Справа № 132/2174/23
Провадження №1-кп/132/337/23
Вирок

Іменем України

19 вересня 2023 року місто КАЛИНІВКА

КАЛИНІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

при секретарях - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Калинівка Вінницької області, кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000234 від 31 травня 2023 року, за обвинувальним актом, складеним у відношенні:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Тараски Хмільницького району Вінницької області, українця, громадянина України, із загальною середньою освітою, неодруженого, непрацевлаштованого, раніше неодноразово судимого:

04.02.2019 року Хмільницьким міськрайонним судом Вінницької області за ч.3 ст.185 КК України, до покарання у виді 3 (трьох) років 6 (шести) місяців позбавлення волі;

18.11.2019 року Калинівським районним судом Вінницької області за ч.2 ст.185 КК України, із застосуванням ч.4 ст.70 КК України, до остаточного покарання у виді 3 (трьох) років 7 (семи) місяців позбавлення волі;

16.01.2020 року Кузнецовським міським судом Рівненської області за ч.1 ст.185 КК України, із застосуванням ч.4 ст.70 КК України, до остаточного покарання у виді 3 (трьох) років 9 (дев`яти) місяців позбавлення волі;

23.07.2021 року Хмільницьким міськрайонним судом Вінницької області за ч.1 ст.185 КК України, із застосуванням ч.4 ст.70 КК України, до остаточного покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі, звільненого 02.01.2023 року із Державної установи «Могилів-Подільська виправна колонія (№114)» по відбуттю строку покарання,

проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України,

за участі сторін кримінального провадження:

прокурора - ОСОБА_5 ,

захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

ВСТАНОВИВ:

Обвинувачений ОСОБА_8 - будучи судимим Хмільницьким міськрайонним судом Вінницької області за ч.1 ст.185 КК України, із застосуванням ч.4 ст.70 КК України, до остаточного покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі, звільненим 02.01.2023 року із Державної установи «Могилів-Подільська виправна колонія (№114)» по відбуттю строку покарання, на шлях виправлення не став та вчинив новий умисний злочин за наступних обставин. Так, ОСОБА_8 достовірно знаючи, що у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, згідно Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 року № 64/2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 року № 2102-ІХ, в Україні введено воєнний стан із 05год.30хв. 24.02.2022 року, строк дії якого був продовжений на підставі Указу Президента України «Про продовження дії воєнного стану в Україні» від 01.05.2023 року № 254/2023, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 02.05.2023 року № 3057-ІХ, з 05год.30хв. 20.05.2023 року строком на 90 діб, - 30.05.2023 року близько 13год.00хв. прийшов до своєї знайомої ОСОБА_9 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 , однак зайшовши на територію вказаного домоволодіння, виявив відсутність ОСОБА_9 вдома, та в цей момент у нього виник умисел на викрадення чужого майна. Реалізуючи свій злочинний умисел направлений на викрадення чужого майна, ОСОБА_8 усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки у вигляді спричинення матеріальної шкоди та бажаючи їх настання, з метою особистого збагачення, діючи таємно, повторно, з корисливих мотивів, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, підійшов до вхідних дверей жилого будинку, де виявив на цвяху ключ, за допомогою якого відчинив замок вхідних дверей будинку. За відсутності визначених законом підстав, проник всередину цього будинку, де в спальній кімнаті, у шафі під одягом, виявив грошові кошти у розмірі 20000грн.00коп., а на дивані помітив мобільний телефон марки «Apple» серії «iPhone» моделі «iPhone 4S», об`ємом пам`яті 0,5/16GB, вартість якого згідно висновку судової товарознавчої експертизи № 3582/23-21 від 14.06.2023 року, становить 593грн.00коп., які викрав, та ними після зникнення з місця вчинення даного кримінального правопорушення, розпорядився на власний розсуд, спричинивши своїми протиправними діями ОСОБА_9 матеріального збитку на загальну суму у розмірі 20593грн.00коп.

