Справа № 447/789/21 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/376/23 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2023 року колегія cуддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові кримінальне провадження № 0000382 внесеного у Єдиний реєстр досудових розслідувань 29.11.2020 про обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, щодо:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

з участю прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисників ОСОБА_8 ,

потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

представника потерпілих ОСОБА_11 ,

апеляційні скарги із змінами захисників ОСОБА_8 та ОСОБА_12 на вирок Миколаївського районного суду Львівської області від 21 липня 2022 року щодо ОСОБА_6 ,

ВСТАНОВИЛА:

вироком Миколаївського районного суду Львівської області від 21 липня 2022 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді 4 років позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами.

Строк відбування покарання ОСОБА_6 ухвалено рахувати з часу набрання вироком законної сили.

Вирішено питання про процесуальні витрати та речові докази, скасовано арешт майна, накладений згідно ухвал слідчого судді Миколаївського районного суду Львівської області від 30.11.2020р.

Цивільний позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 моральну шкоду у розмірі 500000 грн. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_10 моральну шкоду у розмірі 500000 грн.

Згідно вироку, ОСОБА_6 28.11.2020р., приблизно о 22 годині 20 хвилин, керуючи автомобілем "Ford Escort", реєстраційний номер НОМЕР_1 , без реєстраційних документів та посвідчення водія, яке не отримував, рухаючись по дорозі Миколаїв-Городок у напрямку до м. Городок, при проїзді її ділянки в с. Ричагів Миколаївського району (на даний час Стрийського району) Львівської області, поблизу шиномонтажу, що по вул. Л. Українки, 2А, грубо порушив вимоги Р.1 п. п.1.5, 1.10 (у частині визначення термінів "дорожня обстановка", "дорожні умови", "безпечна швидкість", "населений пункт", небезпека для руху"); Р. 2 п. п. 2.1.а), б), ґ), 2.3.6) Р.10 п. п. 10.1; Р. 12 п. п. 12.1, 12.3, 12.4, Правил дорожнього руху України, які виразилися у тому, що він під час руху проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, з моменту виявлення небезпеки для руху, не вжив своєчасних заходів до зменшення швидкості свого транспортного засобу шляхом застосування своєчасного екстренного гальмування аж до повної його зупинки, виїхавши на смугу зустрічного руху, здійснив наїзд на неповнолітнього пішохода ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який переходив проїзну частину дороги зліва на право по напрямку руху автомобіля, та зник з місця події.

Внаслідок порушення водієм ОСОБА_6 Правил дорожнього руху, неповнолітній ОСОБА_13 отримав тупу поєднану травму тіла у вигляді множинних переломів кісток тулуба, що призвело до гострої внутрішньої крововтрати, множинні двобічні переломи ребер з ушкодженням легень та ушкодження печінки, від чого помер на місці події.

Таким чином, неповнолітній ОСОБА_6 вчинив порушення правил безпеки дорожнього руху, будучи особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України.

Не погоджуючись із даним вироком суду захисники ОСОБА_8 та ОСОБА_12 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 подали апеляційні скарги.

У своїх апеляційних скаргах захисники ОСОБА_8 та ОСОБА_12 просять скасувати оскаржуваний вирок та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 визнати невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України та виправдати за відсутністю в його діях складу даного кримінального правопорушення, а цивільний позов потерпілих залишити без розгляду.

12 жовтня 2022 року до суду апеляційної інстанції від захисника ОСОБА_8 та від захисника ОСОБА_12 надійшли зміни до поданих ними апеляційних скарг, у яких захисники, кожен окремо, просять змінити оскаржуваний вирок, визнати ОСОБА_6 винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки без позбавлення права керувати транспортним засобом. На підставі ст. 75 КК України (в редакції, яка діяла на момент вчинення кримінального правопорушення) ОСОБА_6 звільнити від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 3 роки та на підставі ст. 76 КК України покласти на нього обов`язки. А також просять вирішити питання щодо повернення застави.

