Справа № 464/1750/23 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/671/23 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2023 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові кримінальне провадження про обвинувачення

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , раніше судимого, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 185 КК України,

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 185 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_8 ,

обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7

за апеляційною скаргою заступника керівника Львівської обласної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Сихівського районного суду м. Львова від 24 травня 2023 року щодо ОСОБА_6 , ОСОБА_7 за ч.4 ст. 185 КК України, -

встановила:

цим вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України та призначено йому покарання - у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування основного покарання у виді позбавлення волі із випробовуванням, призначивши іспитовий строк - 2 роки.

Згідно ч. ч. 1,3 ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_6 наступні обов`язки:

1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

3) не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Запобіжний захід ОСОБА_6 до набрання вироком законної сили не обирати.

ОСОБА_7 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України та призначено їй покарання із застосуванням ст. 69 КК України - у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування основного покарання у виді позбавлення волі із випробовуванням, призначивши іспитовий строк - 1 рік.

Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_7 наступні обов`язки:

1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

3) не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Запобіжний захід ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили не обирати.

Після набрання вироком законної сили зняти арешт з: автомагнітоли марки «DECKER MDR-124 BT», в корпусі чорного кольору; попельнички з підкурювачем, в корпусі чорного кольору; санок «Чук і Гек», в корпусі червоного кольору, лижі чорного кольору, сидіння чорного кольору, на якому міститься надпис «Формула 1» та візерунок машини «Формула»; чоловічої кепки чорного кольору з емблемою спереду та по заду «BMW»; спортивної шапки зеленого кольору з написом спереду «ONE»; чоловічих матерчатих рукавиць, чорного кольору, на яких містився напис «NB»; тросу сірого кольору в резиновій опльотці, довжиною 25 м.

Вирішено питання х речовими доказами та судовими витратами.

Згідно вироку, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 вчинили таємне викрадення чужого майна (крадіжку), повторно, за попередньою змовою групою осіб, поєднаного з проникненням у сховище, вчиненого в умовах воєнного стану.

Згідно обвинувального акту кримінальне правопорушення вчинено за таких обставин.

У зв`язку із воєнною агресією військ Російської Федерації на території України указом Президента України №264/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. В подальшому, указами Президента України воєнний стан продовжувався неодноразово, востаннє Указом Президента України №2738/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 16.11.2022 року - воєнний стан продовжено з 05 години 30 хвилин 21.11.2022 на строк 90 діб до 19 лютого 2023 року. Та Указом Президента України №58/2023 віл 06 лютого 2023 року «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» воєнний стан продовжено з 05 години 30 хвилин 19 лютого 2023 року строком на 90 діб.

Так, незважаючи на введення та дію на території України правового режиму воєнного стану ОСОБА_6 за попередньо змовою у групі осіб із ОСОБА_7 , 02.03.2023 близько 23:30 год., перебуваючи біля будинку №15-а на вул. М. Пимоненка у м. Львові, діючи умисно та повторно, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, таємно викрали майно потерпілого ОСОБА_10 , попередньо проникнувши в його автомобіль марки «BMW», д.н.з. НОМЕР_1 , який був припаркований з тильної сторони будинку №15-а по вул. М. Пимоненка у м. Львові, за наступних обставин.

Так, ОСОБА_6 за попереднього змовою в групі осіб з ОСОБА_7 з метою вчинення крадіжки чужого майна, будучи об`єднаними спільним умислом на викрадення чужого майна, попередньо розподіливши між собою ролі, діючи повторно, в той час, як ОСОБА_7 спостерігала за особами. котрі могли б бачити їхні злочинні дії, ОСОБА_6 , попередньо візуально підшукавши об`єкт вчинення злочину, шляхом розбиття скла лівої передньої дверки, проник в салон автомобіля марки «BMW», д.н.з. НОМЕР_1 , який перебуває у власності потерпілого ОСОБА_10 , звідки таємно викрали наступні речі: автомагнітолу марки «DECKER MDR-124 ВТ», вартістю 2948 гривень; попільничку з підкурювачем, вартістю 2 000 гривень; санки «Лук і Гек», вартістю 1500 гривень; чоловічу кепку чорного кольору з емблемою «BMW», вартістю 500 гривень; спортивну шапку з написом «ONE». вартістю 500 гривень; чоловічі матерчаті рукавиці, з написом «NB», вартістю 700 гривен; електрощиток марки «ІЕК», вартістю 1 000 гривень; трос сірого кольору в резиновій опльотці, довжиною 25 м., вартістю 250 гривень, на загальну суму 9398 гривень, що належить потерпілому ОСОБА_11 та в подальшому викраденим майном розпорядились на власний розсуд.