Обвинувачений ОСОБА_8 в судовому засіданні при розгляді вказаної справи, свою вину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні визнав повністю, зазначивши, що дійсно 30.05.2023 року близько 13год.00хв. прийшов до своєї знайомої ОСОБА_9 , однак останньої за місцем проживання не виявив, та у нього виник умисел на викрадення її майна. Підійшовши до вхідний дверей жилого будинку, на цвяху помітив ключ, за допомогою якого відчинив вхідні двері будинку, через які проник всередину його приміщення, де перебуваючи в спальній кімнаті, у шафі під одягом, виявив грошові кошти у розмірі 20000грн.00коп., а на дивані помітив мобільний телефон марки «Apple», які викрав, та ними після зникнення з місця вчинення злочину, розпорядився на власний розсуд. У скоєному розкаюється, обіцяє, що більше подібного не повториться, а тому просить його суворо не карати. Цивільний позов визнає у повному обсязі та проти його задоволення не заперечує.

Потерпіла ОСОБА_9 в судове засідання не з`явилася, надавши письмову заяву, згідно якої просить справу розглянути за її відсутності, обвинуваченому визначити покарання згідно вимог діючого законодавства, а заявлений цивільний позов задовольнити.

Враховуючи те, що обвинувачений не оспорював фактичні обставини справи і судом було встановлено, що він правильно розуміє зміст цих обставин, відсутні будь-які сумніви у добровільності та істинності його позиції, заслухавши думку учасників судового розгляду та роз`яснивши їм положення ч.3 ст. 349 КПК України, суд визнав недоцільним дослідження інших доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

Оцінюючи викладене, суд приходить до висновку, що винність ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті, доведені повністю, а його дії за ч.4 ст.185 КК України, а саме таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднане з проникненням у житло, вчинене повторно, в умовах воєнного стану, правильно кваліфіковані органами досудового слідства.

Положення частини 2 статті 50 КК України встановлюють, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належать, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання.

Відповідно до змісту статті 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації це покарання має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують та обтяжують.

Згідно пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (стаття 12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Прокурор ОСОБА_5 у своїй промові, під час виступу у судових дебатах, просила визнати ОСОБА_8 винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, та призначити йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі, які він має відбувати реально.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, особу винного, обставини, що пом`якшують і обтяжують його покарання.

Обвинувачений ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України відноситься до тяжкого злочину.

З матеріалів кримінального провадження, а саме з відомостей персонально-довідкового обліку, отриманих з Єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України про притягнення осіб до кримінальної відповідальності, відсутність (наявність) судимості або обмежень, передбачених кримінально-процесуальним законодавством України від 05.06.2023 року вбачається, що обвинувачений ОСОБА_8 раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, а саме був судимий:

04.02.2019 року Хмільницьким міськрайонним судом Вінницької області за ч.3 ст.185 КК України, до покарання у виді 3 (трьох) років 6 (шести) місяців позбавлення волі;

18.11.2019 року Калинівським районним судом Вінницької області за ч.2 ст.185 КК України, із застосуванням ч.4 ст.70 КК України, до остаточного покарання у виді 3 (трьох) років 7 (семи) місяців позбавлення волі;

16.01.2020 року Кузнецовським міським судом Рівненської області за ч.1 ст.185 КК України, із застосуванням ч.4 ст.70 КК України, до остаточного покарання у виді 3 (трьох) років 9 (дев`яти) місяців позбавлення волі;

23.07.2021 року Хмільницьким міськрайонним судом Вінницької області за ч.1 ст.185 КК України, із застосуванням ч.4 ст.70 КК України, до остаточного покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі, звільнений 02.01.2023 року із Державної установи «Могилів-Подільська виправна колонія (№114)» по відбуттю строку покарання.

За місцем проживання ОСОБА_8 характеризується з негативної сторони, неодружений, міцних соціальних зв`язків не має.

ОСОБА_8 , будучи особою працездатного віку, непрацевлаштований та суспільно-корисливою працею не займається, постійного законного джерела доходу (прибутку) не має, що і стало підґрунтям для вчинення даного злочину.

На обліку у лікарів психіатра та нарколога ОСОБА_8 не перебуває.

