Дата документу 23.08.2023Справа № 554/3260/23
Провадження № 1-кс/554/9905/2023
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 серпня 2023 року м. Полтава

Слідчий суддя Октябрського районного суду міста Полтави ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора - ОСОБА_3 , слідчого - ОСОБА_4 , підозрюваного - ОСОБА_5 , захисників - ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , розглянувши у судовому засіданні клопотання старшого слідчого першого слідчого відділу (з дислокацією у м. Полтаві) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, майор Державного бюро розслідувань ОСОБА_4 , у матеріалах досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000129 від 26.03.2023, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 405, ч. 5 ст. 426-1 КК України, відносно

ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Полтава, громадянин України, українець, одружений, раніше не судимий, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , військовослужбовець, який на момент вчинення кримінального правопорушення перебував на посаді начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 , у військовому званні «підполковник»,

про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою,-

ВСТАНОВИВ :

Слідчий звернувся до суду з вищезазначеним клопотанням про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_5 , яке мотивує наступним.

Досудовим розслідуванням встановлено, що підполковник ОСОБА_5 , будучи начальником ІНФОРМАЦІЯ_3 , являючись військовою службовою особою та начальником відносно старшого лейтенанта ОСОБА_9 , старшого сержанта ОСОБА_10 та рядового ОСОБА_11 за військовим званням та посадою, достовірно знаючи вищевказані статутні вимоги, які регламентують взаємовідносини між військовослужбовцями, маючи на меті застосування нестатутних заходів впливу щодо підлеглого, вирішив умисно застосувати насильство щодо свого безпосереднього підлеглого військовослужбовця за наступних обставин.

Так, 25.03.2023 начальник ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 , у невстановленому на даний час місці та час, зустрівся із своїми підлеглими - головним сержантом-командиром відділення охорони взводу охорони роти охорони ІНФОРМАЦІЯ_4 старшим сержантом ОСОБА_10 та гранатометником другого відділення другого взводу роти охорони ІНФОРМАЦІЯ_4 рядовим ОСОБА_11 .

Під час спілкування вказані особи, будучи не вдоволеними виконанням службових обов`язків заступником командира роти з морально-психологічного забезпечення роти охорони ІНФОРМАЦІЯ_4 старшим лейтенантом ОСОБА_9 , переслідуючи мету провчити останнього, вирішили поїхати до ОСОБА_9 за місцем мешкання та зустрітися із ним.

Того ж дня, 25.03.2023, близько 23 год. 20 хв. старший сержант ОСОБА_10 зі свого мобільного телефону зателефонував на мобільний телефон старшого лейтенанта ОСОБА_9 та попросив останнього вийти на вулицю поспілкуватися.

У вказаний час старший лейтенант ОСОБА_9 перебував вдома за місцем мешкання, за адресою: АДРЕСА_2 , та відпочивав. Після дзвінка старшого сержанта ОСОБА_10 , ОСОБА_9 вийшов на крильце свого під`їзду, однак нікого біля будинку не зустрів. Після цього ОСОБА_9 перетелефонував на мобільний телефон ОСОБА_10 та повідомив, що він вийшов на вулицю та чекає.

Через приблизно 5 хвилин після вказаної розмови, до під`їзду № 3 будинку АДРЕСА_3 , під`їхало три автомобіля, з яких вийшли ОСОБА_5 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 та які відразу направились до ОСОБА_9 , який в цей час очікував на лавці біля вказаного під`їзду.

Наблизившись до ОСОБА_9 , група вказаних військовослужбовців відразу оточила ОСОБА_9 , а саме ОСОБА_5 встав навпроти, ОСОБА_11 встав ліворуч, а ОСОБА_10 встав праворуч відносно ОСОБА_9 , який продовжував сидіти на лавці.

