстанції, відмовляючи у витребуванні медичної картки №22309/5867 та дослідженні в повному обсязі заявлених доказів із врахуванням нововиявлених обставин, помилки суду першої інстанції не виправив;

- у суді касаційної інстанції під час перевірки вироку його захист здійснював ОСОБА_23 (його батько), який не є фахівцем права чи адвокатом. Відповідно він не міг здійснювати захист його прав і законних інтересів у розумінні статей 59, 129 Конституції України та статті б Конвенції ЄСПЛ;

- висновок суду апеляційної інстанції на спростування доводів ОСОБА_7 про порушення його права на захист у Верховному Суді України про те, що такі доводи є непереконливими, оскільки під час касаційного розгляду брав участь захисник ОСОБА_23 (батько), суперечить положенням п. 3 ч. 3 ст. 44 КПК (в редакції 1960 року);

- висновок суду апеляційної інстанції про те, що статус доказів, використаних в одній справі повинен залишатися суто відносним, а їх сила обмежуватися даними конкретного провадження, є неправильним тлумаченням положень закону та суперечить позиції, викладеній і у вироку стосовно ОСОБА_24 від 10 листопада 2009 року, який також набув законної сили;

- в оскаржуваній ухвалі суд посилається на показання ОСОБА_7 та ОСОБА_6 стосовно епізоду вбивства ОСОБА_22 як обвинувачених, що є свідченням неправильного застосування вимог КПК та грубого порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та ст.6 Конвенції ЄСПЛ;

- відмова у клопотанні про роз`яснення судового рішення щодо матеріалів, на які посилається сторона захисту і які відсутні у томі 1-6, свідчить про відмову у доступі до правосуддя; не відповідають загальним засадам кримінального провадження та завданню захищати права, свободи осіб.

З урахуванням вищенаведеного засуджений ОСОБА_7 вважає, що в цьому кримінальному провадженні за допомогою нововиявлених обставин були виявленні суттєві недоліки судового розгляду у Верховному Суді України, які встановлюють факт істотного порушення кримінального процесуального закону (п.п. 3, 4 ч. 2 ст. 412 КПК) та істотно впливають на результат розгляду справи, що у розумінні ст.459 КПК та частини 2 статті 4 Протоколу № 7 Конвенції, є підставою для відновлення кримінального провадження за нововиявленими обставинами.

До початку касаційного розгляду ОСОБА_7 подав доповнення до касаційної скарги, у яких:

- не погоджується з результатами експертиз, проведених під час розслідування та у суді, які були покладені в основу вироку;

- оскаржує достовірність використаних під час експертиз фотознімків ОСОБА_22 , яких він (засуджений) ніколи не бачив, та стоматологічної картки № 754 на ім`я ОСОБА_22 , які суд, усупереч визначеному об`єму дослідження доказів, не дослідив, чим, на його переконання, порушив положення п. 1 ст. 410 КПК та фундаментальні принципи справедливого розгляду в розумінні вимог ст. 6 Конвенції, що вказує на неповноту та однобічність розгляду справи в судах попередніх інстанцій;

- суд апеляційної інстанції поверхнево, в неповному обсязі дослідив висновки експертиз. При цьому, не оглянув речей, не дослідив відповідних протоколів безпосередньо, не перевірив заявлені нововиявлені обставини щодо речей, які покладені в основу ідентифікаційного дослідження. Висновки суду апеляційної інстанції в оскаржуваній ухвалі не відповідають фактичним обставинам справи, що вказує на однобічність та неповноту судового розгляду;

- суд апеляційної інстанції не виправив помилки суду першої інстанції, не перевірив обґрунтованості рішення суду першої інстанції;

- ігнорування в суді першої інстанції необхідності проведення певних слідчих дій та відмова суду апеляційної інстанції в задоволенні клопотання про проведення експертизи перешкодило, на думку ОСОБА_7 , повно та всебічно перевірити доводи заявника щодо дослідження експертизою №249 та вторинною ідентифікаційною експертизою №2-МК різного між собою досліджуваного матеріалу;

- висновок суду у вироку про корисливий мотив вбивства ОСОБА_17 є неправильним, оскільки потерпілий ані власником, ані співвласником квартири ніколи не був. Рішенням Деснянського суду м. Києва від 28 листопада 2003 року у справі №2-200/03р встановлено, що внаслідок вчиненого засудженими злочину квартира незаконно вибула із володіння ОСОБА_17 (син потерпілого), а тому право власності на це житло йому повернуто. Наведене судове рішення у цивільній справі було ухвалене після набрання вироком законної сили і тому також є нововиявленою обставиною. У суді першої інстанції зазначене рішення було досліджено, однак в оскаржуваній ухвалі суд не надав йому жодної оцінки;