Відповідно до статті 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім як у випадках зміни судом правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Згідно пункту 5 частини 1 статті 368 КПК України суд, ухвалюючи вирок, повинен вирішити питання, зокрема, чи є обставини, що обтяжують або пом`якшують покарання обвинуваченого, і які саме.

За пунктом 4 частини 1 статті 91 КПК України обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою для закриття кримінального провадження, підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Обов`язок доказування перелічених обставин згідно зі статтею 92 КПК України покладається на слідчого, прокурора та в установлених цим Кодексом випадках, на потерпілого.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що органом досудового розслідування обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання ОСОБА_8 , не встановлено та в обвинувальному акті не зазначено.

Верховний Суд у своїй постанові від 20.12.2018 року у справі № 679/783/17 (провадження № 51-8609км18) зазначив, що посилання у вироку на обставину, що обтяжує покарання обвинуваченого, яка при формулюванні обвинувачення не була зазначена в обвинувальному акті відповідно до пункту 6 частини 2 статті 291 КПК України, не узгоджується з положеннями статті 337 КПК України.

З урахуванням вищевикладеного, обставин, що обтяжують або пом`якшують покарання ОСОБА_8 , судом не встановлено.

Вказані відомості про особу обвинуваченого підвищують суспільну небезпечність вчиненого злочину і свідчать про спрямованість ОСОБА_8 на вчинення умисних корисних злочинів.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

За приписами статті 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Вказані положення підлягають застосуванню у взаємозв`язку із приписами статей 50, 65 КК України, за якими особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, що є необхідним і достатнім для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Системне тлумачення правових норм, визначених у статтях 50, 65 та 75 КК України, дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням можливості досягти мети покарання як такої, що включає не тільки кару, а й виправлення засуджених, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. За приписами статті 75 КК України, рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням приймається з урахуванням можливості досягнення цілей покарання.

Для застосування положень статті 75 КК України, суд має належним чином дослідити й оцінити всі обставини, що мають значення для кримінального провадження, та врахувати, що звільнення від відбування покарання з випробуванням застосовується в тому разі, коли є відповідні умови і підстави.

Підставою для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є переконання суду, викладене в мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання. Висновок суду ґрунтується на тих відомостях, які він оцінює на час ухвалення вироку, зокрема, відомостях про вчинений особою злочин, зміст протиправної поведінки. Крім того, важливе значення для вирішення питання про звільнення від відбування покарання з випробуванням мають відомості, що характеризують: особистісні прояви винуватого в головних сферах життєдіяльності; його соціально-демографічні властивості; спосіб життя; соціальні зв`язки; наявність джерел правомірного отримання доходів для забезпечення власних потреб та осіб, які перебувають на його утриманні; наскільки його ціннісні орієнтири збігаються із загальнопоширеними в суспільстві нормами моралі; соціально-психологічну характеристику винуватого тощо.

При цьому в аспекті застосування положень статті 75 КК України, законодавець підкреслює важливість досягнення такої цілі покарання, як виправлення засудженої особи, прямо вказавши, що звільнення з випробуванням застосовується, якщо суд дійде висновку про можливість її виправлення без відбування покарання, де суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, а й інші обставини справи.

В аспекті досягнення мети покарання виправлення є таким впливом покарання на свідомість особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, за допомогою якого усуваються ті її негативні риси, які призвели до вчинення кримінального правопорушення, що виявляється, зокрема, у внесенні коректив у її соціально-психологічні характеристики, нейтралізації негативних криміногенних настанов, вихованні законослухняності та поваги до положень закону, в тому числі і кримінального.

