Номер провадження: 11-сс/813/1038/23
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.06.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий - суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі:

секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 02.06.2023 року про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою з визначенням розміру застави у кримінальному провадженні №0000544 від 30.03.2023 року, щодо:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Одеса, громадянина України, з вищою освітою, не одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

підозрюваного у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 199, ч. 3 ст. 28, ч. 3 ст. 358,ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 361-2 КК України,

встановив:

В провадженні СУ ГУНП в Одеській області перебуває кримінальне провадження №0000544 від 30.03.2023 року, за підозрою ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 199, ч. 3 ст. 28, ч. 3 ст. 358,ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 361-2 КК України, за фактом вчинення кримінальних правопорушень за обставин, викладених у клопотанні слідчого.

28.03.2023 року ОСОБА_8 в установленому законом порядку було повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 199, ч. 3 ст. 28, ч. 3 ст. 358,ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 361-2 КК України через матір ОСОБА_9 .

28.03.2023 року постановою слідчого ОСОБА_8 було оголошено у розшук.

16.06.2023 року слідчий звернувся із клопотаннями до слідчого судді про надання дозволу на затримання ОСОБА_8 з метою приводу для участю останнього у розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а також клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

16.05.2023 року ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси було надано дозвіл на затримання ОСОБА_8 з метою приводу для участю останнього у розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

01.06.2023 року на виконання вищевказаної ухвали слідчого судді Київського районного суду м. Одеси ОСОБА_8 було затримано органом досудового розслідування.

Оскарженою ухвалою слідчого судді задоволено клопотання ст. слідчого в ОВС СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_10 , погодженого прокурором ОСОБА_6 та підозрюваному ОСОБА_8 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою,строком до 22.06.2023 року,із визначення розміру застави як запобіжного заходу, достатнього для забезпечення виконання підозрюваним обов`язків, передбачених КПК України у розмірі 200 (двісті) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 536 800 (п`ятсот тридцять шість тисяч вісімсот) гривень.

Мотивуючи прийняте рішення, слідчий суддя послався на: обґрунтованість підозри, з посиланням на долучені органом досудового розслідування докази; доведеність існування ризиків, передбачених ст.177 КПК; тяжкість покарання, що загрожує у разі визнання підозрюваного винуватим у вчиненні інкримінованих йому дій; дані про особу підозрюваного, який переховувався від органу досудового розслідування.

З урахуванням вказаних обставин, слідчий суддя дійшов до висновку, що більш м`які запобіжні заходи не здатні забезпечити виконання покладених на ОСОБА_8 обов`язків.

Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді захисник ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення, просить скасувати ухвалу та постановити нову, якою обрати підозрюваному запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту.

Захисник зазначає, що ризик переховування ОСОБА_8 відсутній, останній не переховувався, оскільки після початку військової агресії РФ проти України виїхав з м. Одеси до м. Львова де постійно мешкав до затримання, не переховувався, користувався соціальними мережами та здійснював грошові перекази з власного рахунку, в тому числі на рахунок матері-інваліда, яка не повідомила йому про вручення їй повідомлення про підозру. Вплив на свідків та потерпілих не вчиняв, кримінальному провадженню не перешкоджав жодним чином, з моменту виїзду з м. Одеси жодних злочинів не вчиняв, до відповідальності не притягувався. Слідчим не доведено, що до ОСОБА_8 неможливо застосувати інші, більш м`які запобіжні заходи. Крім того, захисник ОСОБА_7 зазначає, що на момент розгляду клопотання про обрання щодо ОСОБА_8 запобіжного заходу, кримінальне провадження №0000544 від 30.03.2023 року було закрите. Також захисник посилається на те, що слідчим суддею не враховано особу підозрюваного, який має постійне місце проживання в м. Одесі, має у власності нерухоме майно, має на утриманні мати-інваліда, раніше не судимий, позитивно характеризується за місце проживання.

Апеляційний розгляд проведено за відсутності підозрюваного, який не заявляв клопотання про здійснення розгляду за його участі, однак його захист забезпечено - адвокатом ОСОБА_7 .