- у апеляційній скарзі, посилаючись на рішення суду від 28 листопада 2003 року в цивільній справі, повторно було заявлено про нові обставини в частині мотиву вбивства ОСОБА_17 . Однак, суд апеляційної інстанції зазначене залишив поза увагою, чим також допустив істотне порушення КПК (ст.412 КПК);

- головуючий у суді першої інстанції повідомив учасників судового процесу про відсутність у цьому провадженні судових дебатів, чим позбавив заявника можливості в повному обсязі реалізовувати своє право на захист;

- у апеляційній скарзі він, окрім іншого, вказував, що суд першої інстанції формально ознайомив учасників процесу із пам`яткою про їхні права під час судового розгляду, зокрема, йому повідомили про право брати участь у судових дебатах, проте суд апеляційної інстанції не надав цим доводам оцінки;

- вважає, що на підставі п.п. «ґ», п. 2, ч. 5 ст. 72 КК зі змінами від 26 листопада 2015 року, які набули чинності 24 грудня 2015 року, строк його перебування у ДУ «Київський слідчий ізолятор» з 20 квітня 2016 року до 10 травня 2018 року та з 12 червня 2018 року до теперішнього часу, де він перебував для участі в провадженнях щодо перегляду вироку за нововиявленими обставинами, повинен бути зарахований у строк відбування покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. Він подавав відповідне клопотання, однак суд апеляційної інстанції в усній формі, невмотивовано відхилив таке клопотання, чим неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність. Просить суд касаційній інстанції відновити його порушені права у цій частині та зарахувати йому строк попереднього ув`язнення у строк відбування покарання.

Свої вимоги засуджений ОСОБА_6 мотивує тим, що :

- судом апеляційної інстанції не було дотримано вимог ст. 370 КПК при постановленні оскаржуваної ухвали;

- судом першої інстанції обсяг дослідження доказів, визначений ухвалою від 4 листопада 2019 року (постановленою без виходу до нарадчої кімнати із занесенням її до журналу судового засідання), дотриманий не був;

- судами попередніх інстанцій не було дотримано вимог статей 404, 419, 466 КПК щодо необхідності дослідження всіх доказів з приводу оспорюваних обставин, що перешкодило суду повноцінно і всебічно оцінити всі обставини справи з подальшим відображенням їх в судовому рішенні згідно з положеннями ст. 370 КПК;

- судом апеляційної інстанції не надано жодної оцінки доводам апеляційних скарг щодо вибіркового дослідження доказів судом першої інстанції, що є порушенням вимог ч. 2 ст. 419 КПК;

- посилання суду апеляційної інстанції на необхідність доведення підробки висновку експерта за ст. 384 КК не узгоджуються з вимогами КПК, оскільки, на його думку, згідно з п. 1 ч. 2 ст. 459 КПК (в редакції від 2 лютого 2014 року) нововиявленою обставиною вважається не свідома підробка висновку експерта, а його неправильність, яка може бути наслідком, у тому числі, незалежних від волі спеціаліста обставин, як то недостовірність первинних даних, неповнота наданих на дослідження матеріалів, тощо. Положення ч. 3 ст. 459 КПК (в редакції від 02.02.2014 року), на його переконання, не вимагають наявності вироку або результатів розслідування для встановлення такої нововиявленої обставини, як неправильність висновку експерта;

- необґрунтоване відхилення доводів сторони захисту щодо перевірки у процесуальний спосіб експертного висновку та його оцінки з точки зору допустимості, на думку засудженого, порушує засади змагальності та принципи справедливості судового розгляду;

- непереконливим є відхилення судами першої та апеляційної інстанцій показань свідків ОСОБА_26 та ОСОБА_24 з тих підстав, що зазначені ними обставини не є нововиявленими, без зазначення конкретних мотивів неврахування показань цих свідків, якими спростовуються викладені в оспорюваному вироку обставини, що суперечить приписами ст. 370 КПК;

З урахуванням вищенаведеного засуджений ОСОБА_6 вважає, що судом апеляційної інстанції допущено істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК, що відповідно до ч. 1 ст. 412 КПК, пунктів 1-2 ч. 1 ст. 438 КПК, є підставою для її скасування.

Позиції учасників судового провадження

- засуджені та захисник ОСОБА_8 підтримали вимоги всіх касаційних скарг;

- захисник ОСОБА_9 підтримав вимоги касаційної скарги захисника ОСОБА_8 , а касаційні скарги засуджених - частково у частині їхніх вимог;

- прокурор заперечив щодо задоволення всіх касаційних скарг.