Своїми умисними протиправними діями ОСОБА_6 та ОСОБА_12 заподіяли матеріальної шкоди потерпілому ОСОБА_10 на загальну суму 9398 гривень.

На вирок суду заступник керівника Львівської обласної прокуратури ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, просить вирок Сихівського районного суду м. Львова від 24.05.2023 стосовно ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 185 КК України скасувати в частині звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, у зв`язку із істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок безпідставного застосування ст. 75 КК України. Ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, та призначити йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі. Визнати винною ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, та призначити їй покарання із застосуванням ст. 69 КК України, у виді 3 (трьох) років позбавлення волі. На підставі ст.75 КК України звільнити її від відбування основного покарання у виді позбавлення волі із випробовуванням, призначивши іспитовий строк 1 (один) рік. Згідно з ч. ч. 1,3 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_7 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_6 , вважає, що вирок суду підлягає скасуванню в частині призначення покарання ОСОБА_6 у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме ст. 75 КК України, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, невідповідністю призначеного ОСОБА_6 покарання ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Зазначає, що згідно із оскаржуваним вироком, при призначенні покарання ОСОБА_6 врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують покарання - щире каяття та повне добровільне відшкодування завданої шкоди потерпілому.

Водночас суд, враховуючи відношення ОСОБА_6 до вчиненого, характер його поведінки під час досудового розслідування, що розцінюється стороною обвинувачення як активне сприяння у розкритті злочину, поведінку під час судового слідства, не оспорював фактичних обставин у справі та добровільно відшкодував потерпілому заподіяну шкоду, має постійне місце проживання, відсутність матеріальних чи моральних претензій зі сторони потерпілого, та думку потерпілого щодо міри покарання, а також те, що є несудимим, користується повагою серед сусідів, виховує малолітнього сина та допомагає в утриманні малолітньої дитини ОСОБА_7 , не ухилявся від суду, прийшов до висновку про можливість виправлення засудженого без відбуття покарання та застосування ст. 75 КК України. Такий висновок суду не мотивований, суперечить положенням ст. 75 КК України, а також встановленим під час судового провадження даним про особу винного та іншим обставинам справи.

Наголошує, що підстави та мотиви, з яких він дійшов висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, у вироку взагалі не зазначені, при прийнятті такого рішення судом не враховано у повній мірі ступінь тяжкості, обставини вчинення злочину і дані про особу обвинуваченого.

Звертає увагу, що судом встановлено, що ОСОБА_6 раніше неодноразово притягався до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів, зокрема, тяжких злочинів проти власності, знову, з корисливих мотивів, вчинив тяжкий злочин проти власності, передбачений ч. 4 ст. 185 КК України.

Вважає, що навіть неодноразове звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, на підставі ст.ст. 75, 104 КК України, відбування реальних покарань у виді штрафу та громадських робіт не запобігло вчиненню ним нового умисного тяжкого злочину проти власності після скерування до суду двох обвинувальних актів відносно нього за ч. 4 ст. 185 КК України, він не виявив бажання виправитися, а продовжив свою злочинну діяльність, відтак відсутні будь-які визначені ст. 75 КК України підстави для звільнення його від відбування покарання з випробуванням.

Окрім цього, суд врахував щире каяття як обставину, що пом`якшує покарання. Водночас щире каяття повинно ґрунтуватись на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, бажанні виправити ситуацію, що склалася. Неодноразове притягнення ОСОБА_6 до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів, зокрема і тяжких злочинів проти власності, вчинення ним нового тяжкого злочину проти власності після скерування до суду двох обвинувальних актів відносно нього за вчинення аналогічних злочинів, свідчить про те, що належних висновків він не зробив, виправити ситуацію не бажає, а каяття ним висловлене з метою уникнення покарання.

Також, суд при звільненні обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням врахував добровільне відшкодування ним завданого збитку. В той же час відшкодування шкоди потерпілим, згідно із положеннями законодавства, є обов`язком особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, та відшкодування такої не свідчить про істотне зниження ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а лише про усунення його наслідків Більше того, викрадене майно було ним видано працівникам поліції тільки після його викриття у вчиненні злочину, відтак відшкодування шкоди відбулося автоматично та фактично не залежало від волі ОСОБА_6 .

Наголошує, що думка потерпілого, який не має претензії до обвинуваченого, хоча і може враховуватись судом при призначенні покарання, однак не є вирішальною, у тому числі при прийнятті рішення щодо застосування положень ст. 75 КК України.

