Дата документу 24.08.2023 Справа № 334/6043/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/6043/22 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/857/23 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 4 ст. 185 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 серпня 2023 року м. Запоріжжя

Судова колегія з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційними скаргами захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 , першого заступника керівника Запорізької обласної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 6 березня 2023 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Запоріжжя, українець, громадянин України, маючий середню освіту, не працюючий, не одружений, неповнолітніх чи малолітніх дітей на утриманні не маючий, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий:

1) 25 жовтня 2021 року Ленінським районним судом м. Запоріжжя за ч. 1 ст. 186 КК України до покарання у виді 1 року позбавлення волі, на підставі ст.ст. 75, 104 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік;

2) 5 травня 2022 року Ленінським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 70, ч. 4 ст. 70 КК України до покарання у виді 5 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки,

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, та йому призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, шляхом часткового складання покарання за цим вироком та вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 5 травня 2022 року, призначено остаточне покарання у виді 6 років позбавлення волі.

Запобіжний захід по кримінальному провадженню не обирався.

Строк відбування покарання постановлено рахувати з моменту фактичного затримання.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, за наступних обставин.

18 жовтня 2022 року, в нічний час, ОСОБА_7 , маючи умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою власного збагачення, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, в умовах воєнного стану, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, шляхом вільного доступу, з приміщення квартири за адресою: АДРЕСА_2 , яка на праві власності належить ОСОБА_10 , та впевнившись, що за його злочинними діями ніхто не спостерігає, з кімнати вказаної квартири, таємно викрав мобільний телефон марки Хіаоmі моделі Redmi NOTE 9 PRO, оперативна пам`ять: 6 GB. вбудована пам`ять: 128 GB. в корпусі Blue кольору, вартістю 5766 грн. 67 коп.; електронну цигарку марки ElFBAR моделі МАТЕ 500 POD вартістю 350 грн.; зимову чоловічу куртку «TOMMY HILFIGER» чорного кольору, з капюшоном, вартістю 430 грн.; бездротові навушники марки Nomi моделі NBEE400 в корпусі фіолетового кольору, вартістю 580 грн. 67 коп., які на праві власності належать потерпілому ОСОБА_11 .

Далі, ОСОБА_7 , реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, покинув місце вчинення кримінального правопорушення з викраденим майном, розпорядившись ним на власний розсуд, чим спричинив потерпілому ОСОБА_11 матеріальний збиток на загальну суму 7127 гривень 67 копійок.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 вважає вирок суду незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з відсутністю доказів на доведення вини ОСОБА_7 .

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що усі досліджені докази доводять лише те, що ОСОБА_11 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, добровільно надав у тимчасове користування свої речі ОСОБА_7 , які той своєчасно не повернув, а реалізував з метою отримання коштів на власні потреби.

Звертає увагу, що ОСОБА_7 не заволодів злочинним шляхом жодним майном у квартирі, незважаючи на міцний сон ОСОБА_11 , навіть не став шукати ключі від вхідної двері. У свою чергу ОСОБА_11 вів себе безвідповідально та наразив ОСОБА_7 на небезпеку, змусивши виходити з квартири через вікно.

Вважає, що показання ОСОБА_7 є достовірними, оскільки у його діях був відсутній умисел на здійснення крадіжки, він взяв лише ті речі, які йому добровільно віддав у тимчасове користування ОСОБА_11 , жодних інших речей з квартири він не виносив.

Таким чином, наявність в діях ОСОБА_7 складу злочину не доведено, що унеможливлює притягнення його до кримінальної відповідальності, а той факт, що ОСОБА_7 своєчасно не повернув ОСОБА_11 майно є предметом цивільно-правових відносин.

Також зазначає, що вирок суду першої інстанції ґрунтується лише на факті наявності у ОСОБА_7 судимостей, що є порушенням вимог ч. 1 ст. 88 КПК України.