Досягнення мети виправлення означає, що в особистості засудженого в результаті застосування до нього покарання відбулися такі зміни, які фактично унеможливлюють вчинення ним нового кримінального правопорушення з огляду на зміни його ціннісних орієнтирів, що неможливо без усвідомлення і засудження вчиненої суспільно небезпечної дії та своєї винуватості.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_8 вчинив інкримінований йому в даному кримінальному провадженні злочин, маючи не зняту та непогашену судимість згідно вироку Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 23.07.2021 року у справі № 149/2218/20, та через незначний проміжок часу після звільнення з місць позбавлення волі. До цього, ОСОБА_8 неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, належних висновків для себе не робив та продовжував вчиняти кримінальні правопорушення, що свідчить про відсутність позитивних змін в його особистості, не створення у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки у суспільстві, що вказує на стійку злочинну спрямованість та його небезпечність для суспільства.

Факт визнання вини та визнання цивільного позову, відокремлено від інших обставин, не є достатніми підставами до застосування положень статті 75 КК України (постанова Верховного Суду від 15.03.2023 року у справі № 185/7875/21 (провадження № 51-3396км22).

Такі обставини, на переконання суду, не ґрунтуються на вимогах статей 65, 75 КК України і не можуть бути визначальними при виборі заходу примусу та порядку його відбування.

Поведінка ОСОБА_8 під час провадження в суді може свідчити про його намагання уникнути відповідальності, а не про його виправлення та перевиховання.

З урахуванням даних про особу обвинуваченого, який характеризується виключно з негативної сторони, неодружений, міцних соціальних зв`язків не має, будучи особою працездатного віку, ніде не працює та суспільно-корисливою працею не займається, раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності та засуджувався до найсуворішого виду покарання у вигляді позбавлення волі, на шлях виправлення не ставав за знову вчиняв нові кримінальні правопорушення, беручи до уваги характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, та врахувавши всі обставини даного кримінального провадження, думку потерпілої, яка вважає, що слід призначити покарання в межах санкції інкримінованої йому статті, суд керуючись принципом справедливості та індивідуалізації покарання, вважає неможливим досягнення мети попередження вчинення нових злочинів і виправлення ОСОБА_8 без ізоляції його від суспільства, а тому підстав для звільнення його від відбування покарання з випробуванням суд не вбачає.

Отже, звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням на підставі статті 75 КК України, або призначення більш м`якого покарання, ніж передбаченого законом на підставі статті 69 КК України, не сприятиме його виправленню і попередженню вчиненню ним нових злочинів, і на переконання суду, є невиправдано м`яким заходом примусу, який не можна вважати справедливим, пропорційним і співрозмірним ступеню тяжкості вчиненого ним злочину.

Санкцією ч.4 ст.185 КК України передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років.

Враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, відсутність обставин, що пом`якшують і обтяжують його покарання, суд вважає, що справедливим для обвинуваченого ОСОБА_8 є покарання у виді позбавлення волі, яке він має відбувати реально.

Саме таке покарання ОСОБА_8 , на переконання суду, відповідатиме вимогам кримінального та кримінального процесуального законодавства України, є відповідним вчиненому ним кримінального правопорушення, а за своїм видом та розміром - необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчиненню нових злочинів як ним, так і іншими особами.

Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява № 10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Згідно частини 9 статті 100 КПК України, питання про долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Такі докази і документи повинні зберігатися до набрання рішенням законної сили.

Речові докази, вилучені в ході розслідування кримінального провадження, а саме мобільний телефон марки «Nomi I 1880 HW 1.0» на дві сім-карти із ІМЕІ1 НОМЕР_1 , ІМЕІ2 НОМЕР_2 ; банківську карту «PROMINVESTBANK» № НОМЕР_3 , які відповідно до постанови слідчого СВ відділення поліції № 1 Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області лейтенанта поліції ОСОБА_11 від 05.06.2023 року, передані до камери зберігання речових доказів відділення поліції № 1 Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області, а також грошові кошти на загальну суму 1055грн.00коп., які відповідно до постанови слідчого СВ відділення поліції № 1 Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області лейтенанта поліції ОСОБА_11 від 05.06.2023 року, передані до відділення 220/01 АБ «Укргазбанк», після набуття вироком законної сили, необхідно повернути власнику (законному володільцю).

Відповідно до вимог частини 4 статті 174 КПК України, суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна.