Заслухавши суддю-доповідача; пояснення захисника, яка підтримала апеляційну скаргу та просили її задовольнити; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; дослідивши матеріали судового та кримінального провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Частина перша ст. 404 КПК України (далі - КПК) передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Питання, які слідчий суддя повинен вирішити при застосуванні відносно особи запобіжного заходу у виді тримання під вартою визначені змістом ст.ст. 177, 178, 183 КПК.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може перешкоджати кримінальному провадженню чи вчинити інше правопорушення.

Розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст. 178 КПК та практики Європейського суду з прав людини, крім наявності вищезазначених обставин, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Під час апеляційного перегляду оскарженої ухвали встановлено, що слідчий суддя дотримався вказаних вимог закону при розгляді клопотання про застосування до підозрюваного ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Прийняте рішення слідчий суддя мотивував наявністю обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_8 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 199, ч. 3 ст. 28, ч. 3 ст. 358,ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 361-2 КК України, врахував суспільно-небезпечний характер, тяжкість покарання, яке загрожує підозрюваному в разі визнання його винуватим, а також наявність ризиків, які дають підстави вважати, що підозрюваний, перебуваючи на свободі, може будь-яку з дій, передбачену ст.177 КПК. Також слідчий суддя врахував дані про особу підозрюваного, вік та стан його здоров`я, офіційно не працевлаштований, не має постійного джерела доходів.

З викладеного вбачається, що слідчий суддя, приймаючи рішення про доцільність застосування щодо ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, врахував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування такого запобіжного заходу та обґрунтовано дійшов висновку про необхідність задоволення клопотання, в зв`язку з відсутністю достатніх стримуючих факторів, які б дозволили менш суворим запобіжним заходам дієво запобігти існуючим ризикам.

Відповідності до ч.5 ст.9 КПК кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Відповідно до практики ЄСПЛ «обґрунтованість підозри, на якій має ґрунтуватися арешт, складає суттєву частину гарантії від безпідставного арешту і затримання, закріпленої у статті 5 §1(с) Конвенції». За визначенням ЄСПЛ «обґрунтована підозра у вчиненні кримінального злочину, про яку йдеться у статті 5 §1(с) Конвенції, передбачає наявність обставин або відомостей, які переконали б неупередженого спостерігача, що ця особа, можливо, вчинила певний злочин» («K.-F. проти Німеччини», 27 листопада 1997, §57).

У пункті 175 рішення Європейського суду з прав людини від 21.04.2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» зазначено, що «термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення. Факти, що підтверджують обґрунтовану підозру, не повинні бути такого ж рівня, що й факти, на яких має ґрунтуватися обвинувальний вирок. Аналогічна правова позиція ЄСПЛ відображена у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, в якому також зазначено, що вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно пов`язують підозрюваного з певним злочином, вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

У п. 48 рішення «Чеботарь проти Молдови» № 35615/06 від 13.11.07 року ЄСПЛ зазначив: «Суд повторює, що для того, щоб арешт по обґрунтованій підозрі був виправданий у відповідності з статтею 5 & 1 (с), поліція не зобов`язана мати докази, достатні для пред`явлення обвинувачення, ні в момент арешту ні під час перебування заявника під вартою. Також не обов`язково, щоб затриманій особі були, по кінцевому рахунку, пред`явлені обвинувачення, або щоб ця особа була піддана суду. Метою попереднього тримання під вартою є подальше розслідування кримінальної справи, яке повинно підтвердити або розвіяти підозру, яка є підставою для затримання».

В рішенні ЄСПЛ «Ферарі-Браво проти Італії», Суд зазначив, що затримання та тримання особи під вартою, безумовно, можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою.

У справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» №14310/88 від 23.10.1994 року ЄСПЛ зазначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

При цьому, обставини здійснення підозрюваним конкретних дій та доведеність його винуватості, потребують перевірки та оцінки у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні під час подальшого досудового розслідування.

Таким чином, у відповідності до практики ЄСПЛ, для вирішення питання щодо обґрунтованості повідомленої підозри, оцінка наданих слідчому судді доказів здійснюється не в контексті оцінки доказів з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності, доведення чи не доведення винуватості особи, що здійснюється судом при ухваленні вироку, а з метою визначити вірогідність та достатність підстав причетності тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення, а також чи є підозра обґрунтованою, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

Апеляційний суд наголошує, що на даній стадії кримінального провадження, судом не встановлюється винуватість чи не винуватість ОСОБА_8 у скоєнні інкримінованих йому дій, а лише вирішується питання про обґрунтованість підозри та наявність ризиків для обрання відповідного запобіжного заходу, а тому суд не може давати оцінку допустимості та належності доказів, оскільки справа не розглядається судом по суті пред`явленого обвинувачення.

