ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
638/4950/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

за участю захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Харків кримінальне провадження, внесене 07 грудня 2021 року до ЄРДР за №0000205, за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_5 на ухвалу Дзержинського районного суду м.Харкова від 31 травня 2023 року, якою

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю м. Рязань РФ, який є ФОП, який не є військовозобов`язаним, в силу ст.89 КК України не судимий, обвинуваченому у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.189 КК України, обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 60 днів до 29 липня 2023 року, без визначення розміру застави,-

УСТАНОВИЛА:

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини

В провадженні Дзержинського районного суду м.Харкова перебуває на розгляді кримінальне провадження, внесене 07 грудня 2021 року до ЄРДР за №0000205, за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.189 КК України.

Під час досудового розслідування щодо обвинуваченого ОСОБА_6 було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою, який неодноразово продовжувався ухвалами слідчого судді.

Ухвалою Дзержинського районного суду м.Харкова від 31 травня 2023 року обвинуваченому ОСОБА_6 в порядку ч.3 ст.315 КПК України було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів, до 29 липня 2023 року без визначення розміру застави.

Цією ж ухвалою у підготовчому судовому засіданні було призначено судовий розгляд даного кримінального провадження.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

В апеляційній скарзі захисник, посилаючись на незаконність та необґрунтованість, просить скасувати ухвалу суду щодо ОСОБА_6 в частині обрання обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Постановити нову ухвалу, якою обрати ОСОБА_6 запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою.

В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що ухвала суду підлягає скасуванню внаслідок невідповідності висновків суду, викладених в ухвалі, фактичним обставинам кримінального провадження та не підтверджується доказами судового розгляду.

Зазначає, що встановлені судом ризики не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду. Згідно ст.89 КК України ОСОБА_6 не судимий, має дружину, сина, онука.

Вказує, що стороною обвинувачення ніяких доказів на підтвердження наявності наведених ризиків, передбачених ст.177 КПК України не надано, та не вказано обставин можливості вчинення перепон встановленю істини та продовження злочинної діяльності обвинуваченим.

Також зазначає, що суд при обранні запобіжного заходу, необґрунтовано врахував розмір майнової шкоди, оскільки потерпілий ОСОБА_7 цивільним позивачем не визнаний та цивільний позов ним не надано. Гроші були надані потерпілому працівниками карного розшуку та в подальшому, за згодою потерпілого ці гроші були передані на зберігання органу досудового розслідування. А тому потерпілому фактично майнової шкоди не завдано.

Просить звернути увагу на те, що суд встановив існування ризику, як незаконний вплив на потерпілого та свідків, однак не врахував, що на розгляді Харківського районного суду Харківської області знаходиться кримінальне провадження, у якому потерпілий ОСОБА_7 та свідок ОСОБА_8 є обвинуваченими по факту протиправного заволодіння часткою 16% підприємства ТОВ «НВФ «Бархан», тобто тим же предметом кримінального правопорушення, що і в цьому провадженні. При цьому, зазначає, що з протоколу НСРД від 21 липня 2020 року кримінального провадження щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 вбачається, що засновники ТОВ «НВФ «Бархан» незаконно впливали на ОСОБА_6 та погрозами змусили його виїхати з м.Харкова.

Окрім цього, вказує на те, що судом необґрунтовано вказано про невиконання обвинуваченим зобов`язання стосовно обрання щодо нього запобіжного заходу у виді застави, оскільки під час судового розгляду, стороною захисту була надана суду копія довідки командира військової частини № НОМЕР_1 -ІІІ від 11 липня 2022 року про те, що ОСОБА_6 виконував завдання командування ЗСУ, що є поважною причиною невиконання обвинуваченим зобов`язання стосовно обрання щодо нього запобіжного заходу у виді застави. Вказаній довідці не була надана оцінка судом. Тобто суд не взяв до уваги докази, які істотно могли вплинути на його висновки.

В судове засідання прокурор ОСОБА_9 та представник потерпілого ОСОБА_10 не з`явилися, надали до суду, кожен окремо заяви з проханням апеляційний розгляд провести без їх участі.

Позиції інших учасників судового провадження.

Захисник ОСОБА_5 в судовому засіданні просив апеляційну скаргу задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення захисника на підтримку апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню з огляду на наступне:

Мотиви суду

Відповідно до вимог ст.2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України. Відповідно до частини 5 статті 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України, відповідно до статті 9 Конституції України, як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Окрім того, стаття 17 Закону України № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права, а стаття 18 цього Закону визначає порядок посилання на Конвенцію та практику суду.

