Справа № 161/4436/23
Провадження № 1-кп/161/624/23
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Луцьк 19 червня 2023 року

Луцький міськрайонний суд Волинської області під головуванням:

судді - ОСОБА_1 ,

за участю секретаря - ОСОБА_2 ,

прокурора - ОСОБА_3 ,

обвинуваченого - ОСОБА_4 ,

захисника - ОСОБА_5 ,

представника потерпілого - ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000520, що надійшов з Луцької окружної прокуратури 21.03.2023 відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Коршів Луцького району Волинської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , мешканця АДРЕСА_2 , українця, гр. України, одруженого, приватного підприємця, не судимого,

- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України,

В С Т А Н О В И В :

Встановлено, що обвинувачений ОСОБА_4 рішенням Господарського суду Волинської області у справі №903/444/17 від 12.07.2017 (постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 21.09.2017 залишеного без змін) зобов`язаний, як фізична особа суб`єкт підприємницької діяльності ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) повернути державному підприємству «Дослідне господарство «Перше травня» Волинської сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України (45110, с. Копачівка Рожищенського району Волинської області, вул. Першотравнева, 46, код ЄРДПОУ 00729310) приміщення будівель телятників загальною площею 730 кв.м (реєстровий номер 00729310.1.ЕФОЦЯЖ397); 751 кв.м (реєстровий номер 00729310.1.ЕФОЦЯЖ398); 890 кв.м. (реєстровий номер 00729310.1.ЕФОЦЯЖ396); 703 кв.м (реєстровий номер 00729310.1.ТЖЕЧСТ14633); приміщення будівлі свинарника площею 747 кв.м (реєстровий номер 00729310.1.ТЖЕЧСТ14640); приміщення будівлі свинарника-телятника загальною площею 720 кв.м (реєстровий номер 00729310.1.ТЖЕЧСТ16840); приміщення кормоцеху площею 249 кв.м (реєстровий номер 00729310.1.ЕФОЦЯЖ399); приміщення пункту штучного осіменіння площею 81 кв.м (реєстровий номер 00729310.1.ТЖЕЧСТ14624).

Після набрання 21.09.2017 вказаним рішенням суду законної сили, у зв`язку із необхідністю його примусового виконання, 09.10.2017 Господарським судом Волинської області видано Наказ про примусове виконання рішення, а Луцьким районним відділом Державної виконавчої служби за заявою стягувача представника ДП «Дослідне господарство «Перше травня» Волинської сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України 15.02.2018 відкрито виконавче провадження №55810939 про примусове виконання рішення Господарського суду Волинської області від 12.07.2017 та органом виконавчої служби вживались примусові заходи з метою виконання рішення суду.

Він же, в період з 21.09.2017 по 02.02.2022, перебуваючи у селах Гірка Полонка та Копачівка Луцького району Волинської області, будучи належним чином ознайомленим з рішенням Господарського суду Волинської області у справі №903/444/17 від 12.07.2017, в порушення ст. 129-1 Конституції України та ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», відповідно до яких судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України, умисно, з метою подальшого використання у своїх інтересах займаних ним приміщень, які згідно рішення суду його зобов`язано повернути, усвідомлюючи протиправність своїх дій, маючи реальну можливість виконати відповідне рішення суду, згідно акту-приймання чи в інший спосіб передати відповідні приміщення законному володільцю, не передав їх та, обмеживши доступ до них представників ДП «Дослідне господарство «Перше травня» Волинської сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України (з 19.12.2019 ДП «Дослідне господарство «Перше травня» Волинської державної сільськогосподарської дослідної станції Інституту картоплярства Національної академії аграрних наук України), продовжував займати і використовувати їх у своїх цілях.

Таким чином, ОСОБА_4 своїми умисними протиправними діями, які виразились в умисному невиконанні рішення суду, що набрало законної сили, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 382 КК України.