В цей момент ОСОБА_5 , в присутності своїх підлеглих старшого сержанта ОСОБА_10 та рядового ОСОБА_11 , діючи в порушення вимог ст.ст. 6, 11, 16, 29, 30, 37, 49, 50, 130 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, грубо порушуючи порядок проходження військової служби, в умовах воєнного стану, реалізуючи злочинний умисел, спрямований на застосування психологічного та фізичного насильства щодо підлеглого військовослужбовця - старшого лейтенанта ОСОБА_9 , діючи з прямим умислом, з метою спричинення йому моральних страждань та демонстрації своєї явної переваги, будучи начальником ОСОБА_9 та стоячи навпроти нього, почав словесно висловлювати підлеглому ОСОБА_9 претензії, які стосувалися можливого факту співпраці ОСОБА_9 з відповідними правоохоронними органами щодо викриття ймовірної протиправної діяльності підполковника ОСОБА_5 , невдоволення виконанням старшим лейтенантом ОСОБА_9 своїх службових обов`язків як виконуючого обов`язки командира роти охорони ІНФОРМАЦІЯ_4 , нездатністю ОСОБА_9 організувати службу підпорядкованим особовим складом у ввіреному підрозділі, систематичним зловживанням спиртних напоїв, тощо, при цьому в нецензурній формі словесно ображав ОСОБА_9 .

Присутні ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , з метою унеможливлення можливого супротиву ОСОБА_9 , перебували поруч з останнім, підтримували звинувачення ОСОБА_5 на адресу ОСОБА_9 та додатково здійснювали психологічний тиск на нього, при цьому також в нецензурній формі словесно ображали ОСОБА_9 та погрожували фізичною розправою.

Під час вказаної словесної сварки, ОСОБА_9 , намагаючись припинити бесіду із групою вказаних військовослужбовців, почав вставати з лавки щоб піти додому, однак підполковник ОСОБА_5 , реалізовуючи механізм застосування насильства щодо підлеглого ОСОБА_9 , знаходячись навпроти старшого лейтенанта ОСОБА_9 , діючи з прямим умислом та з метою приниження особистої честі і гідності підлеглого йому військовослужбовця, в умовах воєнного стану, застосував до підлеглого йому військовослужбовця - старшого лейтенанта ОСОБА_9 , фізичне насильство, яке виразилося у штовханні ОСОБА_9 руками в корпус його тіла, внаслідок чого ОСОБА_9 втратив рівновагу та впав назад, спиною на лавку.

Побачивши момент застосування насильства з боку підполковника ОСОБА_5 відносно ОСОБА_9 , присутні ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , умисно підтримуючи протиправний умисел свого начальника - начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 підполковника ОСОБА_5 , також застосували насильство відносно старшого лейтенанта ОСОБА_9 , а саме діючи з прямим умислом, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки у вигляді завдання ОСОБА_9 тілесних ушкоджень та бажаючи їх настання, вдвох почали наносити удари в ділянку голови ОСОБА_9 , зокрема ОСОБА_11 наніс удар правою рукою в ділянку голови ОСОБА_9 зліва, а ОСОБА_10 наніс удар лівою рукою в ділянку обличчя ОСОБА_9 з права. Коли ОСОБА_9 від отриманих ударів нахилився вперед та намагався закрити руками свою голову, ОСОБА_10 наніс йому ще один удар лівою ногою в ділянку голови з права, від якого ОСОБА_9 впав на землю.

Коли ОСОБА_9 знаходився на землі, присутні військовослужбовці нанесли ще не менш одного удару руками в ділянку його голови, після чого ОСОБА_9 підійнявся на ноги та намагаючись втекти від кривдників попрямував в напрямку свого під`їзду, однак ОСОБА_10 наздогнав його та прижав руками до дверей під`їзду, після чого висловив на адресу ОСОБА_9 погрози подальшої фізичної розправи в разі допущення неналежної поведінки.

Коли військовослужбовці ОСОБА_5 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 зникли з місця події, ОСОБА_9 зайшов до свого під`їзду та почав підійматися сходинами, однак в цей час його із тілесними ушкодженнями голови помітив сусід, який викликав карету швидкої медичної допомоги та наряд поліції.