Мотиви Суду

Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Неповнота судового розгляду (ст. 410 КПК) не є підставою для перегляду судових рішень у касаційному порядку.

Отже, касаційний суд не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду, як про це ставиться питання в касаційних скаргах та у доповненнях до касаційної скарги ОСОБА_7 .

Порядок здійснення провадження за нововиявленими обставинами врегульований главою 34 КПК, у якій наведений вичерпний перелік нововиявлених обставин за наявності яких можуть бути переглянуті судові рішення, що набрали законної сили.

Згідно з вимогами ст. 459 КПК судові рішення, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими обставинами, якими, зокрема, є штучне створення або підроблення доказів, неправильність перекладу висновку і пояснень експерта, завідомо неправдиві показання свідка, потерпілого, підозрюваного, обвинуваченого, на яких ґрунтується вирок, скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення вироку чи постановлення ухвали, що належить переглянути, інші обставини, які не були відомі суду на час судового розгляду при ухваленні судового рішення і які самі по собі або разом із раніше виявленими обставинами доводять неправильність вироку чи ухвали, що належить переглянути.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 462 КПК у заяві про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами зазначаються обставини, що могли вплинути на судове рішення, але не були відомі та не могли бути відомі суду та особі, яка звертається із заявою, під час судового розгляду.

Із змісту зазначених статей випливає, що нововиявлені обставини - це встановлені розслідуванням, вироком суду, що набрав законної сили, або викладені у заяві учасників судового провадження юридичні факти, які знаходяться в органічному зв`язку з елементами предмета доказування у кримінальній справі і спростовують їх через попередню невідомість та істотність висновків, що містяться у вироку, ухвалі, як такі, що не відповідають об`єктивній дійсності.

Нововиявлені обставини характеризуються такими ознаками, як їх:

- невідомість суду та особі, яка звертається із заявою, з причин, від них незалежних;

- істотне значення для провадження;

- наявність в об`єктивній дійсності до ухвалення вироку;

- неможливість урахування під час провадження у справі та ухвалення вироку в зв`язку з невідомістю суду;

- відкриття тільки після вступу вироку у законну силу.

Тобто необхідна наявність двох умов для визнання обставини нововиявленою, це обставини, які об`єктивно існували на момент вирішення кримінального провадження та не були відомі і не могли бути відомі на той час суду та хоча б одній особі, яка брала участь у справі.

Необхідним при цьому є дотримання принципу юридичної визначеності, про що неодноразово наголошував у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, зокрема, у справі «Желтяков проти України» від 9 червня 2011 року. Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень та наполягає на тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного й обов`язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру.

За матеріалами провадження встановлено, що суд першої інстанції, розглядаючи заяви засуджених ОСОБА_7 , ОСОБА_6 про перегляд вироку Київського міського суду від 18 серпня 2000 рокуза нововиявленими обставинами, дійшов висновку про те, що долучені до заяв консультативні висновки спеціалістів у галузі судової медицини:

- ОСОБА_14 від 15 грудня 2013 року, 20 листопада 2014 року щодо належності черепу потерпілому ОСОБА_17 та причин його смерті;

- ОСОБА_15 щодо неповноти висновку експерта № 249, а саме, необґрунтованості експертом висновків щодо причини смерті ОСОБА_17 ,

- ОСОБА_16 про те, що висновок експертизи № 249 щодо причини смерті ОСОБА_17 , є помилковим,

не встановлюють факту завідомо неправдивих висновків експертиз № 2 МК від 17 лютого 2000 р., № 102 від 24 липня 2000 року.

Свої висновки суд першої інстанції мотивував тим, що:

- належних доказів про підроблення висновків експертиз № 2 МК та № 102 стороною захисту суду не надано. Результатів здійснення кримінальних проваджень за вказаними фактами до заяв засуджених не додано;

- консультативний висновок спеціаліста не є процесуальним джерелом доказів у розумінні ст. 84 КПК;

- показання в суді експерта ОСОБА_14 про те, що на дослідження експертам при проведенні експертиз № 249, № 2 МК, № 102 були надані черепи, які не належать ОСОБА_17 , неправильне встановлення експертами причини смерті ОСОБА_17 - утоплення, свідчать про переоцінку ним висновків експертиз № 2 МК та № 102 і не спростовують цих висновків, а також не впливають на правову оцінку обставин, встановлених вироком суду;

- доказів, які встановлені матеріалами розслідування або вироком суду, що набрав законної сили, на підтвердження зловживання слідчим своїми обов`язками та штучного створення ним доказів у кримінальній справі, стороною захисту не надано.

