Справа № 462/1413/22 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/676/23 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2023 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

захисників-адвокатів ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові в режимі відеоконференції апеляційні скарги захисників ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , ОСОБА_12 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 на ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 03 липня 2023 року,

встановила:

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 03 липня 2023 року продовжено строк тримання під вартою ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 185 КК України, до 01 вересня 2023 року включно.

Визначено обвинуваченим ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 (кожному окремо) розмір застави в розмірі 300 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 681000 грн.

У разі внесення застави покладено на обвинувачених такі обов`язки: прибувати до суду за першою вимогою; не відлучатись із м. Львова та області без дозволу суду; утримуватися від спілкування з іншими обвинуваченими; утримуватися від спілкування із потерпілими, зокрема: з ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 ; здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, захисник ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить оскаржувану ухвалу скасувати та постановити нову ухвалу, у якій визначити обвинуваченому ОСОБА_8 мінімальний розмір застави або цілодобовий домашній арешт з носінням електронного засобу контролю.

Подану апеляційну скаргу мотивує тим, що суд не врахував усіх обставин та постановив ухвалу, якою порушено права ОСОБА_8 , оскільки існували усі підстави для визначення останньому мінімального розміру застави або цілодобового домашнього арешту з носінням електронного засобу контроллю. Захисник звертає увагу на необґрунтованість заявлених прокурором ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Зазначає, що сама по собі відсутність постійного місця проживання не є ризиком утечі від правосуддя; відсутність у обвинуваченого роботи та сім`ї не може бути підставою для висновку, що він схильний до вчинення нових злочинів; посилання на минуле особи, зокрема, на наявність у нього попередніх судимостей, не може бути достатньою підставою для висновку про існування ризику продовження ним чи вчинення нового кримінального правопорушення; при обґрунтуванні ризику втечі недопустимим є покликання лише на тяжкість злочину та суворість можливого покарання.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_12 у своїй апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 03 липня 2023 року та постановити нову ухвалу, якою обрати ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді мінімального розміру застави згідно з ч. 5 ст. 182 КПК України або цілодобовий домашній арешт з носінням електронного засобу контролю.

В обґрунтування апеляційних вимог захисник ОСОБА_12 покликається на те, що оскаржуване судове рішення є незаконним та необґрунтованим.

Звертає увагу, що ОСОБА_7 перебуває під вартою уже понад 1 рік 9 місяців, а саме, з 11 листопада 2021 року. При цьому судом не досліджено жодного письмового доказу у кримінальному провадженні і прокурор доказів у кримінальному провадженні до суду не подавав. Свідків у справі немає.

Окрім цього стверджує, що ОСОБА_7 не вчинив жодного з ризиків, які вказані у клопотанні прокурора, відтак немає підстав вважати про можливість вчинення таких ризиків у майбутньому. Припущення про можливість переховування від слідства та суду спростовуються тим, що ОСОБА_7 жодного факту ухилення від слідства не вчиняв. Обвинувачений є соціалізованою особою, має сім`ю - дружину та двох дітей, один з яких є малолітнім, а інша дитина хворіє на цукровий діабет; батьків пенсійного віку, мати страждає на хворобу Альцгеймера. Лише ОСОБА_7 є годувальником сім`ї. Крім цього, зараз особи віком від 18 до 60 років не мають можливості виїхати за межі України через військову агресію російської федерації. Апелянт звертає увагу на те, що ОСОБА_7 не є достатньо матеріально забезпеченою особою для сплати максимального розміру застави. У приватній власності немає жодного майна, проживає у єдиній квартирі, власником якої є його дружина, та у якій проживає його сім`я. Працюючи на автосервісі, він не отримував значних доходів. Більше того, ОСОБА_7 має непогашений кредит, борги по якому досі не сплачені. Вважає, що визначений обвинуваченому розмір застави є завідомо непомірним для нього.