Внаслідок вказаних неправомірних дій ОСОБА_5 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , старший лейтенант ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження та був госпіталізований до КП «Диканська лікарня планового лікування" з діагнозом: «ЗЧМТ. Струс головного мозку. Забійна рвана рана (скальпована) волосистої частини голови, ділянки лобу. Рвана рана зовнішнього вуха справа"

Згідно висновку експерта за результатами проведеної судово-медичної експертизи ОСОБА_9 , у останнього виявлені тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку з гематомами та забійними ранами голови та правої вушної раковини, які в подальшому ускладнились правобічною рефлекторно-пірамідною недостатністю, помірним вестибуло-мозково-атактичним та вираженим гіпертензівно-лікворним синдромами, стійким вираженим цефалічним синдромом, післятравматичною правобічною невралгією трійчастого нерву, які могли утворитись не менш ніж від 2-3х кратної дії тупих обмежених предметів, якими могли бути пальці рук, стиснуті в кулак, нога людини у взутті, або інші предмети з побідними характеристиками, які кваліфікуються у своїй сукупності як ушкодження середнього ступеню тяжкості за ознакою довготривалого розладу здоров`я.

04.08.2023 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вручено письмове повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 426-1 КК України.

На теперішній час стороною обвинувачення вживаються заходи щодо встановлення всіх обставин кримінального правопорушення у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_5 , у тому числі допити свідків, відшукання речей та документів, які можуть бути використані як докази у кримінальному провадженні.

Аналізуючи поведінку підозрюваного ОСОБА_5 та матеріали кримінального провадження, сторона обвинувачення приходить до наступних висновків:

1. Так, ОСОБА_5 через тяжкість інкримінованого йому кримінального правопорушення може переховуватись від органів досудового розслідування, у зв`язку чим у сторони обвинувачення достатньо підстав вважати, що у разі не застосування до ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою останній може переховуватись від органу досудового розслідування та суду на території України та/або покинути її межі, так як кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 426-1 КК України є особливо тяжким, за вчинення якого передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від восьми до дванадцяти років.

Таким чином, наявний ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, - переховування від органів досудового розслідування та суду.

2. Підозрюваний ОСОБА_5 може тиснути та впливати на свідків, деякі з яких до теперішнього часу ще не допитані, у цьому ж кримінальному провадженні.

Підґрунтям такого ризику є те, що підозрюваний ОСОБА_5 , перебуваючи на свободі, може незаконно впливати як особисто, так і через третіх осіб з числа діючих військовослужбовців, на учасників кримінального провадження, з метою запобігання надання ними правдивих показань, зокрема, на вже допитаних свідків, в тому числі з мотивів помсти їм за надані в ході досудового розслідування показання, чи з метою схилити їх у будь-який спосіб до зміни або відмови від раніше наданих ними показань, з метою уникнення притягнення до кримінальної відповідальності.

Враховуючи викладене, існує ризик здійснення реального тиску на вказаних осіб з боку ОСОБА_5 .

Вказана обставина свідчить про наявність ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, - незаконний вплив на свідків у цьому ж кримінальному провадженні.

3. Підозрюваний ОСОБА_5 може перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, враховуючи його нехтування положеннями чинного законодавства, а саме порушенням вимог ст. ст. 65, 68 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст.ст. 1, 2, 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 11, 16, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, шляхом уникнення від явок до органу досудового розслідування та суду, а також не виконувати покладені на нього процесуальні обов`язки.

Вказане також свідчить про наявність ризику, передбаченого п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, - перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Відтак у сторони обвинувачення є достатні підстави вважати, що ризики, передбачені п.п. 1, 3, 4 ст. 177 КПК України, об`єктивно наявні, що свідчить про неможливість їх запобігання шляхом застосування до підозрюваного ОСОБА_5 інших, більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою. З метою забезпечення дієвості вказаного кримінального провадження доцільно застосувати до підозрюваного ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний з триманням підозрюваного ОСОБА_5 під вартою, не зможе запобігти вищевказаним ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України, у зв`язку з тим, що лише повна ізоляція від суспільства може запобігти вказаним ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, а також гарантувати виконання останнім покладених на нього процесуальних обов`язків.

У судовому засіданні прокурор, підтримав клопотання та просив його задовольнити. Вважає, що застосування насильства до підлеглого в умовах воєнного стану є не припустимим, так само, як і невчинення жодних дій щодо того, щоб утримати підлеглих від протиправної поведінки. Єдиний запобіжний захід, який забезпечить виконання підозрюваним його обов`язків є тримання під вартою.

Слідчий клопотання підтримав, прохав клопотання задовольнити.