Відповідно до ст.29 Конституції України ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як на підставах та у порядку, встановлених законом.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.9 Конституції України, ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і застосовується в порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Вимога законності не може бути задоволена лише шляхом дотримання національного законодавства, яке само по собі повинно відповідати Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Плесо проти Угорщини»), тому позбавлення волі може бути цілком законним з точки зору внутрішнього права, однак, бути свавільним, виходячи зі змісту Конвенції, порушуючи тим самим її положення (рішення ЄСПЛ у справі «А. та інші проти Об`єднаного Королівства»).

З наведеного витікає, що рішення суду про застосування до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або продовження строку дії такого запобіжного заходу буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції та рішень Європейського суду.

ЄСПЛ наголосив, що пунктом 3 статті 5 Конвенції гарантовані загальні принципи щодо права на судовий розгляд протягом розумного строку або звільнення під час провадження. Зокрема, ЄСПЛ послався на практику застосування статті 5 Конвенції у рішення «Кудла проти Польщі» та «МакКей проти Сполученого Королівства». У вказаних рішеннях ЄСПЛ констатував, що основною метою статті 5 Конвенції є запобігання свавільному або необґрунтованому позбавленню свободи. Безперервне тримання під вартою є виправданим лише за умови, якщо у справі наявний значний суспільний інтерес, який переважає принцип поваги до особистої свободи. ЄСПЛ підкреслив, що саме на національні судові органи покладається обов`язок дотримання розумності строків досудового тримання під вартою та встановлення існування вказаного суспільного інтересу з одночасним врахуванням принципу презумпції невинуватості.

Відповідно до вимог ч.3 ст.315 КПК України, під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити, продовжити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом II цього Кодексу.

При розгляді апеляційних скарг колегія суддів перевіряє дотримання судом першої інстанції вимог ст.177, 183, 184, 197, 199 КПК України і бере до уваги сукупність усіх чинників і обставин, передбачених зазначеними нормами кримінального процесуального закону.

Конвенцією покладається обов`язок вжити заходи до забезпечення прав людини, яка тримається під вартою.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини по справі «Свершов проти України» тяжкість злочину, в якому обґрунтовано підозрюється особа, має суттєве значення, однак не може бути єдиною підставою для тримання особи під вартою.

Статтею 177 КПК України встановлено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується. Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, вирішуючи питання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_6 дотримався вищезазначених вимог кримінального процесуального закону.

Апеляційним судом встановлено, що в провадженні Дзержинського районного суду м.Харкова перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.189 КК України.

Ухвалою Дзержинського районного суду м.Харкова від 31 травня 2023 року обвинуваченому ОСОБА_6 за клопотанням прокурора в порядку, передбаченому ст.315 КПК України, булообрано запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів, до 29 липня 2023 року без визначення розміру застави.

В ході апеляційного розгляду встановлено, що при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_6 суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування до останнього більш тяжкого запобіжного заходу у виді тримання під вартою та обґрунтовано дійшов висновку про існування обставин, що можуть перешкодити завершенню судового розгляду у разі обрання ОСОБА_6 більш м`яких запобіжних заходів, зокрема порушення останнім умов застосованого до нього запобіжного заходу у виді застави.

Як убачається з наявних матеріалів, 31 травня 2023 року прокурор звернувся до суду першої інстанції з клопотанням про обрання обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, наявна обґрунтована підозра щодо вчинення обвинуваченим вказаного кримінального правопорушення. Також прокурором було зазначено про існування ризиків, які суттєво впливають на вид запобіжного заходу, а саме вплив на потерпілого, свідків, вчинення іншого кримінального правопорушення, а також переховування від органів досудового розслідування. Окрім цього, прокурором в обґрунтування клопотання було зазначено, що обвинуваченим були порушені вимоги запобіжного заходу у виді застави та він тривалий час переховувався від органу досудового розслідування.

Після встановлення судом наявності ризиків передбачених ч.1 ст.177 КПК України та порушень обвинуваченим умов застосованого до нього запобіжного заходу у виді застави, ухвалою суду від 31 травня 2023 року було задоволено клопотання прокурора та обрано обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Приймаючи таке рішення суд першої інстанції, врахував те, що ризики, передбачені ст.177 КПК України, зокрема можливість обвинуваченим ОСОБА_6 вчинити спроби, зважаючи на тяжкість покарання, яке йому загрожує у разі доведення його винуватості, переховуватися від суду, впливати на потерпілих та свідків, з огляду на встановлені порушення обвинуваченим умов застави, тяжкість пред`явленого обвинувачення, продовжують існувати та не зменшились.