Свої змінені апеляційні вимоги захисники мотивують тим, що оскаржуваний вирок не відповідає критеріям законності, обґрунтованості та вмотивованості. Вказують на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а також на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Покликаючись на поняття судової дискреції (судового розсуду), захисники наголошують, що місцевий суд взагалі не аналізував питання можливості звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України. Звертають увагу, що ОСОБА_6 , який на момент скоєння злочину був неповнолітнім, повністю визнає вину у скоєному та щиро кається, позитивно характеризується за місцем проживання та навчання. Обставини, які обтяжують покарання у справі відсутні. Зазначають, що дані досудової доповіді органу пробації свідчать про можливість виправлення ОСОБА_6 без відбування покарання в умовах ізоляції і що він не становить високої небезпеки для суспільства, визначено низький рівень ризику вчинення повторного правопорушення.

Захисники стверджують, що ОСОБА_6 має намір відшкодовувати шкоду потерпілим, проте на даний час з огляду на його навчання на денній формі, не має об`єктивної можливості сплачувати кошти на відшкодування шкоди. Вказують, що місцевий суд у вироку не зазначив, чому у даному випадку ураховуючи всі обставини справи у їх сукупності, неможливо досягнути мети покарання без ізоляції особи від суспільства, особливо за умови коли до відповідальності притягується особа, яка на момент події була неповнолітньою. Вважають, що позбавлення волі ОСОБА_6 у такому молодому віці (18 років) покладе на нього надмірний тягар та очевидно вкрай негативно відобразиться на його подальшому житті. Наголошують, що суд першої інстанції не вирішив питання щодо призначення обвинуваченому покарання в межах мінімальної межі санкції ст. 286 КК України та можливості застосування до нього положення ст.75 КК України. Вважають, що ураховуючи обставини справи у їх сукупності, призначення ОСОБА_6 покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України, відповідало би меті покарання та ґрунтувалось би на правильному застосуванні норм матеріального права.

Заслухавши доповідача, пояснення присутніх учасників судового провадження, дослідивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданих апеляційних скарг із наступними змінами, колегія суддів приходить до таких висновків.

Відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Враховуючи подані захисниками зміни до їх апеляційних скарг, висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, за обставин, встановлених судом першої інстанції, кваліфікація його дій, в апеляційному порядку не оспорюються, а тому, з урахуванням вимог ч.1 ст. 404 КПК України, апеляційним судом не переглядаються.

Щодо призначеного ОСОБА_6 покарання за ч.2 ст. 286 КК України, яке на думку сторони захисту, має бути меншим за розміром, а ніж призначив суд першої інстанції, колегія суддів враховує таке.

Відповідно до положень ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно ст. 65 КК України суд призначає покарання відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації таке покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Призначаючи покарання у кримінальному провадженні, залежно від конкретних обставин справи, особи засудженого, дій, за які його засуджено, наслідків протиправної діяльності суд вправі призначити такий вид та розмір покарання, який у конкретному випадку буде необхідним, достатнім, справедливим, слугуватиме перевихованню засудженої особи та відповідатиме кінцевій меті покарання у цілому.

Згідно матеріалів справи під час призначення ОСОБА_6 покарання судом першої інстанції у повній мірі враховано усі обставини, передбачені ст. 65 КК України, та дані про особу обвинуваченого, у тому числі і ті, на які покликаються захисники у поданих змінах до апеляційних скарг.

Так, при призначенні ОСОБА_6 покарання місцевим судом враховано, ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який є тяжким, вчинений з необережності, та його наслідки, дані про особу обвинуваченого, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, не перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра, позитивно характеризується за місцем проживання та навчання, його вік, умови життя та виховання, вплив дорослих, рівень розвитку та інші особливості особи неповнолітнього, відсутність спроб з боку обвинуваченого примиритись із потерпілими у справі, вибачитись перед ними у скоєному, наявність обставини, які пом`якшують покарання, а саме вчинення злочину у неповнолітньому віці, потурання батьками у керуванні транспортним засобом неповнолітнім без посвідчення водія, часткове визнання обвинуваченим вини під час розгляду справи місцевим судом.