Просить вирок суду скасувати, а кримінальне провадження закрити.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини ОСОБА_7 та кваліфікацію судом його дій, вважає, що вирок суду підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_7 остаточне покарання, повинен був керуватися правилами ч. 1 ст. 71 КК України, а не ч. 4 ст. 70 КК України.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що новий злочин, за який засуджено ОСОБА_7 даним вироком суду, він вчинив 18 жовтня 2022 року, тобто після постановлення попереднього вироку Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 5 травня 2022 року.

Крім того, призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції не врахував, що він раніше 2 рази притягався до кримінальної відповідальності, має не зняті та не погашені судимості, суспільно-корисною працею не займається, завдану злочином шкоду не відшкодував, а частина викраденого майна була повернута потерпілому лише в ході слідчих дій.

Вказане свідчить про свідому антисоціальну поведінку обвинуваченого та ігнорування законів України, а тому місцевий суд мав усі підстави для призначення обвинуваченому більш суворого покарання.

Просить вирок в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 4 ст. 185 КК України у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі, на підставі ч. 1 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, шляхом часткового складання покарань, остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у виді 6 років позбавлення волі.

Заслухавши доповідь судді по справі, обвинуваченого, який підтримав подану його захисником апеляційну скаргу та заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора, заслухавши прокурора, який вирок суду в частині висновків про доведення вини обвинуваченого та кваліфікації його дій законним і обґрунтованим, але таким що підлягає скасуванню в частині призначеного покарання і відповідно заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, наведені в апеляційних скаргах, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника обвинуваченого задоволенню не підлягає, апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Суд першої інстанції згідно з вимогами ст.ст. 370, 374 КПК України та відповідно до ст. 337 КПК України в межах пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення, встановивши фактичні обставини кримінального провадження, обґрунтовано прийшов до висновку щодо обсягу та доведеності його вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, виклавши їх у вироку.

В оскаржуваному вироку суд першої інстанції навів всі встановлені обставини, які відповідно до ст. 91 КПК України підлягають доказуванню, а також виклав оцінку та аналіз досліджених в судовому засіданні доказів, зазначив підстави, з яких приймає одні докази та відкидає інші.

Вина ОСОБА_7 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, підтверджується доказами, які були безпосередньо досліджені в судовому засіданні, а саме показаннями самого обвинуваченого, свідків та дослідженими в судовому засіданні документами.

Так, у суді першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення фактично визнав та пояснив, що знаходячись у під`їзді до нього підійшов потерпілий ОСОБА_11 та запропонував піти до нього в квартиру, де вони розпивали спиртні напої та спілкувалися, а потім пішли спати. ОСОБА_11 пішов до своєї кімнати, а йому запропонував лягти у залі. Вранці він прокинувся, підійшов до ОСОБА_11 , який ще спав, та побачив біля нього телефон, навушники та електронну сигарету. Взявши телефон, навушники та сигарету, він направився до коридору, щоб вийти з квартири, де побачив куртку, яку одягнув на себе та намагався вийти з квартири, але двері були зачинені, ключі від дверей він не став шукати та вийшов через балкон. Оскільки квартира розташована на другому поверсі, це було безпечно. В цей же день, він здав телефон та навушники на ринках міста, а куртку він віддав працівникам поліції. Електронна сигарета закінчилася.

Таким чином, у суді першої інстанції обвинувачений не заперечував факту таємного викрадення майна потерпілого ОСОБА_11 , проте в апеляційній скарзі сторона захисту виклала позицію, яка зводиться до того, що потерпілий добровільно віддав ОСОБА_7 свою речі в тимчасове користування, умислу на вчинення крадіжки у обвинуваченого не було.

Разом з тим, суд першої інстанції, дослідивши безпосередньо всі надані докази, прийшов до правильного висновку про неспроможність такої версії обвинуваченого та доведення в повному обсязі його вини саме у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчиненому повторно, в умовах воєнного стану, оскільки сукупність досліджених доказів дає підстави зробити лише такі висновки.