Враховуючи сукупність обставин, в тому числі стадію судового провадження, а також дані про особу ОСОБА_6 , суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність даних, які б свідчили, що зазначені ризики не існують, а більш м`які запобіжні заходи не спроможні забезпечити належний розгляд провадження та виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, та про необхідність застосування щодо останнього найбільш суворого запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Ці висновки узгоджуються із практикою Європейського Суду з прав людини, який неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також зважає на практику ЄСПЛ, зокрема, що тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Колегія суддів погоджується з висновками суду, що у цьому кримінальному провадженні суспільний інтерес превалює над принципом поваги до свободи обвинуваченого ОСОБА_6 та саме запобіжний захід у виді тримання під вартою забезпечить виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, а менш суворі запобіжні заходи не зможуть забезпечити уникнення ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, з огляду на вище встановлені обставини тяжкість обвинувачення та неправомірна процесуальна поведінка останнього.

Отже, суд першої інстанції ретельно перевірив доводи прокурора про доцільність обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою й доводи сторони захисту про необхідність застосування до ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу, та належно з`ясував всі обставини, які мають значення для вирішення цих питань.

Разом з цим, колегією суддів не встановлено переконливих відомостей про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою.

Апеляційний суд не вбачає підстав для застосування щодо ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу та погоджується з висновком суду першої інстанції, який зазначив, що у разі застосування щодо ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу, він може вчинити спроби переховуватися від суду.

При цьому, застосований запобіжний захід з урахуванням його тривалості не виходить за межі розумного строку і кореспондується з характером суспільного інтересу, тобто визначеними КПК України конкретними підставами і метою запобіжного заходу та не суперечить позиції ЄСПЛ у справі Самойлович проти України (Samoylovichv. Ukraine, заява № 28969/04 від 16.05.2013), яка полягає в тому, що «у випадку особливої тривалості тримання під вартою особи, підстави для цього повинні бути виключно серйозними».

Вирішуючи питання доцільності обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_6 , суд обґрунтовано врахував тяжкість покарання, що загрожує йому у разі визнання винуватими у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого обвинувачуються, не виконання зобов`язань стосовно обраного щодо нього запобіжного заходу у виді застави за вказаним кримінальним провадженням, життєвий досвід щодо порушення вимог КК України та засудження у 1997 році за ст. 93 КК України до 10 років позбавлення волі, наявність відомостей щодо місця знаходження потерпілого та свідків, з метою тиску на них, і в повній мірі обґрунтував своє рішення щодо необхідності застосування саме цього заходу забезпечення кримінального провадження, врахувавши при цьому й практику ЄСПЛ.

Разом з тим, посилання захисника на те, що ОСОБА_6 має міцні соціальні зв`язки, в силу ст.89 КК України не судимий, не є підставою для змінення обвинуваченому запобіжного заходу на більш м`який, не спростовує правильності прийнятого судом рішення, жодним чином не впливає на його висновки. Тим більш, зазначені обставини не завадили йому порушити покладенні на нього процесуальні обов`язки.

Доводи захисника про те, що суд при обранні запобіжного заходу, необґрунтовано врахував розмір майнової шкоди, є безпідставними та не спростовують правильності прийнятого судом рішення.

Безпідставним є й посилання захисника про поважність причини невиконання обвинуваченим зобов`язання стосовно обрання щодо нього запобіжного заходу у виді застави виконання завдання командування ЗСУ, здійснення заходів з відсічі та стримування агресії РФ, оскільки таке питання вирішується за спеціальною процедурою, передбаченою ч.1 ст.616 КПК України. Отже такі дії обвинуваченого не можуть бути визнані поважною причиною, яка перешкоджає обвинуваченому з`явитися до слідства.

Поряд з цим судом обґрунтовано не визначений розмір застави, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.4 ст.183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні: щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.

Враховуючи, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні злочину, пов`язаного з погрозою насильства над потерпілим, висновки суду щодо не визначення розміру застави в даному випадку є цілком законними та обґрунтованими.

За таких обставин, проаналізувавши доводи сторін, колегія судів приходить до висновку, що враховуючи тяжкість обвинувачення, специфіку і фактичні обставини вчинення злочину, наявна необхідність у застосуванні обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою із визначеним строку у межах 60 днів. Також відсутні підстави, які б спростовували тих вагомих ризиків, які обґрунтовують подальше його тримання під вартою, а також те, що менш суворі запобіжні заходи не будуть адекватними заходами у даному кримінальному провадженні і зміна або застосування більш м`якого запобіжного заходу не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого та виключити ризики, пов`язані із звільненням його з під варти.

Враховуючи вищевикладене, ухвала суду є законною, обґрунтованою та вмотивованою, відповідає вимогам ст.370, 372 КПК України, практиці ЄСПЛ, а тому підстав для її скасування та обрання іншого виду запобіжного заходу ОСОБА_6 , про що йде мова в апеляційній скарзі захисника, колегія суддів не вбачає.

Порушень судом вимог кримінального процесуального закону, які б були підставою для скасування ухвали в даному провадженні не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст. 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Ухвалу Дзержинського районного суду м.Харкова від 31 травня 2023 року про обрання обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів до 29 липня 2023 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3