Підозрюваний в судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання. Вину у правопорушенні, у якому його підозрюють не визнає. Вважає, що потерпілий мав намір підірвати його авторитет, тому дав свідчення проти нього.

Захисник ОСОБА_7 пояснив, що підозра, повідомлена ОСОБА_5 є необґрунтованою, оскільки не грунтується на переконливих доказах вини підозрюваного, оскільки у вказаних у клопотанні доказах відсутні факти, які б вказували на нанесення тілесних ушкоджень потерпілому саме ОСОБА_5 , окрім свідчень самого потерпілого, який за матеріалами, доданими до клопотання, перебував у нетверезому стані.

За ст.426-1 КК України може бути притягнено до кримінальної відповідальності особу, якщо її протиправними діями спричинено істотну шкоду, а спричинення такої шкоди жодними доказами не підтверджено. Докази, на які посилається сторона обвинувачення, не засвідчують того, що дії ОСОБА_5 підпадають під ознаки зазначеної статті. Щодо спричинення потерпілому психологічного чи морального тиску питання взагалі слідчим не ставилося.

ОСОБА_5 має стійкі соціальні зв`язки, сім`ю. Підозрюваний неодноразово нагороджений відзнаками за сумлінне виконання своїх обов`язків та має позитивні характеристики з місця служби та місця проживання. В силу пережитого стресу, внаслідок вказаної події, погіршився стан здоров`я, тому потребує лікування.

На даний час ОСОБА_5 перебуває на роботі за 100 км від місця, де трапилося кримінальне правопорушення, з часу події минуло понад 5 місяців, тому не зрозуміло яким чином підозрюваний зможе впливати на свідків. Також слідчим і прокурором не надано підтвердження допущення ОСОБА_5 хоча б одної неявки на виклик слідчого чи суду без поважних причин.

Вважає ризики, зазначені слідчим у клопотанні, абстрактними та не доведеними стороною обвинувачення, тому просив, на підставі ч.2 ст.194 КК України відмовити у задоволенні клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Захисник ОСОБА_12 у судовому засіданні пояснив, що згідно наданих матеріалів, ОСОБА_5 потерпілому не спричинив жодного удару. Слідчим не надано жодного доказу на підтвердження підозри, оголошеної ОСОБА_5 . Підозра грунтується на свідченнях потерпілого, мотиви якого стороні захисту не відомі. Наголосив, що вина ОСОБА_13 не є доведеною, тому повинна діяти презумпція невинуватості.

Вважає ризики, зазначені стороною обвинувачення не доведеними, тому просив відмовити у задоволенні клопотання.

Заслухавши пояснення прокурора, слідчого, підозрюваного та захисників, дослідивши матеріали клопотання, суд вважає, що клопотання підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення у якому підозрюється. Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Частиною 1 статті 183 КПК України передбачено, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та сьомою статті 176 цього Кодексу.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою та продовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що його вимагають справжні інтереси суспільства, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке можливо буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.

Аналогічне відображення принципів вирішення питання застосування щодо особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою міститься і в положеннях ст.ст.177, 178, 183 КПК України.

Згідно ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Встановлено, що 04.08.2023 року ОСОБА_5 вручено письмове повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбачених ч. 5 ст. 426-1 КК України, яке полягає у застосуванні військовою особою насильства щодо підлеглого, вчиненого в умовах воєнного стану.

Згідно санкції ч. 5 ст. 426-1 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від восьми до дванадцяти років.

Вирішуючи питання про застосування щодо ОСОБА_5 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, слідчий суддя враховує наступне.

Частиною 2 статті 29 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно зі ст. 7 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на засадах, в тому числі, верховенства права, згідно якої людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, законності, згідно якої під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, а також забезпечення права на свободу та особисту недоторканність, згідно якої ніхто не може триматися під вартою, бути затриманим або обмеженим у здійсненні права на вільне пересування в інший спосіб через підозру або обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення інакше як на підставах та в порядку, передбачених цим Кодексом.

При цьому, як свідчить практика Європейського Суду з прав людини, «розумна підозра» у вчиненні кримінального злочину", про яку йдеться у ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, визначає наявність обставин або відомостей, які б переконали неупередженого спостерігача, що ця особа, можливо, вчинила злочин (рішення в справі "Нечипорук і Йонкало проти України").