Так, потерпілий ОСОБА_11 у суді першої інстанції показав, що у під`їзді свого будинку він побачив раніше незнайомого йому хлопця, запропонував йому піднятися до квартири та посидіти удвох. У квартирі вони вечеряли, спілкувалися, слухали музику та випивали спиртні напої. Потім вони пішли спати. Він взяв свій телефон та навушники, пішов спати у свою кімнату, а ОСОБА_7 ліг спати у залі. Віддати ОСОБА_7 свій телефон та навушники він не міг, оскільки сам ще слухав музику. До того ж, на телефоні у нього функція будильника, тому він нікому не віддає свій телефон. Вранці, коли він проснувся, вдома вже нікого не було. Вхідні двері були зачинені, а двері балкону були відкриті. Він відразу побачив, що зник телефон, навушники, електрона сигарета і куртка, та здогадався, що ОСОБА_7 ці речі викрав.

Свідок ОСОБА_10 у суді першої інстанції показала, що вранці вона повернулася додому та побачила, що онук один, був накритий стіл, пусті пляшки спиртних напоїв. При цьому онук розповів, що він запросив незнайомого хлопця до себе, оскільки посварився зі своєю дівчиною, а хлопцю не було де ночувати. Онук розповів, що після того, як він прокинувся, у нього зник мобільний телефон, навушники, електрона сигарета та куртка. Попросив, щоб вона оглянула свої речі на предмет пропажі. Вона перевірила, усі її речі були на місті, після чого вони звернулися до поліції. Також припустила, що хлопець вийшов з квартири через балкон, оскільки двері квартири були закриті та вона відмикала їх своїм ключем, а балкон відкритий.

Підстав не довіряти показанням потерпілого ОСОБА_11 та свідка ОСОБА_10 , які були попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання та приведені до присяги, у суду не було, а в апеляційній скарзі не вказані ймовірні причини обмови обвинуваченого з боку потерпілого та свідка.

Показання вищезазначених потерпілого та свідка у суді першої інстанції є логічними та послідовними, оскільки вони переконливо повідомили про відомі їм обставини вчиненого кримінального правопорушення, їх пояснення повністю узгоджуються між собою та дослідженими судом першої інстанції документами.

Також суд першої інстанції на вимогу процесуального закону дослідив надані сторонами інші докази, яким зробив обґрунтовану оцінку.

Так, з протоколу пред`явлення для впізнання за фотознімками від 20 жовтня 2022 року вбачається, що свідок ОСОБА_12 впізнав на фото № 4 ОСОБА_7 як особу, в якої він 19 жовтня 2022 року на ринку «Анголенко» придбав мобільний телефон марки Хіаоmі моделі Redmi NOTE 9 PRO, в корпусі сірого кольору за 1000 гривень (а.с. 31-33).

З протоколу пред`явлення для впізнання за фотознімками від 20 жовтня 2022 року вбачається, що свідок ОСОБА_13 впізнав на фото № 4 ОСОБА_7 як особу, у якого він 19 жовтня 2022 року на радіо ринку у м. Запоріжжя, придбав навушники Nomi в корпусі чорного кольору за 50 гривень (а.с. 34-36).

З висновку експерта № СЕ-19/108-22/12965-ТВ від 21 листопада 2022 року вбачається, що ринкова вартість зимової чоловічої куртки «TOMMY HILFIGER» чорного кольору, з капюшоном, станом на 18 жовтня 2022 року може складати 430 гривень (а.с. 39-44).

З висновку експерта № СЕ-19/108-22/12744-ТВ від 2 грудня 2022 року вбачається, що ринкова вартість електронної цигарки марки ElFBAR моделі МАТЕ 500 POD, станом на 18 жовтня 2022 року складає 350 гривень (а.с. 48-51).

