Номер провадження: 11-сс/813/1530/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.09.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши в письмовому провадженні матеріали кримінального провадження №0000050 від 25.08.2023 року за апеляційною скаргою прокурора Суворовської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_5 на ухвалу слідчого судді Суворовського районного суду м. Одеси від 31.08.2023 року про застосування запобіжного заходу виді тримання під вартою, стосовно:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в с. Карманово Республіка Молдова, громадянин України, має середню освіту, одружений, офіційно не працевлаштований, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та проживає з адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий,

підозрюваного у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 369-2 КК України,

встановив:

в провадженні СВ ВП №2 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області перебуваєкримінальне провадження №0000050 від 25.08.2023 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369-2 КК України ОСОБА_6 за наступних обставин.

ОСОБА_6 , у невстановлений досудовим розслідуванням час та місці, але не пізніше 22.08.2023 виник злочинний умисел на незаконне збагачення, шляхом впливу на посадових осіб РТКЦ та СП з метою видачі останніми, громадянам України посвідчень військовозобов`язаних про непридатність до військової служби.

Так, на виконання злочинного умислу ОСОБА_6 не пізніше 22.08.2023 року, більш точного часу досудовим розслідуванням не встановлено, почав підшукувати осіб, які мають бажання отримати посвідчення військовозобов`язаних в яких буде зазначено, що особа непридатна до військової служби.

У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

В подальшому, термін дії воєнного стану продовжено ще на 30 днів, указом Президента України від 14.03.2022 № 133/2022 та від 18.04.2022 № 259/2022, який затверджено Верховною Радою України відповідним Законом України від 21 квітня 2022 року № 7300 від 19.04.2022 «Про затвердження Указу Президента «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні».

Указом Президента України ОСОБА_7 від 17.05.2022 № 341/2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 25.05.2022 строком на 90 діб.

В подальшому Указом Президента України ОСОБА_7 від 12.08.2022 № 341/2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 23.08.2022 строком на 90 діб по теперішній час.

Так, відповідно до п. 2 Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» Військовому командуванню (Генеральному штабу Збройних Сил України, ІНФОРМАЦІЯ_2 , командуванням видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, управлінням оперативних командувань, командирам військових з`єднань, частин Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

Крім того, п. 3 вказаного Указу зазначено, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 33 Конституції України, тобто право кожному хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Так, у громадянина ОСОБА_8 згідно довідок лікарів виявлено остеохондроз шийного відділу хребта з наявністю гриж дисків С5-С6, С6-С7 та протрузій дисків. Деформуючий спондильоз С5-С7, гіпоплазію правої хребетної артерії.

Відповідно до наказу МОУ № 402 від 14.08.2008 «Про затвердження Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України» вказані захворювання ОСОБА_8 свідчать про непридатності до військової служби.

ОСОБА_8 будучи обізнаним про проведення у країні мобілізації, на початку серпня 2023, більш точного часу досудовим розслідуванням не встановлено, звернувся до Одеського РТЦК з медичними документами з метою подальшого юридичного оформлення відповідних довідок про непридатність до військової служби.

В той же час в ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_8 повідомили, про необхідність проходження додаткового медичного огляду у лікарнях м. Одеси, при виході з Одеського ТЦК невідома особа, яка була одягнена у цивільне порадила для скорішого проходження додаткового лікарського огляду звернутись до громадянина на ім`я ОСОБА_9 та надала його номер телефону.

ОСОБА_8 будучи зацікавленим у скорішому проходженні додаткового лікарського огляду зателефонував до ОСОБА_6 , який повідомив про необхідність зустрічі та визначив АЗС «СОКАР» за адресую м. Одеса, вул. Чорноморського козацтва 159/1.

Так, на виконання вказівки ОСОБА_6 , 22.08.2023, більш точного часу досудовим розслідуванням не встановлено, ОСОБА_8 прибув до АЗС «СОКАР» за адресую м. Одеса, вул. Чорноморського козацтва 159/1 де зустрівся з ОСОБА_6 .

ОСОБА_6 , діючи злочинним умислом спрямованим на незаконне збагачення шляхом вимагання та одержання неправомірної вигоди для себе за вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави, 22.08.2023 більш точного часу досудовим розслідуванням не встановлено, перебуваючи на АЗС «СОКАР» за адресую м. Одеса, вул. Чорноморського козацтва 159/1, реалізуючи свій умисел направлений на незаконне збагачення, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з корисливих мотивів, поєднуючи свої дії з вимаганням неправомірної вигоди, виказав громадянину ОСОБА_8 вимогу надати неправомірну вигоду у вигляді грошових коштів у сумі 20 тис. доларів США за вплив на посадових осіб районного ТЦК у м. Одеса, з метою отримання ОСОБА_8 посвідчення військовозобов`язаного в якому буде зазначено, що останній непридатний до військової служби під час мобілізації, зазначивши, що в іншому випадку його документи по стану здоров`я у ТЦК та СП розглядатись не будуть.

