ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 644/680/22 Номер провадження 11-кп/814/1918/23Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2023 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого суддіОСОБА_2
суддів: за участю секретаря судового засіданняОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні судове провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Київського районного суду м. Полтава від 19 квітня 2023 року,

в с т а н о в и л а :

Цією ухвалою в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 05 грудня 2021 року за №0001459, продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, а саме до 17 червня 2023 року, обвинуваченому

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю та проживаючому за адресою: АДРЕСА_1 , судимому

29 липня 2021 року Орджонікідзевським районним судом м. Харків за ч.3 ст.185 КК України на 3 роки позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України звільненому від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 2 роки.

Приймаючи таке рішення, місцевий суд урахував: наявність ризиків, передбачених п.п.1, 5 ч.1 ст.177 КПК України, які не зменшились, а саме те, що обвинувачений може: переховуватись від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення, тяжкість інкримінованого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, та визначеного за його вчинення покарання, особу обвинуваченого й неможливість інших більш м`яких запобіжних заходів запобігти вказаним вище ризикам.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу Київського районного суду м. Полтава від 19 квітня 2023 року та застосувати йому запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання або домашнього арешту. Свої вимоги апелянт мотивує тим, що місцевий суд не врахував те, що: стороною обвинувачення не доведено наявність заявлених у клопотанні ризиків, і неможливість обрання більш м`якого запобіжного заходу, щоб забезпечити його ( ОСОБА_6 ) належну процесуальну поведінку, який має: батьків похилого віку, інвалідність ІІІ групи, незадовільний стан здоров`я, у зв`язку з чим потребує лікування, що не здійснюється в установі попереднього ув`язнення, та тривалий час перебуває під вартою; раніше визначений судом розмір застави в сумі 50 тисяч гривень є непомірним для обвинуваченого з урахуванням його сімейного та майнового стану; ОСОБА_6 не вчиняв інкриміноване йому кримінальне правопорушення.

Учасники судового провадження належним чином повідомлялись про місце, дату, час судового засідання та клопотань про розгляд апеляційної скарги за участю сторін не заявляли. Водночас прокурор і захисник ОСОБА_7 у клопотаннях просили здійснювати апеляційний розгляд без їх участі.

Тому на підставі ч.4 ст.422-1 КПК України розгляд апеляційної скарги проводиться за відсутності учасників судового провадження.

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ заслухала суддю-доповідача, перевірила матеріали судового провадження, обговорила доводи апеляційної скарги та дійшла висновку про те, що вона не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Статтею 404 КПК України регламентовано, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст.177, 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому, наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

За приписами ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Окрім того, при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Відовідно до ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачується у тому, що він 04 грудня 2021 року в проміжок часу приблизно з 06 години 30 хвилин до 08 години, діючи повторно, шляхом зняття навісного замка проник у гараж по АДРЕСА_2 , звідки таємно викрав належні ОСОБА_8 інструменти, загальною вартістю 7 177 гривень 75 копійок.

Такі дії ОСОБА_6 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч.3 ст.185 КК України.

Суд першої інстанції, продовжуючи строк тримання під вартою обвинуваченого, оцінив у сукупності обставини, що враховуються при розгляді клопотання про продовження строку тримання під вартою, передбачені ст.ст.177, 183, 197, 199 та 331 КПК України, та продовжив ОСОБА_6 зазначений запобіжний захід.

Сама ж необхідність застосування обвинуваченому запобіжного заходу в апеляційній скарзі не оспорюється.

Разом з цим, під час вирішення клопотання прокурора місцевий суд правильно встановив, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти ризикам, передбаченим п.п.1, 5 ч.1 ст.177 КПК України, які не зменшились, а саме те, що ОСОБА_6 може: переховуватись від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення, врахувавши тяжкість інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, що відповідно до ст.12 КК України є тяжким злочином, та покарання, що загрожує ОСОБА_6 у разі визнання винуватим - від 3 до 6 років позбавлення волі, особу обвинуваченого, який судимий із встановленням іспитового строку, не працює і в нього відсутні міцні соціальні зв`язки.

Суд апеляційної інстанції враховує те, що апелянт має батьків похилого віку, однак ці відомості з огляду на викладене вище не спростовують висновки першої судової інстанції про неможливість запобігти встановленим вище ризикам у разі незастосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_6 .