З висновку експерта № СЕ-19/108-22/12750-ТВ від 2 грудня 2022 року вбачається, що ринкова вартість мобільного телефону марки «Хіаоmі Redmi 9 PRO 6 /128 GB. в корпусі Blue кольору, складає 5766 гривень 67 копійок (а.с. 55-58).

Суд першої інстанції, вивчивши і дослідивши кожний доказ окремо з точки зору належності та допустимості, і в сукупності, з точки зору всебічності, достатності та взаємозв`язку, на переконання апеляційного суду прийшов до правильного висновку, що обвинувачений ОСОБА_7 вчинив саме таємне викрадення майна потерпілого ОСОБА_11 .

Погоджуючись з висновками суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що вищенаведеними дослідженими судом доказами та обставинами, що ними підтверджуються, винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, за фактичних обставин, встановлених судом у вироку, є об`єктивно доведеною поза розумним сумнівом.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги з приводу того, що визнаючи ОСОБА_7 винуватим у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, суд першої інстанції не врахував відсутність належних доказів на підтвердження його вини і не взяв до уваги докази його невинуватості.

Так, потерпілий ОСОБА_11 та свідок ОСОБА_10 надали суду повністю логічні та змістовні пояснення з приводу обставин вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, їх показання повністю узгоджуються між собою та з іншими дослідженими доказами.

Крім того, з мотивувальної частини вироку вбачається, що суд першої інстанції вірно та об`єктивно оцінивши всі фактичні обставини, в тому числі і повідомлені стороною захисту, прийшов до висновку про неспроможність позиції захисту та зазначив підстави, з яких він приймає до уваги докази сторони обвинувачення та відкидає докази захисту.

На переконання колегії суддів, жодних об`єктивних підстав для обмови потерпілим обвинуваченого стороною захисту не наведено.

Між тим, щодо істотних обставин кримінального провадження показання потерпілого повністю узгоджуються, і докладність змісту його показань, їх узгодженість в частині, що стосується істотних обставин події, а також відсутність у потерпілого підтверджених мотивів для обмови ОСОБА_11 повністю спростовує твердження сторони захисту про те, що його показання не доводять вину обвинуваченого.

Колегія суддів також враховує позицію ОСОБА_11 , яка полягає в тому, що він, як безпосередньо після вчинення щодо нього злочину повідомив своїй бабусі свідку ОСОБА_10 про обставини його вчинення, а також протягом усього часу судового розгляду надавав абсолютно незмінні, стабільні та аналогічні показання з приводу обставин вчинення крадіжки його майна.

Зокрема, потерпілий ОСОБА_11 категорично зазначив, що коли він пішов спати, то взяв мобільний телефон та навушники разом з собою, перед сном слухав музику, до того ж, він заперечував факт добровільної передачі обвинуваченому свого телефону, обґрунтовуючи це наявністю на ньому будильнику, яким він користується.

Такі показання потерпілого повністю узгоджуються з показаннями самого обвинуваченого ОСОБА_7 всуді першої інстанції, який підтвердив, що дійсно, прокинувшись вранці він побачив поряд з потерпілим мобільний телефон, навушники та електронну сигарету, які вирішив взяти собі, а намагаючись вийти з квартири в коридорі він побачив куртку, яку одягнув на себе.

Вказані показання обвинуваченого є докладними, узгоджуються між собою та не виглядають такими, що надані з метою обмовити себе у вчиненні крадіжки майна.

Також колегія суддів враховує той факт, що під час пред`явлення для впізнання за фотознімками ОСОБА_12 та ОСОБА_13 впізнали саме ОСОБА_7 як особу, яка продала їм мобільний телефон та навушники.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_11 вів себе безвідповідально, оскільки змусив ОСОБА_7 виходити з квартири через вікно, колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу, оскільки вказана позиція захисту є лише припущенням та суб`єктивним відношенням до цього, причому в судовому засіданні сам обвинувачений повідомив, що двері в квартиру були закриті, він вирішив не шукати їх та вийшов через балкон, оскільки вважав це безпечним.