Як вбачається з матеріалів даного кримінального провадження, на вилучене в ході досудового розслідування кримінального провадження майно, а саме на телефон марки «Nomi I 1880 HW 1.0» на дві сім-карти із ІМЕІ1 НОМЕР_1 , ІМЕІ2 НОМЕР_2 ; банківську карту «PROMINVESTBANK» № НОМЕР_3 ; грошові кошти на загальну суму 1055грн.00коп., на підставі ухвали слідчого судді Калинівського районного суду Вінницької області ОСОБА_12 від 05.06.2023 року у справі № 132/1744/23, накладено арешт.

З урахуванням вимог процесуального закону, та беручи до уваги, що в застосуванні цього заходу забезпечення кримінального провадження відпала потреба, суд вважає за необхідне скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Калинівського районного суду Вінницької області ОСОБА_12 від 05.06.2023 року у справі № 132/1744/23.

Відповідно до частини 2 статті 124 КПК України, у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Згідно пункту 2 частини 4 статті 374 КПК України, у разі визнання особи винуватою, у резолютивній частині вироку зазначається рішення про відшкодування процесуальних витрат.

За роз`ясненнями, викладеними в пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 07.07.1995 року «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину та судових витрат», у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Витрати на залучення експерта згідно висновку експерта від 14.06.2023 року № 3582/23-21 у розмірі 716грн.94коп. підлягають стягненню з ОСОБА_8 на користь держави.

Відповідно до частини 1 статті 127 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, а також за його згодою будь-яка інша фізична чи юридична особа має право на будь-якій стадії кримінального провадження відшкодувати шкоду, завдану потерпілому, територіальній громаді, державі внаслідок кримінального правопорушення. Згідно положень частини 2 зазначеної статті шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Частиною 1 статті 128 КПК України передбачено, що особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

За частиною 5 статті 128 КПК України, цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 91 КПК України, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, належить до обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні. Вказані обставини можуть бути елементами складу відповідних злочинів, а також впливати на визначення міри відповідальності винної особи.

В пункті 7 частини 1 статті 368 КПК України зазначено, що ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання про те, чи підлягає задоволенню пред`явлений цивільний позов і, якщо так, на чию користь, в якому розмірі та в якому порядку.

Із матеріалів даного кримінального провадження вбачається, що потерпілою особою/цивільним позивачем ОСОБА_9 заявлено цивільний позов, згідно якого остання просить суд стягнути з ОСОБА_8 на її користь майнову шкоду, заподіяну даним кримінальним правопорушенням у розмірі 19538грн.00коп.

За частиною 1 статті 1177 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Частиною 1 статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

При цьому, згідно пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Відповідно до частини 2 статті 22 ЦК України, до складу реальних збитків як одного з елементів майнової шкоди входять втрати, які особа зазнала, у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які вона зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

При цьому, згідно зі статтею 1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, обвинувачений ОСОБА_8 викрав у потерпілої ОСОБА_9 грошові кошти у розмірі 20000грн.00коп. (з яких було виявлено та вилучено лише 1055грн.00коп.) та мобільний телефон марки «Apple» серії «iPhone» моделі «iPhone 4S», об`ємом пам`яті 0,5/16GB, вартість якого згідно висновку судової товарознавчої експертизи № 3582/23-21 від 14.06.2023 року, становить 593грн.00коп., які не були виявлені та вилучені в ході розслідування даного кримінального провадження та не були повернуті потерпілій особі, а тому позов щодо стягнення майнової шкоди у розмірі 19538грн.00коп. є доведеним.

Обвинувачений ОСОБА_8 даний цивільний позов визнав у повному обсязі та не заперечував щодо стягнення з нього на користь потерпілої ОСОБА_9 майнової шкоди, завданої даним кримінальним правопорушенням у розмірі 19538грн.00коп.

З огляду на наведене, зважаючи на доведеність потерпілою завданої їй майнової шкоди, беручи до уваги визнання обвинуваченим цивільного позову та враховуючи, що таке визнання не суперечить закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб, цивільний позов підлягає до задоволення.