Водночас суд першої інстанції також зазначив, що під час розгляду справи по суті в суді була проведена комісійна експертиза № 102, якою визнано необґрунтованим висновок експерта № 249 і відповідно цей висновок не був судом прийнятий як доказ, що, на думку цього суду, також свідчить про те, що судом були ретельно досліджені обставини смерті ОСОБА_17 і ці обставини перевірялись Верховним Судом України.

Місцевий суд зазначив також, що медична довідка від 11 жовтня 2005 року щодо тілесних ушкоджень, виявлених під час дослідження черепа ОСОБА_17 , отриманих ним у жовтні 1997 року і копія листа про отримання 29 вересня 1999 року оперуповноваженим слідчо-оперативної групи медичної карти ОСОБА_17 , не спростовують встановлені вироком суду фактичні обставини.

Крім того, суд першої інстанції зазначив, що вказані в заявах засуджених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 обставини, які вони вважають нововиявленими, були відомі судовим інстанціям, учасникам судового процесу та досліджувались судом у сукупності з іншими доказами (протоколами допитів як обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_6 у присутності захисників; протоколами відтворення обстановки та обставин події за участю ОСОБА_7 , ОСОБА_6 в присутності захисників із застосуванням відеофіксації). Цим доказам була надана оцінка при ухваленні вироку. Місцевий суд також вказав на те, що в основу оскаржуваного вироку покладені як докази не тільки висновки експертиз № 2 МК та № 102, які ставлять під сумнів заявники.

З такими висновками суду першої інстанції під час перегляду у апеляційному порядку кримінальної справи за апеляційними скаргами сторони захисту, погодився і суд апеляційної інстанції.

Крім цього, суд апеляційної інстанції звернув увагу на те, що будь-яких належних доказів про підроблення висновків експертиз № 2 МК, № 102 стороною захисту суду не надано, при тому, що під час апеляційного розгляду захисником ОСОБА_9 зазначалось, що сторона захисту зверталась з відповідними заявами до правоохоронних органів, однак результати розгляду вказаних заяв та чи прийняті по ним рішення, йому невідомі.

Суд апеляційної інстанції констатував також, що про наявність суперечностей у висновках експертиз, на які посилається сторона захисту, суду було відомо на час розгляду справи по суті, у зв`язку з чим суд призначив проведення комплексної експертизи, а тому в силу приписів ч. 2 ст. 459 КПК самі по собі такі розбіжності не можуть бути підставою для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами.

Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанційпро те, що подані стороною захисту висновки спеціалістів не можуть вважатися нововиявленою обставиною виходячи з наступного.

Відповідно до висновку про застосуванням норми права, викладеному у постанові Верховного Суду від 21 січня 2020 року (справа № 315/793/16-к, провадження № 51-3062км19)за змістом п. 1 ч. 2 ст. 459 КПК нововиявленими обставинами, зокрема, визнається штучне створення або підроблення доказів, завідомо неправдиві показання свідка, на яких ґрунтується вирок. Належним засобом доказування цих обставин в якості нововиявлених, зважаючи на встановлення кримінальної відповідальності за зазначені діяння, слід вважати процесуальне рішення за наслідками здійснення кримінального провадження, яким би було встановлено відповідні факти.

Крім того, відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 462 КПК у заяві про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами зазначаються обставини, що могли вплинути на судове рішення, але не були відомі та не могли бути відомі суду та особі, яка звертається із заявою, під час судового розгляду.

Водночас, посилаючись на висновки спеціалістів, сторона захисту не наводить обґрунтувань про те, яким чином вони свідчать про наявність нововиявлених обставин, з огляду на те, що в основу цих досліджень покладені лише висновки експертиз, які були проведені на досудовому слідстві та у суді, і були відомі суду та стороні захисту на час судового розгляду справи по суті.

З урахуванням вищенаведеного суди дійшли висновку про те, що доводи сторони захисту в цій частині фактично зводились до надання висновкам експертів іншої оцінки. Тому, на переконання колегії суду, безпідставними є доводи касаційних скарг засуджених та захисника ОСОБА_8 стосовно того, що суди, не визнавши нововиявленими обставинами долучені до заяв про перегляд вироку за нововиявленими обставинами висновки спеціалістів, а також пояснення спеціаліста ОСОБА_14 , допустили порушення вимог закону.

