УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2023 року

м. Київ

справа № 761/19541/20

провадження № 51-3440 ск 23

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу прокурора на ухвалу Київського апеляційного суду від 05 квітня 2023 року щодо ОСОБА_4 ,

встановив:

Вироком Шевченківського районного судум. Києва від 29 вересня 2021 року

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м. Києва, громадянку України, зареєстровану та проживаючу у АДРЕСА_1 , раніше судиму 31 серпня 2017 року вироком Подільського районного суду м. Києва від за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки, зі звільненням від відбування покарання на підставі ст. 104 цього Кодексу, з іспитовим строком тривалістю 2 роки,

засуджено за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки. На підставіст. 75 КК України ОСОБА_4 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням із встановленням їй іспитового строку тривалістю 2 роки.

За вироком суду, ОСОБА_4 визнано винною в таємному викраденні чужого майна (крадіжці), вчиненому повторно, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України за обставин, викладених у вироку.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 05 квітня 2023 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни.

У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій засудженої, порушує питання про скасуванняухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції у зв`язку невідповідністю призначеного покарання особі засудженої через м`якість та неправильним застосуванням закону про кримінальну відповідальність, а саме, застосуванням закону, який не підлягав застосуванню - ст. 75 КК України. При цьому прокурор зазначає, що судами не було надано оцінки даним про особу ОСОБА_4 , яка вже притягувалася до кримінальної відповідальності за скоєння умисного корисливого злочину проти власності (крадіжки), не зважаючи на те, що судимість за попереднім вироком погашена у відповідності до вимог ст. 89 КК України. Стверджує, що дії засудженої носять протиправний характер та свідчать про її підвищену суспільну небезпеку. Також прокурор вважає, що судами безпідставно враховано обставину, що пом`якшує покарання - щире каяття у зв`язку із відсутністю будь-яких даних, що підтверджують наявність такої обставини та лише часткове відшкодування потерпілому заподіяної кримінальним правопорушенням шкоди. Тому вважає, що ухвала апеляційного суду є незаконною та необгрунтованною.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину і особі засудженого.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_4 та кваліфікація її дій у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення в касаційній скарзі не оспорюються, у зв`язку з чим судове рішення в цій частині колегією суддів не перевіряється.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. При цьому законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Ухвала апеляційного суду - це рішення суду стосовно законності й обґрунтованості судового рішення, що перевіряється в апеляційному порядку. Тому вона повинна відповідати тим же вимогам, що й вирок суду першої інстанції, тобто бути законною та обґрунтованою. Відповідно до ст. 419 КПК України в ухвалі, зокрема, слід зазначити мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановлені ухвали та положення закону, яким він керувався.

Що стосується покарання та його мети, то відповідно до вимог ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Частиною 1 статті 65 КК України установлено, що суд призначає покарання:

1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу;

2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу;

3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно з ч. 1 ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Як вбачається із копій судових рішень, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, обґрунтовуючи висновок щодо виду і розміру покарання ОСОБА_4 у виді обмеження волі, та звільняючи її від відбування покарання з випробуванням, врахував конкретні обставини кримінального провадження. Так, суд взяв до уваги тяжкість скоєного кримінального правопорушення, особу винної, яка на психіатричному та наркологічному обліках не перебуває, сама в судовому засіданні негативно оцінила власну протиправну поведінку, щиро запевнила про недопустимість будь-яких протиправних вчинків у майбутньому, її молодий вік, а також те, що матеріальні збитки, завдані кримінальним правопорушенням, частково компенсовані потерпілій стороні, претензії матеріального характеру до обвинуваченої потерпілим не заявлялись (цивільні позови у справі не подавалися), а також потерпіла сторона не зверталась до суду з проханням щодо призначення ОСОБА_4 покарання, пов`язаного з ізоляцією останньої від суспільства. Обставиною, яка пом`якшує покарання засудженій судом визнано її щире каяття. Обставин, які обтяжують покарання засудженій судом не встановлено.

Врахувавши, всі зазначені обставини в їх сукупності, дані, що характеризують особу засудженої та її вік, обставину, що пом`якшує покарання, суд обґрунтовано дійшов висновку про можливість виправлення засудженої без відбування покарання, але за умови здійснення за нею контролю з боку уповноваженого органу з питань пробації, на підставі статей 75, 76 КК України.

Крім того, як встановлено апеляційним судом, матеріали кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 не містять будь-яких даних про те, що до неї не може бути застосована ст. 75 КК України, в тому числі з урахуванням тієї обставини, що вона раніше притягувалась до кримінальної відповідальності і що до неї, як неповнолітньої на той час особи, застосовувались положення ст. 104 цього Кодексу (звільнення від відбування покарання з випробуванням), оскільки станом на час вчинення нового кримінального правопорушення, за який обвинувачена засуджена згідно оскаржуваного вироку, судимість за попереднім вироком Подільського районного суду м. Києва від 31 серпня 2017 року була погашена у відповідності до вимог, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 89 КК України.

Тому суд дійшов обгрунтованого висновку про те, що посилання прокурора на суспільну небезпечність особи ОСОБА_4 , її схильність до вчинення кримінальних правопорушень, в тому числі проти власності, оскільки остання, будучи раніше судимою, вчинила корисливий злочин, не ґрунтується на нормах матеріального закону та є безпідставними, з чим погоджується і колегія суддів.

Водночас, як убачається із копії судового рішення, апеляційний суд, погоджуючись із призначеним судом першої інстанції винній покаранням, не взяв до уваги доводи прокурора про відсутність у матеріалах кримінального провадження жодних відомостей, які могли б підтвердити наявність такої пом`якшуючої покарання обставини, як щире каяття, оскільки в обох обвинувальних актах щодо ОСОБА_4 , які були направлені до суду першої інстанції та об`єднані в одне провадження, прямо зазначалось про встановлення вказаної вище обставини, що пом`якшує покарання та відсутність обставин, що його обтяжують, а тому суд обґрунтовано визнав згадану обставину такою, що пом`якшує покарання, з огляду на те, що вона знайшла своє повне підтвердження під час судового розгляду.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не вбачає підстав, які вказували б на неправильність застосування судами закону України про кримінальну відповідальність, а саме, застосування ст. 75 КК України, що призвело до невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженої через м'якість, та погоджується з визначеним винній покарання із застосуванням ст. 75 КК України, оскільки врахуванню підлягали всі наявні у кримінальному провадженні обставини.

Таким чином, на переконання колегії суддів, призначене засудженій покарання, з огляду на вимоги ст. 50 КК України, узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність, відповідає основній його меті як заходу примусу, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_4 і попередження нових кримінальних правопорушень, справедливим, та відповідає вимогам ст. 65 КК України.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд відповідно до вимог ст. 419 КПК України дав належну оцінку доводам, викладеним в апеляційній скарзі прокурора, в тому числі і тим, на які він посилається у касаційній скарзі, та обґрунтовано відмовив у її задоволенні. Свій висновок апеляційний суд переконливо мотивував в ухвалі, і вважати його необґрунтованим чи сумнівним немає підстав.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. ст. 370, 419 КПК України.

Отже, обґрунтування касаційної скарги прокурора не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України.

Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Київського апеляційного суду від 05 квітня 2023 року щодо ОСОБА_4 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3