Разом з цим, зважаючи на те, що стороною захисту обґрунтованість підозри у вчиненні ОСОБА_8 злочинів, передбачених ч. 3 ст. 199, ч. 3 ст. 28, ч. 3 ст. 358,ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 361-2 КК України не оскаржується, колегія суддів вважає, що вона знайшла своє підтвердження під час розгляду клопотання слідчого та останній обгрунтовано підозрюється у вчиненні кримінальних правлпорушень, передбачених: ч. 3 ст. 199 КК України, за кваліфікуючими ознаками: виготовлення, зберігання підроблених голографічних елементів,вчинене організованою групою; ч. 3 ст. 28, ч. 3 ст. 358 КК України, за кваліфікуючими ознаками: підроблення посвідчення, яке видається установою, яка має право видавати такі документи, і який надає права, з метою використання його підроблювачем чи іншою особою, збут такого документа, вчинені повторно, вчиненні організованою групою; ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 361-2 КК України за кваліфікуючими ознаками: несанкціоноване розповсюдження інформації з обмеженим доступом, яка зберігається в автоматизованих системах, створеної та захищеної відповідно до чинного законодавства, вчинене за попередньою змовою групою осіб, вчинене організованою групою.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що відповідно до положень ч.2 ст.94 КПК, жоден доказ не має наперед встановленої сили, та всі докази в даному кримінальному провадженні підлягають ретельній перевірці з наступною їх оцінкою у відповідності до положень ч.1 ст.94 КПК.

Відповідно до ст.ст. 89, 94 КПК, оцінка допустимості та належності доказів буде надана судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження по суті.

Апеляційний суд визнає необґрунтованими доводи сторони захисту в частині відсутності ризиків, передбачених ст.177 КПК, які зазначені в оскарженій ухвалі слідчого судді, з огляду на таке.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність, зокрема, ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені ч.ч. 1, 2 ст.177 КПК.

Ризики, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч.1 ст.177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення підозрюваним зазначених дій.

При цьому, КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії підозрюваного кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки підозрюваного та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження. Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Стосовно загрози втечі особи, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий підозрюваний, можна законно розглядати, як таку, що може спонукати його до втечі. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно враховувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року ЄСПЛ вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Також, СПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

З урахуванням наведеного, посилання сторони захисту на відсутність ризику переховування ОСОБА_8 апеляційний суд визнає неспроможними, оскільки останній переховувався від органу досудового розслідування, оскільки постановою слідчого він був оголошений у розшук, а ухвалою слідчого судді надавався дозвіл на його затримання, тим паче на даний час ОСОБА_8 підозрюється у скоєнні ряду кримінальних правопорушень, один з яких є особливо тяжким та передбачає покарання більше 10 років.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК, не можна визнавати недоведеним.

Колегія суддів визнає вірними висновки слідчого судді про доведеність ризику можливого вчинення аналогічного кримінального правопорушення, з урахування того, що ОСОБА_8 на протязі тривалого часу вчиняв інкриміновані йому дії організованою групою, тобто має навички зокрема щодо підроблення офіційних документів, а органом досудового розслідування не встановлено наявність міцних соціальних зв`язків, що унеможливлювало б існування зазначеного ризику у великому ступені.

Щодо можливого перешкоджання розслідуванню кримінального провадження іншим чином, апеляційний суд зазначає, що відповідно до матеріалів кримінального провадження на даний час не встановлено всіх осіб причетних до вчинення кримінальних правопорушень, які в тому числі інкримінуються ОСОБА_8 , а останній у свою чергу матиме можливість спілкування з такими особами, що унеможливить орган досудового розслідування встановити всіх причетних осіб.

Апеляційний суд вважає, що застосувавши до підозрюваного запобіжний захід у виді тримання під вартою, слідчий суддя з достатньою повнотою мотивував своє рішення та на законних підставах визначив розмір застави, як альтернативного запобіжного заходу.