Усупереч доводам апелянта, даних, які би підтверджували неможливість перебування ОСОБА_6 під вартою, а також щодо його звернень до медичної частини установи попереднього ув`язнення та неможливості надання нею лікування обвинуваченому, перевіркою матеріалів провадження не встановлено та стороною захисту під час провадження в суді апеляційної інстанції не надано. Водночас на підставі ст.49 Конституції України обвинувачений не обмежений у реалізації права на охорону здоров`я шляхом звернення за медичною допомогою до адміністрації установи, в якій він утримується.

Так, відповідно до ст.178 КПК України, враховуючи доведеність ряду ризиків, передбачених п.п.1, 5 ч.1 ст.177 КПК України, які зі сплином часу не змінились і не зменшились, обставини вчинення інкримінованого обвинуваченому тяжкого злочину, пов`язаного з незаконним проникненням у володіння потерпілого й порушення його недоторканості, повторно, в період звільнення з випробуванням від відбування покарання за аналогічний злочин проти власності за попереднім вироком, що має підвищений ступінь суспільної небезпеки, дані про особу ОСОБА_6 у їх сукупності, на думку колегії суддів, лише такий запобіжний захід як тримання під вартою здатен забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого, що виключає можливість обрання останньому більш м`якого запобіжного заходу, в тому числі й особистого зобов`язання чи домашнього арешту, як просить апелянт.

Доводи апеляційної скарги, які пов`язані зі здійсненням оцінки доказів для вирішення питання про визнання особи, яка притягається до кримінальної відповідальності, винуватою чи невинуватою у вчиненні інкримінованого їй злочину, позбавлені підстав, оскільки виходять за межі процесуальних повноважень суду апеляційної інстанції при апеляційному перегляді ухвали суду про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та підлягають вирішенню судом за результатами розгляду кримінального провадження по суті.

Водночас з приводу доводів обвинуваченого про визначення йому попередньо судом завищеного розміру застави апеляційний суд зауважує, що у провадженні, яке на даний час є предметом апеляційного розгляду, суд першої інстанції, дійшовши правильного висновку щодо продовження ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не врахував те, що, виходячи з положень ч.2 ст.331, ч.4 ст.199 КПК України, суд розглядає клопотання про продовження строку тримання під вартою згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу, а відповідно до вимог ч.3 ст.183 КПК України суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених КПК України, крім випадків, передбачених ч.4 ст.183 КПК України.

Згідно з ч.4 ст.184 КПК України суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені ст.ст.177 та 178 КПК України, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні:

1) щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування;

2) щодо злочину, який спричинив загибель людини;

3) щодо особи, стосовно якої у цьому провадженні вже обирався запобіжний захід у вигляді застави, проте був порушений нею;

4) щодо злочину, передбаченого ст.ст.255-255-3 КК України;

5) щодо особливо тяжкого злочину у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів.

При обранні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно підозрюваного, обвинуваченого, який оголошений у міжнародний розшук, та/або який виїхав, та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, розмір застави не визначається.

Під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені ст.ст.177 та 178 КПК України, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого ст.ст.109-114-2, 258-258-5, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 КК України.

Розмір застави не визначається під час розгляду питання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відповідно до ст.ст.629-631 КПК України.

У цьому провадженні наведені вище обставини відсутні, у зв`язку з чим місцевий суд при постановленні судового рішення про продовження ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою помилково не визначив останньому розмір застави як альтернативний запобіжний захід.

Між тим, за оскаржуваною ухвалою судом першої інстанції продовжено обвинуваченому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 17 червня 2023 року, а згідно з даними офіційного веб-порталу «Судова влада України» та Єдиного державного реєстру судових рішень 13 червня 2023 року цей суд продовжив строк тримання ОСОБА_6 під вартою до 11 серпня 2023 року. Таким чином, оскаржуване судове рішення втратило свою дію та не має правового значення в розумінні положень Глави 18 КПК України, через це колегія суддів не вбачає підстав для його скасування з підстав недотримання судом першої інстанції приписів ч.3 ст.183 КПК України.

Апеляційний суд ураховує тривалий термін перебування під вартою ОСОБА_6 , проте судовий розгляд наразі неможливо завершити, а застосування інших більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого та запобігти встановленим вище ризикам.

Між тим, колегія суддів, з огляду на положення ст.28, ч.1 ст.318 КПК України й ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод уважає за необхідне звернути увагу місцевого суду на дотримання розумних строків розгляду цього кримінального провадження та вжиття заходів щодо дотримання наведених вище вимог міжнародного й національного законодавства.

Отже, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст.376, 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Київського районного суду м. Полтава від 19 квітня 2023 року щодо ОСОБА_6 без зміни.

Ухвала апеляційного суду є остаточною та оскарженню не підлягає.

С у д д і :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4