Дав оцінку суд першої інстанції і посиланням у заявах сторони захисту як на нововиявлені обставини на показання свідків ОСОБА_18 та ОСОБА_19 про те, що потерпілий ОСОБА_17 проживав у бабусі ОСОБА_18 влітку 1997-1998 р., що, на їх думку, ОСОБА_7 , ОСОБА_6 не причетні до вбивства ОСОБА_17 . Зокрема, цей суд зазначив, що ці показання не є нововиявленими обставинами оскільки дані обставини Київським міським судом досліджувались, їм була надана в сукупності із іншими доказами у справі належна оцінка і вони перевірялись Верховним Судом України.

На спростування доводів апеляційних скарг про те, що свідки ОСОБА_18 та ОСОБА_19 не допитувались під час розгляду по суті кримінальної справи, а тому суд першої інстанції помилково вказав, що їх показання перевірялись, суд апеляційної інстанції зазначив, що місцевий суд вказав про те, що обставини, зазначені цими свідками, не є нововиявленими, оскільки не показання свідків, а саме обставини справи Київським міським судом досліджувались, їм була надана в сукупності із іншими доказами у справі належна оцінка, і вони перевірялись Верховним Судом України.

Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій у тій частині, що показання вищенаведених свідків не є нововиявленими обставинами, оскільки, як убачається з вироку, судом першої інстанції встановлено, що підсудні ОСОБА_10 , ОСОБА_6, ОСОБА_7 разом з особою, справа щодо якої виділена в окреме провадження, в кінці жовтня - на початку листопада вивезли потерпілого ОСОБА_17 в с. Світанок Ніжинського району Чернігівської області до будинку родичів особи, з якою вони вчинили злочин.

Водночас, посилаючись як на свідка на одного з родичів особи, з якою вони вчинили злочин, та її сусідку, сторона захисту, з огляду на те, що предметом дослідження суду були зазначені фактичні обставини, в тому числі обставини стосовно конкретного місця, осіб і часу вчинення злочину, не наводить будь-яких обґрунтувань того, що на час розгляду кримінальної справи по суті вони (у випадку непогодження з часом перевезення потерпілого до місця проживання родичів особи, з якою вони вчиняли злочин) не знали про ці обставини та були позбавлені можливості оспорювати їх, в тому числі і шляхом заявлення клопотань, що допиту таких свідків.

Тому підстав вважати, що сторона захисту не могла бути обізнана про існування цих свідків і про інформацію, якою вони володіли, у судів попередніх інстанцій не було.

Щодо доводів у касаційній скарзі захисника про те, що вказані свідки допитувались слідчим на досудовому слідстві, однак ці показання відсутні у матеріалах справи, і ці свідки не були допитані у суді під час розгляду справи, що, на думку сторони захисту, свідчить про неповноту судового розгляду, Суд зазначає, що у цій частині доводи не є предметом дослідження суду касаційної інстанції.

З урахуванням наведеного доводи касаційної скарги захисника у цій частині не ґрунтуються на вимогах закону.

Тому, Суд вважає, що судом першої інстанції в цілому обґрунтовано зроблено висновок щодо відсутності даних про те, що обставини, на час судового розгляду не були відомі суду та особі, яка звертається із заявою про перегляд вироку за нововиявленими обставинами.

Місцевий суд не визнав нововиявленими обставинами вирок Апеляційного суду м. Києва від 10 листопада 2009 року стосовно ОСОБА_20 та довідку Прилуцької районної державної адміністрації про те, що станом на 2000 рік с. Новий Биків в Прилуцькому районі Чернігівської області не існувало, при цьому зазначив, що вбивство ОСОБА_17 сталось дорогою з с. Світанок до м. Києва, на території Чернігівської області.

Суд апеляційної інстанції погодився з таким висновком суду попередньої інстанції та зазначив, що доводи про те, що с. Новий Биків в Прилуцькому районі Чернігівської області не існувало, були викладені і у касаційних скаргах засудженого ОСОБА_29 і захисників на вирок Київського міського суду від 18 серпня 2000 року, що було предметом перевірки Верховного Суду України.

Суд апеляційної інстанції визнав непереконливими посилання в апеляційних скаргах на вирок щодо ОСОБА_20 , відповідно до якого останній визнаний винуватим у вчиненні ряду злочинів, у тому числі у вбивстві ОСОБА_17 організованою групою. Зокрема цей суд послався на рішення ЄСПЛ від 23 лютого 2016 року у справі «Навальний і Офіцеров проти Росії» (Navalnyy and Ofitserov v Russia, заяви № 46632/13 і № 28671/14) відповідно до якого обставини, встановлені у провадженні, в якому не беруть участь інші обвинувачені, не повинні мати преюдиційне значення для їх справ. Статус доказів, використаних в одній справі, повинен залишатися суто відносним, а їхня сила обмежуватися даними конкретного провадження.