Не погоджуючись з ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 03 липня 2023 року, з апеляційною скаргою звернулась захисник обвинуваченого ОСОБА_9 - адвокат ОСОБА_10 , яка просить оскаржувану ухвалу скасувати та застосувати до обвинуваченого ОСОБА_9 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 , з носінням електронного засобу контролю; визначити розмір застави не більше 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, з покладенням обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

Подану апеляційну скаргу мотивує тим, що прокурор звернувся до суду з клопотанням про продовження строку дії запобіжного заходу ОСОБА_9 без жодних матеріалів, що обґрунтовують обставини, на які покликається сторона обвинувачення. Прокурором не наведено обґрунтування неможливості застосування до ОСОБА_9 менш суворого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою. Також у клопотанні прокурор просить встановити обвинуваченому розмір застави у сумі 681 000 гривень, при цьому не обґрунтовуючи такий, завідомо непомірний розмір застави, жодними матеріалами, які б свідчили про майновий стан ОСОБА_9 , наявності у нього грошових заощаджень чи майна.

Захисник ОСОБА_10 зазначає, що з часу обрання запобіжного заходу суттєво змінились обставини, а відтак ряд ризиків на даний час перестали існувати. Зокрема, через введений на території України воєнний стан, заборонено виїзд за межі України громадян України чоловічої статі віком від 18 до 60 років. Таким чином, в умовах воєнного стану ОСОБА_9 не зможе виїхати за кордон, чи вчинити будь-які інші дії, передбачені ст. 177 КПК України, як ризики, оскільки встановлені обмеження щодо пересування, обмеження прав людини та посилена кримінальна відповідальність є додатковими гарантіями належної поведінки. Стосовно ризику незаконного впливу на потерпілих, свідків, то такий ризик заснований на припущеннях, оскільки потерпілі свідчать лише про факт крадіжок., жодних показань щодо причетності певних осіб до їх вчинення вони не надавали. Вважає, що для запобігання ризикам достатнім є застосування до ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту. Також захисник зазначає, що у ОСОБА_9 міцні соціальні зв`язки - він раніше несудимий, одружений, проживає разом з дружиною, має на утриманні батька-пенсіонера - ОСОБА_18 , який страждає на ряд важких захворювань.

В судовому засіданні апеляційного суду обвинувачені ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 та їх захисники ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , подані апеляційні скарги підтримали та просили такі задовольнити.

Прокурор ОСОБА_6 заперечив проти задоволення апеляційних скарг захисників, вважає рішення суду законним та обґрунтованим.

Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позицію учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали апеляційних скарг та матеріали контрольного провадження, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційні скарги до задоволення не підлягають з огляду на таке.

Частиною 1 ст. 404 КПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах апеляційних скарг.

Відповідно до ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Частиною 2 ст. 331 КПК України передбачено, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Як вбачається з наданих суду матеріалів, на розгляді Шевченківського районного суду м. Львова знаходиться кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 185 КК України, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 6 березня 2021 року за №0000031.

У межах даного кримінального провадження ухвалами слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 13 листопада 2021 року до ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, з визначенням застави у розмірі 681 000 гривень, строк дії якого в подальшому було продовжено, востаннє - ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 03 липня 2023 року.

На думку колегії суддів апеляційного суду з моменту взяття ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 під варту та до моменту вирішення клопотання прокурора, не змінилися обставини, які стали підставою для обрання щодо них запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та не змінилася обстановка, яка дає суду підстави вважати, що належну процесуальну поведінку обвинувачених не зможе забезпечити більш м`який запобіжний захід, зокрема: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 можуть переховуватися від суду, оскільки їм загрожує покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до дванадцяти років із конфіскацією майна; незаконно впливати на потерпілих, свідків у даному кримінальному провадженні, а також узгоджувати показання між собою та створювати штучні докази непричетності до інкримінованих злочинів; вчинити інші кримінальні правопорушення, оскільки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 раніше притягалися до кримінальної відповідальності за корисливі майнові злочини, ніде офіційно не працюють, не мають постійного джерела доходу.

Наведені прокурором в судовому засіданні підстави для продовження строку тримання під вартою є належним чином обґрунтовані та вмотивовані, ризики, які слугували підставою для обрання запобіжного заходу, на даний час не змінилися та не зменшилися.