А відтак, вимоги ст. ст. 177, 178 КПК України передбачають, що наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою злочину повинна бути підтверджена вагомими доказами, які являють собою досить переконливі факти, та в сукупності наданої ним розумної оцінки надають підстави вважати причетність особи до вчинення злочину достатньо вірогідною.

Між цим, Європейський Суд з прав людини у рішенні в справі "Мюррей проти Об`єднаного Королівства" вказав, що факти, які викликають підозру, не обов`язково мають бути встановлені до ступеня, необхідного для засудження або для пред`явлення обвинувачення, що являється завданням наступних етапів кримінального процесу.

Разом із цим, слід зауважити, що на даному етапі провадження слідчий суддя не має процесуальних повноважень вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення. Слідчий суддя на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів повинен визначити лише, чи є причетність особи до вчинення кримінального правопорушення вірогідною та достатньою для застосування щодо неї обмежувальних заходів.

Питання доведеності вини підозрюваного у скоєнні інкримінованого злочину і правильності кваліфікації його дій є предметом дослідження досудового розслідування і судового розгляду справи по суті.

Враховуючи викладенне, посилання захисників, на те, що підозра повідомлена ОСОБА_5 є необґрунтованою, слідчий суддя вважає непереконливими, оскільки сукупність матеріалів судового провадження, на даному етапі кримінального провадження до моменту з`ясування істини у справі, є достатньою для застосування щодо підозрюваного запобіжного заходу, оскільки обґрунтованість підозри - це не акт притягнення особи до відповідальності, а сукупність даних, які переконують об`єктивного спостерігача, що особа могла бути причетною до вчинення конкретного злочину.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особи підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зав`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади) поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зав`язків).

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Слідчий суддя, суд, оцінюючи вірогідність такої поведінки підозрюваного/обвинуваченого, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності позапроцесуальних дій зазначеної особи. При цьому КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний/обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Перевіряючи обґрунтування у клопотанні наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а саме того, що підозрюваний ОСОБА_5 може переховуватись від органів досудового розслідування та/або суду, обґрунтовано тяжкістю злочину у якому підозрюється; ризик незаконного впливу на свідків у кримінальному провадженні, обґрунтований тим, що він, перебуваючи на свободі, може незаконно впливати, як особисто, так і через третіх осіб з числа діючих військовослужбовців, на учасників кримінального провадження, з метою запобігання надання ними правдивих свідчень, зокрема і на вже допитаних свідків, у тому числі з мотивів помсти. Підозрюваний ОСОБА_5 може перешкодити кримінальному провадженню іншим чином, шляхом уникання від явок до органу досудового розслідування та суду та невиконання покладених на нього обов`язків.

Слідчий суддя враховуючи, що ОСОБА_5 підозрюється у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 426-1 КК України, за вчинення якого, в разі доведеності його вини, передбачене покарання у виді позбавлення волі строком на строк від восьми до дванадцяти років, може вдатися спроб переховуватися від органу досудового розслідування або суду, тому ризик передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України є реальним. Врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства (рішення Європейського суду з прав людини у справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993).

Також, Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Зважаючи на те, що досудове розслідування кримінального провадження триває, у справі допитані свідки, показання яких можуть вплинути на хід досудового розслідування злочину, слідчий суддя вважає, що ризик можливого незаконного впливу підозрюваним на свідків з метою спотворення показань є також реальним.

Таким чином, слідчий суддя приходить до висновку про доведеність слідчим у клопотанні та прокурором в судовому засіданні ризиків, передбачених п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Ризик, передбачений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України містять характер припущення та належним чином не обґрунтований, оскільки слідчим не надано слідчому судді жодного підтвердження неявки ОСОБА_5 на виклики без поважної причини та фактів уникнення виконання покладених на нього обов`язків.

Разом із тим, слідчий суддя вважає, що в клопотанні слідчого в повному обсязі необґрунтована неможливість застосування більш м`яких запобіжних заходів ніж тримання під вартою, для запобігання встановлених ризиків та належної процесуальної поведінки підозрюваного.

Зокрема, у клопотанні слідчий в обґрунтування неможливості застосування більш м`якого запобіжного заходу посилається на тяжкість та характер інкримінованого підозрюваному кримінального правопорушення, а також займану ним посаду.