Частиною 5 статті 182 КПК визначено межі розмірів застави в залежності від тяжкості вчинених злочинів, а також передбачено щодо особи, підозрюваної в тому числі у вчиненні особливо тяжкого злочину розмір застави визначається у межах від вісімдесяти до трьоїсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Слідчий суддя правильно врахував обставини та тяжкість інкримінованого підозрюваному злочину, особу підозрюваного, його сімейний та майновий стан, та відповідно до ст.182 КПК вірно визначив останньому як альтернативний запобіжний захід заставу в розмірі 200 розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

На думку апеляційного суду, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження та особи підозрюваного, визначений судом розмір застави є достатнім і прийнятним також з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, відповідно до якої розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати кримінальному провадженню.

Доводи захисника про можливість застосування підозрюваному ОСОБА_8 запобіжний захід у виді домашнього арешту, колегія суддів визнає безпідставними, оскільки вказаний запобіжний захід з великою вірогідністю може виявитися недостатнім для запобігання встановленим ризикам, з урахування переховування останнього від органу досудового розслідування.

Колегія суддів приймає до уваги посилання захисника про те, що підозрюваний має місце проживання, має позитивну характеристику за місцем проживання, має матір-інваліда на утриманні та раніше не судимий, однак вказані обставини не можливо визнати такими, що можуть гарантувати запобігання встановленим ризикам без застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки вказані обставини не були тими стримуючими факторами для не вчинення кримінально-протиправних дій. Крім того, копія паспорту матері ОСОБА_8 не свідчить про те, що вона є інвалідом та потребує стороннього догляду.

Апеляційний суд відхиляє доводи захисника щодо порушення права на захист при затриманні ОСОБА_11 , оскільки при проведенні освідування особи підозрюваний не наполягав на участі захисника та не зазначав у протоколі про порушення його прав, а при оформленні протоколу затримання особи, останній був забезпечений захисником.

Колегія суддів звертає увагу, що доцільність необхідності подальшого утримання підозрюваного під вартою буде перевірена через нетривалий час в порядку ст.199 КПК, в тому числі і з урахуванням результатів досудового розслідування.

Апеляційний суд критично відноситься до доводів сторони захисту щодо закриття кримінального провадження №0000544 від 30.03.2023 року (справа №947/15201/23), оскільки ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 30.05.2023 року, на яку посилається захисник - відмовлено у задоволенні скарги адвоката ОСОБА_12 , поданої в інтересах підозрюваного ОСОБА_13 на постанову ст. слідчого СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_10 про зупинення досудового розслідування кримінального провадження №0000544 від 30.03.2023 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 199, ч. 3 ст. 28 ч. 3 ст. 358, ч. 3 ст. 28 ч. 2 ст. 361-2 КК України, в порядку ст. 303 КПК України.

Разом з цим, слід зазначити, що кримінальне провадження №0000544, в якому підозрюваному ОСОБА_8 повідомлено про підозру, виділено з кримінального провадження №0000814 постановою прокурора від 30.03.2023 року та відповідно до матеріалів не закривалось, про що зазначає захисник. Крім того, захисник зазначає номер кримінального провадження який відрізняється від того, в якому ОСОБА_8 обрано запобіжний захід.

Матеріали справи не містять даних про застереження, які б унеможливлювали перебування підозрюваного під вартою за станом здоров`я. Стороною захисту апеляційному суду не надано будь-яких документів, які б свідчили про неможливість перебування підозрюваного під вартою.

Приймаючи до уваги вищевикладене, апеляційний суд вважає, що висновок слідчого судді про існування достатніх підстав для обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою відповідає вимогам кримінального процесуального закону, ґрунтується на матеріалах справи, а дані про особу підозрюваного і сама підозра у вчиненні тяжкого злочину, дають достатні підстави вважати, що на даний час дійсно існують зазначені слідчим суддею ризики, які виправдовують тримання підозрюваного під вартою.

За наведених обставин апеляційний суд приходить до висновку про неспроможність доводів захисника стосовно незаконності оскарженої ухвали, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала слідчого судді - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 177, 178, 183, 376, 404, 405, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 02.06.2023 року, якою підозрюваному ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у кримінальному провадженні №0000544 від 30.03.2023 року обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою з визначення розміру застави - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4