Обставин, які обтяжують покарання, під час розгляду справи місцевим судом не встановлено.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених КК України, і дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_6 покарання у межах санкції інкримінованої йому статті, а саме у виді позбавлення волі на строк 4 роки без позбавлення права керування транспортними засобами, оскільки посвідчення водія на право керування транспортними засобами обвинувачений не отримував.

На думку колегії суддів, такі висновки місцевого суд, з урахуванням обставин цього кримінального провадження, відповідають принципам законності, індивідуалізації та справедливості призначення покарання.

З приводу апеляційних доводів сторони захисту про можливість звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, колегія суддів враховує таке.

Відповідно до ч.1 ст. 75 КК України (у редакції Закону України № 2617-VIII від 22.11.2018), якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Так, судом першої інстанції враховано обставини, які пом`якшують покарання - неповнолітній вік, потурання батьками у керуванні транспортним засобом неповнолітнім без посвідчення водія, а саме їхня мовчазна згода на користування їх неповнолітнім сином батьківським автомобілем та передання неповнолітньому транспортного засобу для керування батьком синові, часткове визнання вини у вчиненні правопорушення, про що було сказано під час судових дебатів, а саме те, що він шкодує, що сів за кермо у темну пору доби. Крім цього, обвинувачений не зробив жодних спроб примиритись із потерпілими у справі, вибачитись перед ними у скоєному.

Також місцевий суд враховував те, що на досудовому слідстві свою вину обвинувачений повністю не визнавав, а в судовому засіданні розкаявся тільки в тому, що зміг би уникнути аварії за умови керування транспортним засобом у світлу пору доби. Також суд враховував баланс інтересів обвинуваченого та потерпілих, щодо втрати свого сина внаслідок дій батьків обвинуваченого, які надали можливість користуватись та керувати дорогою загального значення автомобілем, достовірно знаючи, що їх неповнолітній син ОСОБА_6 немає ні досвіду керування транспортним засобом, ні посвідчення водія, котрі б давали йому можливість керувати транспортним засобом, тим самим наразили на небезпеку, як учасників дорожнього руху, що дотримуються правил дорожнього руху, так і самого ОСОБА_6 , їхнього сина, який за відсутності досвіду та незнання правил дорожнього руху їх не дотримувався, що і стало причиною смерті ОСОБА_13 , який у момент зіткнення перебував на смузі зустрічного руху.

На думку апеляційного суду, захисниками в апеляційній скарзі не наведено нових обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, які не були враховані судом першої інстанції при призначенні покарання та могли свідчити про явну суворість призначеного покарання, передбаченого санкціями статей інкримінованих ОСОБА_6 кримінальних правопорушень.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що виправлення ОСОБА_6 та попередження вчинення ним нових злочинів не можливе без його ізоляції від суспільства та правильно призначив покарання обвинуваченому ОСОБА_6 за ч.2 ст. 286 КК України у виді 4 років позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами.

Призначене покарання із застосування ст. 75 КК України, на думку колегії суддів, не стане ефективним та дієвим для досягнення мети виправлення. Саме такий вид покарання буде достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню нових злочинів.

Враховуючи вищезазначене, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для призначення обвинуваченому ОСОБА_6 покарання із застосування ст. 75 КК України.

Таким чином апеляційні доводи не знайшли свого підтвердження при апеляційному розгляді справи, у зв`язку з чим такі до задоволення не підлягають.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законне та обґрунтоване рішення, не встановлено.

За наведених обставин, колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування оскаржуваного судового рішення та вважає вирок місцевого суду щодо обвинуваченого ОСОБА_6 законним та обґрунтованим.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

апеляційні скарги із змінами захисників ОСОБА_8 та ОСОБА_12 на вирок Миколаївського районного суду Львівської області від 21 липня 2022 року щодо ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Миколаївського районного суду Львівської області від 21 липня 2022 року щодо ОСОБА_6 залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4