У подальшому, ОСОБА_6 , діючи умисно та протиправно, з метою доведення свого злочинного умислу, щодо отримання неправомірної вигоди до кінця, 29.08.2023 близько 10 год. 18 хв., перебуваючи у ресторані «Roastery» за адресою м. Одеса, Аркадійська алея 1, реалізуючи свій умисел на незаконне збагачення, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з корисливих мотивів, поєднуючи свої дії з вимаганням неправомірної вигоди, отримав від громадянина ОСОБА_8 неправомірну вигоду у вигляді грошових коштів у сумі 20 тис. доларів США(за курсом НБУ станом на 29.08.2023 становить 731 тис. 200 грн.), за вплив на посадових осіб РТЦК та СП, з метою отримання ОСОБА_8 посвідчення військовозобов`язаного, в якому буде зазначено, що останній непридатний до військової служби під час мобілізації.

29.08.2023 року ОСОБА_6 затримано в порядку ст. 208 КПК України та того ж дня повідомлено про підозру у скоєнні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 369-2 КК України, за кваліфікуючими ознаками: одержання неправомірної вигоди для себе за вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави, поєднане з вимаганням такої вигоди.

31.08.2023 року, слідчий СВ ВП №2 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області ОСОБА_10 звернулась до слідчого судді з клопотанням, погодженим прокурором ОСОБА_5 про обрання підозрюваному ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, з визначенням розміру застави у розмірі 320 прожиткових мінімумів доходів громадян, що складає 858880 гривень, з одночасним покладенням обов`язків, передбачених ст.194 КПК України.

Клопотання мотивоване наявністю обґрунтованої підозри, висунутої ОСОБА_6 , та наявністю ризиків: переховування від органу досудового розслідування та суду; знищити, сховати або спотворити речові докази; незаконного впливу на свідків у кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, а також вчинення іншого кримінального правопорушення.

Оскарженою ухвалою слідчого судді частково клопотання та до підозрюваного ОСОБА_6 застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою, з визначенням розміру застави у розмірі 30 прожиткових мінімумів доходів громадян, що складає 80520 гривень, з одночасним покладенням обов`язків, передбачених ст.194 КПК України, строком до 28.10.2023 року.

Мотивуючи прийняте рішення, слідчий суддя послався на обґрунтованість підозри та доведеність існування ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Одночасно слідчий суддя зазначив про недоведеність стороною обвинувачення необхідності визначення розміру застави поза межами передбачених КПК за вчинення тяжкого правопорушення, зокрема з урахуванням даних про особу підозрюваного, який раніше не судимий, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, один з яких потребує стаціонарного лікування.

Слідчий суддя критично оцінив твердження сторони обвинувачення, що саме розмір застави, який становить 320 прожиткових мінімумів доходів громадян, зможе забезпечити належне виконання підозрюваним процесуальних обов`язків, оскільки ані слідчим у клопотанні, ану прокурором у судовому засіданні не доведено винятковості обставин даного кримінального провадження, які можуть слугувати підставою для визначення перевищення розміру застави, передбаченого п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України.

Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді прокурор звернувся з апеляційною скаргою, в якій прокурор просить скасувати ухвалу в частині визначення розміру застави та постановити нову, якою обрати ОСОБА_6 альтернативний запобіжний захід у виді застави у розмірі 318 прожиткових мінімумів доходів громадян, що складає 853512 гривень.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги прокурор посилається на те, що розмір застави, визначений слідчим суддею завідомо недостатній, з огляду на посягання отримання неправомірної вигоди у сумі 20 тисяч доларів, а також самих обставин вчинення кримінального правопорушення з корисливих мотивів, відповідно розмір застави, який визначив слідчий суддя не достатній в повній мірі забезпечити належну процесуальну поведінку підозрюваного.

До початку апеляційного розгляду, стороною захисту подано заперечення на апеляційну скаргу прокурора, в якій зазначено, що ухвала слідчого судді є обґрунтованою та законною, а прокурор у своїй апеляційній скарзі не наводить виключних випадків щодо визначення застави у більшому розмірі, ніж визначений ст.182 КПК України, з урахуванням також матеріалів кримінального провадження.

Апеляційний розгляд проведено за відсутності підозрюваного та його захисника ОСОБА_11 , який просив здійснювати розгляд за їх відсутності.

Прокурор Приморської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_12 також звернулась із заявою про здійснення апеляційного розгляду без її участі.

Відповідно до положень ч.4 ст.107, ч.1 ст.406 КПК України (далі КПК) апеляційний розгляд проведено в письмовому провадженні за відсутності учасників кримінального провадження та без фіксації за допомогою технічних засобів.