Розглянувши заявлені в межах провадження клопотання прокурора, суд першої інстанції погодився із доводами останнього та дійшов висновку про наявність правових підстав для продовження обвинуваченим ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 строку тримання під вартою із визначенням застави, з чим погоджується колегія суддів та вважає, що застосування до обвинувачених більш м`якого запобіжного заходу, зокрема домашнього арешту (про що зазначають апелянти), не зможе запобігти ризикам кримінального провадження та може негативно відобразитися на здійсненні судового розгляду, в тому числі щодо належного виконання обвинуваченими своїх процесуальних обов`язків.

Окрім цього слід зазначити, що у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Твердження апелянтів про те, що ОСОБА_7 та ОСОБА_9 мають міцні соціальні зв`язки, сім`ї та батьків-пенсіонерів на утриманні, само по собі не може слугувати підставою для застосування щодо них більш м`якого запобіжного заходу, адже наведені обставини не можуть підтверджувати належну процесуальну поведінку обвинувачених та відсутність ризиків, з якими закон пов`язує можливість застосування або продовження такого запобіжного заходу, як тримання під вартою.

Інші підстави для відмови у задоволенні клопотання прокурора, зазначені захисниками у поданих до суду апеляційних скаргах, також не спростовують висновків суду першої інстанції.

Не заслуговують на увагу також покликання апелянтів щодо розміру застави, яка на їх думку є завищеною та непомірною для обвинувачених, з огляду на таке.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 182 КПК України, розмір застави визначається судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Відповідно до положень п.3 ч. 5 ст.182 КПК України, розмір застави щодо особи, обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину, визначається у межах від 80 до 300 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У рішенні «Мангурас проти Іспанії» від 20 листопада 2010 року Європейський суд з прав людини зазначив, що гарантії, передбачені п. 3 статті 5 Конвенції, покликані забезпечити не компенсацію втрат, а, зокрема, явку обвинуваченого на судове засідання. Таким чином, сума (застави) повинна бути оцінена враховуючи самого обвинуваченого, його активи та його взаємовідносини з особами, які мають забезпечить його безпеку, іншими словами, розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри (впевненості) при якому перспектива втрати застави, у випадку відсутності на суді, буде достатнім стримуючим засобом, щоб унеможливити перешкоджання особою встановленню істини у кримінальному провадженні. При цьому має бути враховано наявність грошових засобів у обвинуваченого.

Водночас, ЄСПЛ визнано законними та обґрунтованими дії національних судів, щодо обрання обвинуваченому розміру застави, який перевищував його наявні активи та поточні доходи, тощо, беручи до уваги особливий характер справи заявника, шкоду, завдану кримінальним правопорушенням та зазначено, що навіть якщо сума застави визначається виходячи із характеристики особи обвинуваченого та його матеріального становища, за певних обставин є обґрунтованим врахування також і суми збитків, у заподіянні яких ця особа обвинувачується.

Як вбачається з матеріалів справи, приймаючи рішення про визначення альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави, місцевий суд у повній мірі врахував усі обставини вчинення обвинуваченими злочину, їх суспільну небезпечність, даних про особу, майновий стан та репутацію обвинувачених, з яких ОСОБА_7 та ОСОБА_8 є неодноразово судимими за майнові корисливі злочини, те, що обвинувачені діяли у складі організованої групи, суми заподіяної шкоди, застава у розмірі 300 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, та дійшов правильного висновку, що саме такий розмір застави буде цілком достатній для забезпечення виконання ОСОБА_8 , ОСОБА_7 та ОСОБА_9 обов`язків, передбачених КПК України.

З урахуванням наведено, колегія суддів вважає, що зазначені в апеляційних скаргах доводи та підстави, з яких сторона захисту просить скасувати ухвалу суду, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду і не є визначеними законом підставами для скасування оскаржуваного рішення.

Ухвала місцевого суду відповідно до вимог статті 370 КПК України, є законною, обґрунтованою і вмотивованою, а тому підстав для її скасування колегія суддів не знаходить.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали суду першої інстанції, зі справи не вбачається.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 03 липня 2023 року про продовження строку тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 залишити без змін, а апеляційні скарги захисників ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_10 - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

С у д д і :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4