В судовому засіданні захисник обвинуваченого ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_5 подав суду письмове клопотання про звільнення ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності, в зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, на підставі ст.49 КК України та закриття даного кримінального провадження.

Заслухавши пояснення обвинуваченого та захисника, які, кожен зокрема, повністю підтримали заявлене клопотання, думку прокурора, який заперечував щодо звільнення останнього від кримінальної відповідальності, оскільки дане кримінальне правопорушення є триваючим і воно не завершене, а тому ОСОБА_4 не може бути звільнений від кримінальної відповідальності, думку представника потерпілого, який також заперечив щодо звільнення ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК України, оскільки приміщення не передані їм і до даного часу, дослідивши матеріали кримінального провадження №0000520, що подані прокурором, суд прийшов до висновку про доцільність закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_4 та звільнення його від кримінальної відповідальності на підставі ч.1 п.3 ст. 49 КК України.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 285 КПК України особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України у разі звільнення особи від кримінальної відповідальності суд закриває кримінальне провадження.

За правилами ч. 8 ст. 284 КПК України закриття кримінального провадження на підставі, передбаченій п. 1 ч. 2 цієї статті, не допускається, якщо підозрюваний, обвинувачений проти цього заперечує. В цьому разі розгляд кримінального провадження продовжується в загальному порядку, передбаченому цим Кодексом.

Положеннями ч. 4 ст. 286 КПК України визначено, що, якщо під час судового розгляду сторона у кримінальному провадженні звернеться до суду з клопотанням про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.

Правилами ч. 3 ст. 288 КПК України передбачено, що суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Таким чином, за змістом статей 284 - 288 КПК України підставами для звільнення особи від кримінальної відповідальності при розгляді справи в суді є наявність відповідної норми кримінального закону, яка передбачає таке звільнення, клопотання сторони кримінального провадження про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності та згода обвинуваченого на закриття кримінального провадження на цих підставах.

Встановлено, що кримінальне правопорушення, вчинене ОСОБА_4 , є одиничним злочином, який розпочавшись бездіяльністю особи, далі вчиняється безперервно протягом тривалого часу. Моментом, з якого починається перебіг строків давності для злочинів з матеріальним складом, зокрема, злочину пов`язаного з невиконанням рішення суду, яке вступило в законну силу, є завершення суспільно небезпечного діяння. Для даної категорії справ, на думку суду, це дата закриття виконавчого провадження. У даному випадку датою закриття виконавчого провадження є 13.06.2018. Таким чином, на даний час (дата судового розгляду поданого клопотання) з дня закриття виконавчого провадження минуло 5 років.

Стаття 49 КК не містить окремої вказівки щодо особливостей обрахування строку давності щодо триваючих злочинів. Тим не менше, особливість триваючих злочинів полягає в тому, що вони продовжують вчинятися (тривати) на стадії de jure закінченого злочину.

Так, у постанові Пленуму Верховного Суду СРСР від 4 березня 1929 року № 23 «Про умови застосування давності й амністії до триваючих и продовжуваних злочинів» (п. 4) було зазначено, що триваючий злочин починається з моменту настання злочинного стану й закінчується в момент припинення цього злочинного стану внаслідок дій самого винного, спрямованих на припинення злочину, або настання подій, що перешкоджають здійсненню злочину (втручання органів влади). Строк давності щодо триваючих злочинів обчислюється з часу припинення злочинного стану.

Після внесення змін і доповнень в указану постанову постановою Пленуму Верховного Суду СРСР від 14 березня 1963 року № 1 це положення було змінено й зазначено, що строк давності кримінального переслідування стосовно триваючих злочинів обчислюється з часу їх припинення за волею або всупереч волі винного (добровільне виконання винним своїх обов`язків, явка з повинною, затримання органами влади тощо).

У випадку вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК, у формі умисного невиконання рішення суду в цивільній справі, яким особу зобов`язано вчинити певну дію, питання про визначення дня, з якого відраховується строк давності для притягнення до кримінальної відповідальності, має особливості, обумовлені специфікою об`єктивної сторони злочину та існуванням передбаченого законодавством механізму примусового виконання судових рішень.