Заслухавши суддю-доповідача; дослідивши матеріали судового та кримінального провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Відповідно до вимог ст. 2 КПК України (далі КПК) основним завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден не винуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Частина перша ст. 404 КПК України (далі КПК) передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Питання, які слідчий суддя повинен вирішити при застосуванні відносно особи запобіжного заходу у виді тримання під вартою визначені змістом ст.ст. 177, 178, 183 КПК.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може перешкоджати кримінальному провадженню чи вчинити інше правопорушення.

Розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст. 178 КПК та практики Європейського суду з прав людини, крім наявності вищезазначених обставин, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Під час апеляційного перегляду оскарженої ухвали встановлено, що слідчий суддя дотримався вказаних вимог закону при розгляді клопотання органу досудового розслідування про застосування до підозрюваного ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою та на законних підставах визначив розміру застави, визначений вимогами ст.182 КПК для осіб, які підозрюються у вчиненні тяжкого злочину.

Прийняте рішення слідчий суддя мотивував наявністю обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_6 злочину, передбаченого ч.3 ст.369-2 КК України, врахував характер вчинення злочину, тяжкість покарання, яке загрожує підозрюваному в разі визнання його винуватим за результатами розгляду справи по суті пред`явленого обвинувачення, а також наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

З викладеного вбачається, що слідчий суддя, приймаючи рішення про доцільність застосування щодо ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, врахував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування такого запобіжного заходу та обґрунтовано дійшов висновку про необхідність задоволення клопотання, в зв`язку з відсутністю достатніх стримуючих факторів, які б дозволили менш суворим запобіжним заходам дієво запобігти ризикам, доведеним слідчим і прокурором.

Щодо наявності обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення апеляційним судом встановлено таке.

Відповідності до ч.5 ст.9 КПК кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ).

Відповідно до практики ЄСПЛ «обґрунтованість підозри, на якій має ґрунтуватися арешт, складає суттєву частину гарантії від безпідставного арешту і затримання, закріпленої у статті 5 §1(с) Конвенції». За визначенням ЄСПЛ «обґрунтована підозра у вчиненні кримінального злочину, про яку йдеться у статті 5 §1(с) Конвенції, передбачає наявність обставин або відомостей, які переконали б неупередженого спостерігача, що ця особа, можливо, вчинила певний злочин» («K.-F. проти Німеччини», 27 листопада 1997, §57).

У пункті 175 рішення Європейського суду з прав людини від 21.04.2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» зазначено, що «термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення. Факти, що підтверджують обґрунтовану підозру, не повинні бути такого ж рівня, що й факти, на яких має ґрунтуватися обвинувальний вирок. Аналогічна правова позиція ЄСПЛ відображена у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, в якому також зазначено, що вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно пов`язують підозрюваного з певним злочином, вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

У п. 48 рішення «Чеботарь проти Молдови» № 35615/06 від 13.11.07 року ЄСПЛ зазначив: «Суд повторює, що для того, щоб арешт по обґрунтованій підозрі був виправданий у відповідності з статтею 5 & 1 (с), поліція не зобов`язана мати докази, достатні для пред`явлення обвинувачення, ні в момент арешту ні під час перебування заявника під вартою. Також не обов`язково, щоб затриманій особі були, по кінцевому рахунку, пред`явлені обвинувачення, або щоб ця особа була піддана суду. Метою попереднього тримання під вартою є подальше розслідування кримінальної справи, яке повинно підтвердити або розвіяти підозру, яка є підставою для затримання».

В рішенні ЄСПЛ «Ферарі-Браво проти Італії», Суд зазначив, що затримання та тримання особи під вартою, безумовно, можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою.

У справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» №14310/88 від 23.10.1994 року ЄСПЛ зазначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

При цьому, обставини здійснення підозрюваним конкретних дій та доведеність його винуватості, потребують перевірки та оцінки у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні під час подальшого досудового розслідування.

Таким чином, у відповідності до практики ЄСПЛ, для вирішення питання щодо обґрунтованості повідомленої підозри, оцінка наданих слідчому судді доказів здійснюється не в контексті оцінки доказів з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності, доведення чи не доведення винуватості особи, що здійснюється судом при ухваленні вироку, а з метою визначити вірогідність та достатність підстав причетності тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення, а також чи є підозра обґрунтованою, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

Апеляційний суд наголошує, що на даній стадії кримінального провадження, судом не встановлюється винуватість чи не винуватість ОСОБА_6 у скоєнні злочину, а лише вирішується питання про обґрунтованість підозри та наявність ризиків для обрання відповідного запобіжного заходу, а тому суд не може давати оцінку допустимості та належності доказів, оскільки справа не розглядається судом по суті пред`явленого обвинувачення.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що відповідно до положень ч.2 ст.94 КПК, жоден доказ не має наперед встановленої сили, та всі докази в даному кримінальному провадженні підлягають ретельній перевірці з наступною їх оцінкою у відповідності до положень ч.1 ст.94 КПК.