Доводи апеляційної скарги захисника в частині того, що вирок суду ґрунтується лише на факті наявності у ОСОБА_7 судимостей, є безпідставними, оскільки суд мотивував своє рішення, посилаючись на показання самого обвинуваченого, потерпілого та свідка, а також на досліджені в судовому засіданні документи.

Інших доводів щодо наявності сумнівів з приводу доведеності вини ОСОБА_7 в апеляційній скарзі адвокатом не вказано, і в судовому засіданні апеляційного суду стороною захисту наведено не було.

Разом з тим, доводам сторони захисту у вироку обґрунтовано наведено критичну оцінку, оскільки позиція захисту має на меті уникнення від кримінальної відповідальності та повністю спростовується сукупністю досліджених належних та допустимих доказів.

Крім того, переглядаючи оскаржуваний вирок в межах апеляційних скарг, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора про необхідність призначення ОСОБА_7 остаточного покарання з урахуванням вироку Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 5 травня 2022 року саме на підставі ст. 71 КК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

У даному кримінальному провадженні судом першої інстанції визнано встановленим, що ОСОБА_7 вчинив інкриміноване йому кримінальне правопорушення 18 жовтня 2022 року.

Враховуючи, що нове кримінальне правопорушення. передбачене ч. 4 ст. 185 КК України, вчинено ОСОБА_7 після постановлення попереднього вироку, то остаточне покарання йому має визначатись за правилами, передбаченими ст. 71 КК України, за сукупністю вироків.

За таких обставин вирок суду на підставі п. 4 ч. 1 ст. 408, п. 4 ч. 1 ст. 409, п. 2 ч. 1 ст. 413 КПК України підлягає зміні, шляхом визначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за ч. 4 ст. 185 КК України у виді 5 років позбавлення волі, на підставі ч. 1 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 5 травня 2022 року, та призначення остаточне покарання у виді 6 років позбавлення волі.

Разом з тим, перевіряючи доводи апеляційних скарг та враховуючи норми ч. 2 ст. 404 КПК України, яка дає суду апеляційної інстанції право вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого, колегія суддів вбачає, що судом першої інстанції було необґрунтовано визнано рецидив злочинів обставиною, що обтяжує покарання, з огляду на наступне.

З огляду на ч. 3 ст. 337 КПК України, суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише у випадку, коли це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 368 КПК України суд, ухвалюючи вирок, повинен вирішити питання, зокрема, чи є обставини, що обтяжують або пом`якшують покарання обвинуваченого, і які саме.

За п. 4 ч. 1 ст. 91 КПК України обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою для закриття кримінального провадження, підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Обов`язок доказування перелічених обставин згідно зі ст. 92 КПК України покладається на слідчого, прокурора та в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що рецидив злочинів не було зазначено в обвинувальному акті як такої, що обтяжує покарання відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 291 КПК України.

У зв`язку з цим, суд першої інстанції необґрунтовано врахував вказану обставину при призначенні покарання та послався на неї в мотивувальній частині вироку, оскільки це було б порушенням ст. 337 КПК України, і такий висновок узгоджується з позицією, висловленою в постанові Верховного Суду від 20 грудня 2018 року у справі № 51-8609км18 (єдиний унікальний номер 679/783/17).

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 414, 418, 419, КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу першого заступника керівника Запорізької обласної прокуратури ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 6 березня 2023 року у відношенні ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, в частині призначеного покарання змінити.

Виключити з мотивувальної частини вироку суду посилання на обставину, що обтяжує покарання рецидив злочинів.

Вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 4 ст. 185 КК України до покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 5 травня 2022 року, та вважати засудженим до остаточного покарання у вигляді 6 (шести) років позбавлення волі.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4