Відповідно до пункту 2 частини 4 статті 374 КПК України, в разі визнання особи винуватою у резолютивній частині вироку, з-поміж іншого, зазначається початок строку відбування покарання.

Як вбачається з матеріалів справи, під час досудового розслідування та судового розгляду, заходи забезпечення кримінального провадження, зокрема у виді запобіжного заходу відносно ОСОБА_8 не застосовувались.

З урахуванням цього, оскільки фактичне виконання судового рішення, яким особу засуджено до покарання у вигляді позбавлення волі, починається з моменту затримання особи на виконання вироку суду, а тому в резолютивній частині вироку необхідно вказати, що початок строку відбування покарання необхідно рахувати з моменту затримання особи на виконання вироку.

До набрання вироком законної сили, запобіжний захід відносно ОСОБА_8 не обирати.

Відповідно до частин 1, 2 статті 374 КПК України, вирок суду складається зокрема зі вступної частини, у якій зазначаються дата та місце його ухвалення.

Згідно роз`яснень викладених в узагальнені Верховного Суду України від 01.08.2004 року «Про якість складання й оформлення судових рішень у кримінальних справах та справах про адміністративні правопорушення», суди повинні керуватися положенням про те, що датою постановлення вироку є день його підписання складом суду, незалежно від тривалості часу, протягом якого відбувалася нарада суддів, а місцем його постановлення - місто чи інший населений пункт, де це фактично мало місце.

Оскільки днем підписання вироку є 19.09.2023 року, то датою його постановлення є саме цей день.

Керуючись ст.ст.349, 368, 370, 374, 376, 392, 395 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.4 ст.185 КК України, та призначити йому покарання у вигляді 5 (п`яти) років позбавлення волі

Початок строку відбування покарання рахувати з моменту затримання ОСОБА_8 на виконання вироку.

До набрання вироком законної сили, запобіжний захід відносно ОСОБА_8 не обирати.

Речові докази, вилучені в ході розслідування кримінального провадження, а саме мобільний телефон марки «Nomi I 1880 HW 1.0» на дві сім-карти із ІМЕІ1 НОМЕР_1 , ІМЕІ2 НОМЕР_2 ; банківську карту «PROMINVESTBANK» № НОМЕР_3 , які відповідно до постанови слідчого СВ відділення поліції № 1 Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області лейтенанта поліції ОСОБА_11 від 05.06.2023 року, передані до камери зберігання речових доказів відділення поліції № 1 Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області, а також грошові кошти на загальну суму 1055грн.00коп., які відповідно до постанови слідчого СВ відділення поліції № 1 Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області лейтенанта поліції ОСОБА_11 від 05.06.2023 року, передані до відділення 220/01 АБ «Укргазбанк», після набуття вироком законної сили, повернути власнику (законному володільцю).

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Калинівського районного суду Вінницької області ОСОБА_12 від 05.06.2023 року у справі № 132/1744/23, на телефон марки «Nomi I 1880 HW 1.0» на дві сім-карти із ІМЕІ1 НОМЕР_1 , ІМЕІ2 НОМЕР_2 ; банківську карту «PROMINVESTBANK» № НОМЕР_3 ; грошові кошти на загальну суму 1055грн.00коп. - скасувати.

Стягнути з ОСОБА_8 на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта відповідно до висновку експерта від 14.06.2023 року № 3582/23-21 у розмірі 716грн.94коп.

Цивільний позов ОСОБА_9 до ОСОБА_8 про відшкодування майнової шкоди, завданої кримінальним правопорушенням - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_9 майнову шкоду, завдану кримінальним правопорушенням у розмірі 19538грн.00коп.

Вирок може бути оскаржений до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

З підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювались під час розгляду і дослідження яких було визначено судом недоцільним відповідно до положень ч.3 ст.349 КПК України, вирок суду першої інстанції не може бути оскаржений в апеляційному порядку.

Роз`яснити засудженому, що він має право подати та/або заявити клопотання про помилування, про ознайомлення із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження.

Копію цього вироку негайно після його проголошення вручити під розписку засудженому та прокурору.

Суддя