Водночас, посилаючись у касаційній скарзі на те, що саме у Прилуцькому районі Чернігівської області не має с. Новий Биків, ОСОБА_7 не зазначає, яким чином вказане істотно вплинуло на судові рішення судів попередніх інстанцій в цій частині, з огляду на те, що у своїх доповненнях до касаційної скарги від 17 грудня 2000 року він посилався на те, що перед самим с. Новий Биків в 10 км від траси Київ - ОСОБА_30 попросив зупинити автомобіль, а також у цих доповненнях зазначав, що труп людини було виявлено на окраїні с. Новий Биків в 10 м від траси Київ- Прилуки - Суми, та що він ( ОСОБА_7 ) є уродженцем цих місць.

З огляду на зазначене Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що вищенаведені вирок стосовно ОСОБА_24 та довідка Прилуцької районної державної адміністрації не є нововиявленими обставинами у цій справі. З урахуванням чого доводи у касаційних скаргах про те, що суд апеляційної інстанції безпідставно послався на те, що дані, встановлені у вироку стосовно ОСОБА_20 , не можуть бути використані у цій справі, а також щодо уточнення місцевим судом місця вчинення злочину, не є тими порушеннями, які б впливали на законність постановлених судових рішень у цій частині.

В ухвалі місцевий суд дійшов висновку, що заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами засуджених ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та доповнення до цих заяв захисників фактично містять лише доводи стосовно незгоди з доказами, на яких ґрунтується вирок Київського міського суду від 18 серпня 2000 року, та свідчать про бажання засуджених про повторний перегляд справи по суті, повторне дослідження доказів і нове встановлення фактичних обставин з метою ухвалення бажаного вироку у справі.

З таким висновком погодився і суд апеляційної інстанції, який за результатами перегляду ухвали місцевого суду відповідно до вимог ст. 419 КПК перевірив доводи апеляційних скарг засуджених і захисників, надав їм оцінку, в цілому належним чином умотивувавши свої висновки.

Були предметом дослідження суду апеляційної інстанції доводи апеляційної скарги сторони захисту (аналогічні до доводів касаційної скарг) про те, що під час судового розгляду заяв засуджених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про перегляд за нововиявленими обставинами вироку Київського міського суду від 18 серпня 2000 року встановлено, що всі слідчі дії за епізодом вбивства ОСОБА_17 були проведені до порушення кримінальної справи, а також проводилися слідчим Харківської районної прокуратури м. Києва за фактом вбивства в Чернігівській області без будь-яких на те повноважень. Так суд апеляційної інстанції послався на те, що такі доводи спростовуються матеріалами кримінальної справи.

Водночас Суд вважає, що посилання сторони захисту на те, що слідчі дії у цій справі проводилися без порушення кримінальної справи, без пред`явлення обвинувачення і не уповноваженою особою, не є нововиявленими обставинами у розумінні ст. 459 КПК, оскільки перевірка зазначених обставин охоплюється лише матеріалами кримінального провадження, які були предметом розгляду кримінальної справи по суті пред`явленого обвинувачення.

З урахуванням наведеного, доводи касаційних скарг захисника ОСОБА_8 та засудженого ОСОБА_7 про те, що томи 1 - 6 справи не містять даних, які б спростовували вищенаведені посилання сторони захисту, не є предметом дослідження суду касаційної інстанції під час касаційного перегляду рішень судів попередніх інстанцій, постановлених у порядку глави 34 КПК.

Суд апеляційної інстанції також визнав непереконливими доводи апеляційної скарги засудженого ОСОБА_7 про порушення його права на захист під час перевірки Верховним Судом України вироку Київського міського суду від 18 серпня 2000 року відносно них, оскільки під час касаційного розгляду брав участь захисник ОСОБА_23 , що відповідало вимогам КПК (в редакції 1960 року).

Зі змісту касаційної скарги ОСОБА_7 убачається, що нововиявленою обставиною він вважає розгляд справи Верховним Судом України без його участі та без участі його захисника. Однак за змістом ст. 459 КПК вказана обставина не є нововиявленою, оскільки була відома суду на час розгляду справи. При цьому відповідно до вимог ч. 5 ст. 459 КПК перегляд судових рішень за нововиявленими обставинами у разі прийняття нових законів, інших нормативно-правових актів, якими скасовано закони та нормативно-правові акти, що діяли на час здійснення провадження, не допускається. Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 4 листопада 2019 року (справа № 496/4533/17, провадження № 51-9834 кмо 18).