Підкреслює, що суд зазначив, проте не врахував при призначенні покарання та звільненні ОСОБА_6 від його відбуття з випробуванням, досудову доповідь, згідно з якою ризик вчинення повторного кримінального правопорушення є високим та ризик небезпеки для суспільства обвинуваченого є середнім, виправлення особи без позбавлення волі або обмеження волі на певний строк може становити небезпеку для суспільства.

Заслухавши доповідача, виступ прокурора, який апеляційну скаргу підтримав, думку обвинувачених, які заперечили доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу прокурора слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Вирок в частині щодо обвинуваченої ОСОБА_7 апелянтом не оскаржується.

Вимогами ч.1 ст. 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні зазначеного у вироку суду кримінального правопорушення, відповідає фактичним обставинам справи і є обґрунтованим.

Наведеним у вироку доказам суд першої інстанції дав належну правову оцінку, вірно кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_6 за ч.4 ст. 185 КК України.

Оскільки фактичні обставини кримінального провадження ніким не оспорюються, суд не проводить детальний їх аналіз і відповідно до ст. 404 КПК України перевіряє вирок суду першої інстанції лише в межах апеляційної скарги.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , суд першої інстанції зазначив у вироку, що відповідно до ст. 12 КК України, кримінальне правопорушення, за яким кваліфіковано дії обвинуваченого за ч. 4 ст. 185 КК України, є тяжким злочином. Вивченням особи обвинуваченого ОСОБА_6 , судом встановлено, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_3 у м. Львові, є громадянином України, українцем, не працює, є інвалідом 2 групи безстроково, що має на утриманні малолітню дитину ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.81) позитивно характеризується як доброзичливий, спокійний, ввічливий, без поганих звичок (, раніше судимого, востаннє 28.03.2019 Личаківським районним судом м. Львова за ч. 2 ст. 263 КК України до покарання у вигляді штрафу, покарання відбув (а.с. 74), щодо котрого скеровано 01.08.2022 та 23.02.2023 до Личаківського районного суду м. Львова обвинувальні акти за ч.4 ст. 185 КК України (а.с. 63, 67-73), зареєстрований та проживає у АДРЕСА_1 (а.с.65, 75, 76), на обліку у Львівському обласному медичному центрі превенції та терапії узалежнень та Львівському обласному клінічному психоневрологічному диспансері не числиться (а.с.61, 62).

До обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_6 згідно зі ст.66 КК України, судом віднесено визнання вини, щире каяття, та повне добровільне відшкодування завданої шкоди потерпілому.

Обставин, що відповідно до ст.67 КК України, обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_6 судом першої інстанції не встановлено.

Судом першої інстанції, прийнято до уваги, що з досудової доповіді щодо обвинуваченого ОСОБА_6 вбачається, що результати оцінки обвинуваченого, показали високий ризик вчинення повторного кримінального правопорушення та середній ризик небезпеки для суспільства у тому числі для окремих осіб. Беручи до уваги інформацію, що характеризує особистість обвинуваченого, спосіб його життя, історію правопорушень, криміногенні фактори, які впливають на поведінку обвинуваченого, а також високу ймовірність вчинення повторного правопорушення, орган пробації вважає, що виправлення обвинуваченого без позбавлення волі або обмеження волі може становити небезпеку для суспільства (у тому числі окремих осіб.

При визначенні виду та міри покарання судом першої інстанції враховано, що ОСОБА_6 вчинив крадіжку за наявності чотирьох кваліфікуючих ознак, зокрема, притягується до кримінальної відповідальності не вперше, однак в силу ст. 89 КК України вважається не судимий, при цьому, наразі притягується за аналогічні кримінальні правопорушення в інших кримінальних провадженнях, у яких обвинувальні акти перебувають на розгляді суду, а тому повторність діяння розцінено судом як суб`єктивне ставлення обвинуваченого до своїх дій, що полягає у небажанні виправитися, та відсутності висновків щодо протиправності своєї поведінки, схилив до вчинення злочину ОСОБА_7 , тобто був ініціатором утворення групи осіб, безпосередньо вчиняв дії з проникнення до сховища застосовуючи посторонні засоби, що підтверджує висновки органу пробації, при безальтернативності санкції вказаної статті, покарання у виді позбавлення волі буде необхідним та виправданим.