Так, Європейський суд з прав людини наголошує, що «строки давності слугують кільком важливим цілям, а саме: забезпеченню юридичної визначеності та остаточності, захисту потенційних відповідачів від не заявлених вчасно вимог, яким може бути важко протистояти, та запобігти будь-якій несправедливості, яка могла б виникнути, якби від судів вимагалося виносити рішення щодо подій, що мали місце у віддаленому минулому, на підставі доказів, які через сплив часу стали ненадійними та неповними» (рішення від 9 січня 2013 р. у справі «Олександр Волков проти України» (Oleksandr Volkov v. Ukraine), заява № 21722/11, § 137; див. також: рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ТОВ «Нафтова компанія ЮКОС» проти Росії ("OAO Neftyanaya Kompaniya "YUKOS" v.Russia), заява № 14902/04, § 570; рішення від 22 жовтня 1996 р. у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» (Stubbings and Others v. United Kingdom), заяви № 22083/93 і № 22095/93, § 51).

Таким чином, посилання прокурора на неможливість закриття кримінального провадження на підставі ст.49 КК України (оскільки фактично рішення суду залишається невиконаним і на даний час) не заслуговує на увагу, оскільки така позиція по суті призведе до того, що особу можна було б притягнути до кримінальної відповідальності протягом невизначеного часу після завершення передбаченої законом процедури примусового виконання судового рішення, тим більше, що в даному випадку виконавче провадження було закінчено саме у зв`язку з неможливістю виконати судове рішення, у зв`язку з ухиленням боржника від його виконання. А відповідно до міжнародних стандартів та національного законодавства строк давності не застосовується лише до окремих злочинів проти основ національної безпеки України та проти миру й безпеки людства.

Отже, суд приходить до висновку про необхідність відрахування в даному кримінальному провадженні строку давності з моменту закінчення виконавчого провадження, коли в установленому законом порядку було офіційно констатовано неможливість виконання судового рішення без участі боржника. Це обумовило необхідність вирішення питання про притягнення винного до кримінальної відповідальності за відповідний злочин.

Вказаний підхід повністю узгоджується із принципом правової визначеності, який є елементом принципу верховенства права і на якому ґрунтуються інші законодавчі положення. Так, чинним законодавством з урахуванням цього принципу передбачені строки позовної давності (строки звернення до суду), строки пред`явлення виконавчих документів до виконання, строки накладення адміністративних стягнень (які стосовно триваючих правопорушень відраховуються з дня їх виявлення) тощо.

Згідно ч.1 п.3 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули, п`ять років у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у пункті 2 цієї частини.

Зважаючи на ту обставину, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України, який, відповідно до ст.12 КК України, відноситься до категорії нетяжкого злочину, з моменту закінчення виконавчого провадження 13.06.2018 минуло більше 5 років, безпосередньо у судовому засіданні захисник заявив клопотання, яке підтримав обвинувачений про звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК України, перебіг строків давності не зупинявся та не переривався, окрім того, обвинувачений не судимий, до кримінальної відповідальності не притягувався, тому суд вважає за можливе, у відповідності до ч.1 п.3 ст.49 КК України, звільнити його від кримінальної відповідальності, а кримінальне провадження закрити.

Запобіжний захід у виді особистого зобов`язання скасувати.

Керуючись ст.ст. 284, 372 КПК України, на підставі ст.ст. 44, 49 КК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Кримінальне провадження №0000520 відносно ОСОБА_4 закрити та звільнити його від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ст.382 ч.1 КК України, на підставі ч.1 п.3 ст.49 КК України.

Запобіжний захід у виді особистого зобов`язання скасувати.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга до Волинського апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення через Луцький міськрайонний суд.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя Луцького міськрайонного суду ОСОБА_1