Суд апеляційної інстанції визнав безпідставними доводи апеляційних скарг сторони захисту про неповний судовий розгляд заяв про перегляд вироку за нововиявленими обставинами, встановивши, що під час розгляду цих заяв суд першої інстанції дослідив обставини, на які були посилання у заявах, шляхом дослідження доказів, зокрема показань свідків ОСОБА_26 та ОСОБА_24 , допиту заявленого стороною захисту експерта ОСОБА_14 .

Суд апеляційної інстанції послався і на те, що на даній стадії суд не розглядає справу по суті, це не є повторною апеляцією чи касацією та не передбачає нового встановлення фактичних обставин кримінального провадження й усунення суперечностей у доказах. Суд на цій стадії лише надає оцінку доводам учасників судового провадження щодо наявності у кримінальному провадженні обставин, які не були відомі суду на час судового розгляду при ухваленні судового рішення, а також щодо можливості впливу цих обставин на правильність судового рішення, яке належить переглянути (постанова ВС від 2 серпня 2022 року № 1-15/2011), що, на переконання суду апеляційної інстанції, і було зроблено місцевим судом під час розгляду заяв про перегляд вироку за нововиявленими обставинами.

Суд погоджується з такими висновками суду апеляційної інстанції, у зв`язку з чим вважає необґрунтованими доводи касаційних скарг про те, що місцевий суд допустив порушення закону, не дослідивши всі зазначені стороною захисту докази, а також відмовивши у задоволені клопотань про проведення повторної експертизи та витребуванні медичної картки потерпілого.

Водночас, як убачається з матеріалів провадження, а саме з журналу судового засідання від 3 серпня 2020 року (т. 11, а.с. 230) суд першої інстанції змінив порядок дослідження доказів та постановив не досліджувати медичні картки та фотокартки, які визнані речовими доказами та відсутні в розпорядженні суду. Крім того, цей суд зазначив, що ці документи були предметом дослідження під час проведення експертиз.

З урахуванням вищенаведеного необґрунтованими є доводи касаційних скарг про те, що суд безпідставно недотримався встановленогопорядку дослідження доказів.

Згідно з приписами ч. 3 ст. 404 КПК повторне дослідження обставин, установлених під час кримінального провадження, за наявності клопотання учасників судового провадження допускається лише за умови, якщо суд першої інстанції дослідив їх не повністю або з порушеннями або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Як убачається з ухвали суду апеляційної інстанції, цей суд проаналізував доводи сторони захисту про необхідність повторного дослідження доказів та не знайшов для цього підстав, передбачених указаною нормою закону.

Крім того, Верховний Суду України проводив розгляд кримінальної справи за наявними у ній матеріалами за нормами КПК 1960 року. Разом з тим, доводи касаційної скарги, які зводяться до надання цим же матеріалам кримінальної справи оцінки, щодо допустимості доказів з огляду на положення КПК 2012 року та судову практику ВС фактично свідчить про намагання сторони захисту надати іншу оцінку матеріалам, які були предметом розгляду по суті кримінального провадження та не може свідчити про наявність таких обставин, що не були відомі суду чи особам, які звернулись із зазначеними заявами.

З урахуванням наведеного Суд вважає, що судом першої інстанції цілком обґрунтовано відхиллено клопотання заявників про дослідження доказів по справі.

Водночас процедура перегляду судових рішень за нововиявленими обставинами за своєю природою не є повторним розглядом справи по суті, вона не передбачає нового встановлення фактичних обставин кримінального провадження та усунення суперечностей. Повторне дослідження всіх доказів у таких провадженнях є можливим лише у випадку встановлення нововиявлених обставин.

У зв`язку з вищенаведеним безпідставними є також і доводи, викладені у доповненнях до касаційної скарги засудженого ОСОБА_7 щодо порушення його прав через відсутність під час розгляду у суді першої інстанції такої стадії судового розгляду як дебати, оскільки передбачена главою 34 КПК процедура перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами не передбачає стадії судових дебатів у випадку відмови у задоволенні заяви. Наведене узгоджується з усталеною практикою Верховного Суду, зокрема, викладеною у постанові Верховного Суду від 26 лютого 2019 року (справа № 127/1-597/10, провадження № 51-6959км18).

Посилання засудженого ОСОБА_7 на те, що попри вищезазначене у пам`ятці про його права і обов`язки, наданої йому у суді першої інстанції, зазначено про його право брати участь у судових дебатах, з огляду на вищенаведене, не є тим істотним порушенням КПК, яке перешкодило чи могло перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Доводи касаційної скарги засудженого ОСОБА_7 про порушення його права на справедливий розгляд справи упродовж розумного строку (п. 1 ст. 6 Конвенції ЄСПЛ), через тривалий розгляд цієї справи (починаючи із 24 червня 2014 року), в цілому не є такими, що можуть свідчити про порушення права не справедливий суд, оскільки вирок стосовно ОСОБА_7 набрав законної сили, а судами не було встановлено нововиявлених обставин.