При цьому, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що сама по собі тяжкість покарання, що загрожує підозрюваному чи обвинуваченому у разі визнання його вини не може бути підставою для застосування до нього найбільш суворого запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

В рішенні «Мамедова проти Росії» (Mamedova v Russia) 7064/05 від 01.06.2006 Європейський Суд з прав людини зазначив, що, хоча суворість покарання є визначальним елементом при оцінці ризику переховуватися від правосуддя чи вчинення нових злочинів, потребу позбавлення когось волі не можна оцінювати з винятково абстрактного погляду, беручи до уваги тільки тяжкість злочину.

Сам по собі характер інкримінованого підозрюваному кримінального правопорушення та займана ним посада на переконання слідчого судді також не є підставою для застосування до нього найсуворішого запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

В судовому засіданні прокурор не зміг обґрунтувати, чому інші більш м`які запобіжні заходи, ніж тримання під вартою, не зможуть забезпечити належну поведінку підозрюваного під час досудового розслідування та спростувати доводи сторони захисту.

Інкриміноване підозрюваному ОСОБА_5 кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 426-1 КК України не відноситься до тих, за які відповідно до ч. 8 ст.176 КПК України під час дії воєнного стану до військовослужбовців застосовується виключно запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Слідчим суддею враховується, що підозрюваний ОСОБА_5 раніше не судимий, одружений, має на утриманні малолітню дитину, обіймає посаду т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 , командуванням характеризується позитивно, також позитивно характеризується за місцем проживання, має військове звання підполковник, має медалі за сумлінну службу та нагороджений почесною відзнакою та почесною відзнакою «За оборону Маріуполя», має постійне місце реєстрації та проживання.

Зазначені обставини значно зменшують існування встановлених ризиків, передбачених п. п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України.

З огляду на наведене прокурором не доведено обставин, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 194 КПК України, про неможливість застосування до підозрюваного більш м`яких запобіжних заходів ніж тримання під вартою, що є підставою в порядку ч. 4 ст. 194 КПК України для застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж той, який зазначено у клопотанні, а також покласти на підозрюваного обов`язки, передбачені ч. 5 цієї статті.

Слідчий суддя вважає, що запобіжний захід у вигляді домашнього арешту не може бути застосований до підозрюваного, зважаючи на те, що ОСОБА_5 є військовослужбовцем на не відсторонений від займаної посади, а у період воєнного стану виконання обов`язків військовослужбовця не обмежуються часовими рамками. Тому перебування підозрюваного під домашнім арештом, навіть у нічний час доби, може зашкодити обороноздатності держави.

З урахуванням наявності ризиків, передбачених п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України та зазначених даних щодо особи підозрюваного, які значно зменшують існування встановлених ризиків, слідчий суддя вважає можливим до підозрюваного застосувати запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, із покладенням обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, що буде достатнім для забезпечення його належної процесуальної поведінки та запобігання названих вище ризиків.

Керуючись ст.ст. 176-178, 182-184, 186, 193-194, 196, 197, 376 КПК України, суд,-

УХВАЛИВ :

Клопотання слідчого про обрання запобіжного заходу - задовольнити частково.

Застосувати до підозрюваного ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Полтава, громадянина України, українця, одруженого, раніше не судимого, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , військовослужбовця запобіжний захід у виді особистого зобов`язання строком на 60 діб.

Покласти на підозрюваного ОСОБА_5 обов`язки:

1)Прибувати до слідчого, прокурора, суду за першою вимогою.

2)Не відлучатися з місця проживання, а саме: АДРЕСА_1 чи місця несення служби без дозволу слідчого, прокурора або суду, залежно від стадії кримінального провадження.

3)Повідомляти слідчого, прокурора чи суд, залежно від стадії кримінального провадження, про зміну свого місця перебування.

У задоволенні іншої частини клопотання - відмовити.

Ухвала слідчого судді підлягає негайному виконанню після її проголошення.

Контроль за виконанням ухвали покласти на слідчого, в провадженні якого знаходиться кримінальне провадження.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Полтавського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Повний текст ухвали складено 24.08.2023 року.

Слідчий суддя ОСОБА_1