Відповідно до ст.ст. 89, 94 КПК, оцінка допустимості та належності доказів буде надана судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження по суті.

Докази, які містяться в матеріалах кримінального провадження, та долучені до клопотання слідчого вказують на те, що на даній стадії досудового розслідування існує обґрунтована підозра причетності ОСОБА_6 до вчинення інкримінованого йому злочину.

Дослідивши долучені до клопотання слідчого докази, апеляційний суд дійшов висновку, що підстав передбачених ст.87 КПК для визнання цих доказів недопустимими, не встановлено та стороною захисту щодо існування таких підстав відомостей не надано.

Таким чином, долучені до клопотання слідчого докази, на які міститься посилання в оскарженій ухвалі слідчого судді, є такими, що вказують на наявність обставин та відомостей, які можуть переконати суд та неупередженого спостерігача, що підозрюваний ОСОБА_6 можливо вчинив інкримінований йому злочин: одержання неправомірної вигоди для себе за вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави, поєднане з вимаганням такої вигоди. Ці докази, на даній стадії досудового розслідування, є достатніми для висновку, що підозра не є вочевидь необґрунтованою та відповідає стандарту переконання «обґрунтована підозра».

Апеляційний суд визнає обґрунтованими доводи місцевого суду стосовно наявності ризиків, передбачених ст.177 КПК, які зазначені в оскарженій ухвалі слідчого судді, з огляду на таке.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність, зокрема, ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені ч.ч. 1, 2 ст.177 КПК.

Ризики, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч.1 ст.177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення підозрюваним зазначених дій.

При цьому, КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії підозрюваного кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки підозрюваного та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження. Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Стосовно загрози втечі особи, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий підозрюваний, можна законно розглядати, як таку, що може спонукати його до втечі. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно враховувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року ЄСПЛ вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Також, СПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Доводи сторони обвинувачення в частині визначення замалого розміру застави, колегія суддів визнає їх необґрунтованими з огляду на таке.

Частиною 5 статті 182 КПК визначено межі розмірів застави в залежності від тяжкості вчинених злочинів, а також передбачено щодо особи, підозрюваної у вчиненні тяжкого злочину розмір застави у межах від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно положень ст. 182 КПК України та практики Європейського суду з прав людини згідно яких уповноважені органи влади повинні приділити визначенню суми застави стільки ж уваги, скільки і вирішенню питання про необхідність тримання обвинуваченого під вартою. Визначаючи суму застави, суди повинні брати до уваги ризик того, що підозрюваний може ухилитися від покарання, обставини особистого життя та тяжкість злочину, у вчиненні якого підозрюється особа.

Крім того, апеляційний суд враховує висновки викладені в 2-ому реченні п. 31 рішення ЄСПЛ «Істоміна проти України» від 13.01.2022 року, відповідно до якого: хоча національне законодавство дозволяло суду у «виключних випадках» встановлювати більші розміри застави (див. пункт 19), таке рішення мало передбачати ретельний аналіз обставин справи для обґрунтування її «виключного» характеру.

Апеляційна скарга прокурора мотивована лише посяганням на отримання неправомірної вигоди у сумі 20 тисяч доларів. При цьому, прокурором не доведено, що після постановлення рішення слідчим суддею та внесення, визначеної слідчим суддею застави, підозрюваний вчиняв будь-які дії, передбачені ч.1 ст.177 КПК, що слугувало б підтвердженням того, що визначений слідчим суддею розмір застави не здатний забезпечити належну процесуальну поведінку підозрюваного.

Крім того, прокурором не надано раціонального пояснення стосовно необхідності визначення застави саме у 318 розмірів прожиткових мінімумів доходів громадян, з посиланням на необхідність задоволення клопотання органу досудового розслідування, в той час, як клопотання слідчого, підписане прокурором, містить вимогу щодо визначення застави у розмірі 320 розмірів прожиткових мінімумів доходів громадян.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що обраний слідчим суддею розмір застави цілком відповідає положенням кримінально процесуального кодексу, є достатнім та прийнятним також з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, відповідно до якої розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати кримінальному провадженню.

Істотних порушень положень КПК, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді, колегією суддів не встановлено.

За наведених обставин апеляційний суд приходить до висновку про неспроможність доводів прокурора стосовно незаконності оскарженої ухвали, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала слідчого судді - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 177, 178, 183, 376, 404, 405, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу прокурора Суворовської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Суворовського районного суду м. Одеси від 31.08.2023 року, якою ОСОБА_6 підозрюваному у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.369-2 КК України, в кримінальному проваджені №0000050 від 25.08.2023 року, обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою, з визначенням розміру застави залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4