У доповненнях до касаційної скарги ОСОБА_7 зазначає, що висновок суду у вироку про корисливий мотив вбивства ОСОБА_17 є неправильним, оскільки потерпілий ані власником, ані співвласником квартири ніколи не був, однак такі доводи засудженого не є предметом дослідження суду касаційної інстанції у межах процедури перегляду вироку за нововиявленими обставинами.

Водночас ОСОБА_7 , посилаючись у доповненнях до касаційної скарги на те, що рішенням Деснянського суду м. Києва від 28 листопада 2003 року у справі №2-200/03р встановлено, що внаслідок вчиненого засудженими злочину квартира незаконно вибула із володіння ОСОБА_17 (сина потерпілого), а тому право власності на це житло йому повернуто та таке судове рішення у цивільній справі було ухвалене після набрання вироком законної сили і тому також є нововиявленою обставиною, однак зазначеному рішенню суд першої інстанції не надав жодної оцінки, не наводить належних обґрунтувань про те, яким чином вказане перешкодило чи могло перешкодити суду ухвалити законне рішення у цій частині з огляду на те, що у вироку від 18 серпня 2000 року вже було встановлено, що власником квартири був саме ОСОБА_17 та у своїх доповненнях до касаційної скарги від 17.12.2000 року ОСОБА_7 зазначав, що ОСОБА_17 був власником квартири (т.13, а.с. 297, 300).

Стосовно доводів засудженого ОСОБА_7 у доповненнях до касаційної скарги про те, що судами безпідставно не зараховано строк перебування його у ДУ «Київський слідчий ізолятор» під час перегляду судами вироку щодо нього за нововиявленими обставинами, у строк відбування покарання, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні відбування покарання, Суд зазначає наступне.

Згідно зі ст. 1 Закон України «Про попереднє ув`язнення» від 30 червня 1993 року,попереднє ув`язнення є запобіжним заходом, який у випадках, передбачених застосовується щодо підозрюваного, обвинуваченого (підсудного) та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили.

Відповідно до ч. 2, ч. 4 ст. 532 КПК у разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Судові рішення суду апеляційної та касаційної інстанцій набирають законної сили з моменту їх проголошення.

Згідно з ч. 2 ст. 43 КПК після набрання обвинувальним вироком суду законної сили обвинувачений набуває статусу засудженого.

З урахуванням вищенаведеного ОСОБА_7 у зазначений ним період перебував у ДУ «Київський слідчій ізолятор» як засуджений, який відбуває покарання, призначене вироком, який набув законної сили. У зв`язку з чим його вимога у цій частині не ґрунтується на положеннях закону.

Щодо доводів касаційної скарги ОСОБА_7 про порушення судом першої інстанції таємниці нарадчої кімнати, Суд зазначає наступне.

Згідно з висновком про застосування норм права, викладеним у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 24 лютого 2020 року (справа № 128/2455/15-к, 51-7241 кмо 18), порушенням таємниці наради суддів, на підставі ч. 1 ст. 412 КПК може бути визнано істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону у разі, коли воно за своїм характером та з огляду на обставини конкретної справи перешкодило або могло перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, тобто в тих випадках, коли вказане порушення обґрунтовано ставить під сумнів незалежність і неупередженість суддів (судді) при обговоренні та ухваленні відповідного судового рішення.

З огляду на доводи касаційної скарги засудженого ОСОБА_7 в цій частині, та зміст оскаржуваних судових рішень, а також беручи до уваги все вищезазначене, Суд вважає, що у цій кримінальній справі порушення, на які посилається ОСОБА_7 , у цілому не ставлять під сумнів незалежність і неупередженість суддів (судді) при обговоренні та ухваленні відповідного судового рішення, оскільки наведене не призвело до постановлення невмотивованого та необґрунтованого рішення.

Таким чином, тих істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які передбачені ст. 412 КПК та які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, Судом не встановлено, у зв`язку з чим відсутні обґрунтовані підстави для задоволення вимог касаційних скарг засуджених ОСОБА_7 та ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_8 .

Керуючись статтями 441, 442, 459, 467 КПК, Суд

постановив:

Касаційні скарги захисника ОСОБА_8 в інтересах засудженого ОСОБА_7 , засуджених ОСОБА_6 і ОСОБА_7 залишити без задоволення, аухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 11 листопада 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 27 липня 2022 року - без зміни.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3