Крім цього, при визначенні міри покарання, суд першої інстанції зважив на те, що ОСОБА_6 є інвалідом 2 групи, позитивно характеризується, щиро покаявся у скоєному, осудив свою протиправну поведінку, добровільно відшкодував збитки потерпілому, тим самим продемонстрував бажання стати на шлях виправлення, думку потерпілого, котрий при призначенні покарання покликається на розсуд суду, характер поведінки обвинуваченого під час досудового розслідування, що сприяв органу досудового розслідування у розкритті злочину.

При цьому, враховуючи відношення ОСОБА_6 до вчиненого, характер його поведінки під час досудового розслідування, що розцінюється стороною обвинувачення як активне сприяння у розкритті злочину, поведінку під час судового слідства, не оспорював фактичних обставин у справі та добровільно відшкодував потерпілому заподіяну шкоду, має постійне місце проживання, відсутність матеріальних чи моральних претензій зі сторони потерпілого, та думку потерпілого щодо міри покарання, а також те, що є несудимим, користується повагою серед сусідів, виховує малолітнього сина та допомагає в утриманні малолітньої дитини ОСОБА_7 , не ухилявся від суду, суд першої інстанції прийшов до переконання, що перевиховання та виправлення обвинуваченого можливе без умов ізоляції його від суспільства, тобто відбування покарання і в даному випадку доцільно призначити йому покарання із застосуванням ст.75,76 КК України.

З таким висновком суду колегія суддів погоджується та вважає, що доводи апеляційної скарги прокурора про невідповідність призначеного обвинуваченому покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок м`якості не заслуговують на увагу з огляду на таке.

При призначенні обвинуваченому міри покарання судом першої інстанції було враховано вимоги ст. 65 КК України, а саме ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину, дані про його особу, наявність обставин, що пом`якшують покарання та обставин, які обтяжують покарання.

Відповідно до ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з вказаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, а також призначення покарання нижчого, ніж передбачене санкцією статті (частини статті), завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

При цьому повноваження суду (його права та обов`язки), надані державою, щодо обрання між альтернативними видами покарань у встановлених законом випадках та інтелектуально-вольова владна діяльність суду з вирішення спірних правових питань, враховуючи цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, справедливість обраного покарання тощо, визначають поняття «судова дискреція» (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві.

Дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), та в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п.38 рішення від 16.10.2008р.) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на принцип пропорційності, коли призначене особі покарання вважалося непропорційним втручанням держави у права людини (рішення у справі «Швидка проти України»).

Дотримання принципу пропорційності є дотриманням стандартів прав людини, передбачених ЄСПЛ у вирішенні питань покарання, та дає можливість встановити орієнтири для держави у виборі адекватних засобів реагування на конкретні кримінально-карані діяння.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 75 КК України суд, звільняючи засудженого від відбування покарання з випробуванням, повинен ураховувати тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дотримуючись загальних засад призначення покарання, передбачених ст. 65 КК України.

Вирішуючи питання про застосування ст. 75 КК України, суд повинен належним чином досліджувати та оцінювати всі обставини, які мають значення для справи й застосовувати вказаний кримінальний закон лише в тому разі, коли для цього є умови та підстави, про що в судовому рішенні мають бути викладені докладні мотиви.

Згідно абзацу 2 пункту 9 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24 жовтня 2003 року (із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України №8 від 12 червня 2009 року), рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.

Враховуючи відсутність відомостей в матеріалах кримінального провадження про негативну посткримінальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_6 та інші характеризуючі дані про особу обвинуваченого, апеляційний суд дійшов переконання, що останній на даний час не становить підвищеної суспільної небезпеки, а тому надалі досягнення мети його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень можливе без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за поведінкою впродовж іспитового строку, що передбачено законом.

Апеляційний суд вважає, що призначене судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років із звільненням від відбування такого з випробуванням із встановленим іспитовим строком у 2 (два) роки буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень.

Колегія суддів звертає увагу, що звільнення від відбування покарання з випробуванням полягає у звільненні засудженого від основного покарання за умови, що він протягом визначеного судом іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки. А відповідно до ст. 78 КК України якщо засуджений не виконує покладені на нього обов`язки або систематично вчинює правопорушення, що потягли за собою адміністративні стягнення і свідчать про його небажання стати на шлях виправлення, суд направляє засудженого для відбування призначеного покарання.

В силу п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок або ухвалу без змін.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

постановила:

вирок Сихівського районного суду м. Львова від 24 травня 2023 року щодо ОСОБА_6 , ОСОБА_7 за ч.4 ст. 185 КК України залишити без змін, апеляційну скаргу заступника керівника Львівської обласної прокуратури ОСОБА_9 - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з дня її оголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4