Заводський районний суд м. Запоріжжя
Справа № 324/288/20
Провадження №: 1-і/332/67/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2023 р. м. Запоріжжя

Заводський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Запоріжжя в режимі відео конференції з приміщення Державної установи «Кропивницький слідчий ізолятор» клопотання прокурора Гуляйпільського відділу Пологівської окружної прокуратури Запорізької області ОСОБА_3 про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000684 від 18.10.2019 року, № 0000057 від 21.01.2020 року, №00001162 від 13.07.2020 року відносно:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Малоярославець Другий Тарутинський району Одеської області, громадянина України, який має середньо-спеціальну освіту, не працевлаштованого, розлученого, на утриманні має двох малолітніх дітей 2017 р.н. та 2020 р.н., який зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою : АДРЕСА_2 , раніше судимого:

1) 13.01.2013 Білгород-Дністровським районним судом Одеської області за ст.ст. 307 ч. 2, 309 ч. 1 КК України до 3 років позбавлення волі. Звільнився з місць відбування покарання 28.07.2017 року згідно рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 18.07.2014 відповідно до ЗУ «Про амністію»;

2) 23.05.2017 Тарутинським районним судом Одеської області за ч.ч. 1, 2 ст. 185 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі з випробувальним терміном 1 рік;

3) 17.05.2023 Київським районним судом міста Одеси за ч. 4 ст. 186 КК України до 7 років позбавлення волі.

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 262 КК України,

В С Т А Н О В И В :

Прокурор звернулася до суду з клопотанням про продовження обвинуваченому ОСОБА_4 строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів, який закінчується 22.05.2023 року, оскільки, на думку прокурора, ризики, передбачені ст. 177 КПК України, а саме: переховування від суду та вчинення інше кримінальне правопорушення не зникли, не зменшилися, та продовжують існувати, також виключають можливість зміни міри запобіжного заходу на більш м`який, так, як альтернативні запобіжні заходи на даний час не зможуть забезпечити належний рівень процесуальної поведінки обвинуваченого.

У зв`язку з цим, прокурор просить продовжити строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 на 60 днів.

Прокурор у судовому засіданні клопотання підтримала та просила його задовольнити з підстав, викладених у клопотанні.

Обвинувачений ОСОБА_4 у судовому засіданні залишив вирішення даного клопотання на розсуд суду.

Захисник обвинуваченого - адвокат ОСОБА_5 просив відмовити у задоволенні даного клопотання у зв`язку із тим, що 17.05.2023 ОСОБА_4 засуджено до реального відбування покарання у вигляді позбавлення волі строком на 7 років, тому вирішення цього клопотання є недоречним, адже відсутні будь-які ризики, передбачені ст. 177 КПК України.

Суд, заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали кримінального провадження, дійшов до наступного висновку.

Ухвалою Пологівського районного суду Запорізької області від 09.10.2020 ОСОБА_4 був обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який неодноразово було продовжено.

Розпорядженням голови Верховного Суду № 49/0/9-22 від 14.09.2022 територіальну підсудність судових справ Гуляйпільського районного суду Запорізької області визначено за Заводським районним судом м. Запоріжжя.

Ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 24.03.2023 ОСОБА_4 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 22.05.2023 року включно.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

Відповідно до ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього кодексу.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують Європейську конвенцію з прав людини.

При розв`язанні клопотань прокурора та захисника, судом окрім норм КПК України, враховується практика Європейського суду з прав людини, зокрема, позиція викладена п. 80 рішення у справі "Марченко проти України" згідно якої, при розгляді клопотання про обрання, зміну або продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів.

Суд враховує вимоги ч. 3 ст. 5 Конвенції (правова позиція Європейського Суду з прав людини, викладена у справі «Слоев проти України»), а саме, що після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою обвинуваченого.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Луценко проти України» від 3 липня 2012 року зазначив, що однією з вимог пункту 3 статті 5 Конвенції є те, що судовий контроль за триманням під вартою має бути автоматичним. Пункт 4 статті 5 Конвенції передбачає право осіб, яких затримано або взято під варту, на перегляд процесуальних і матеріально-правових умов, які з точки зору Конвенції є суттєвими для забезпечення «законності» позбавлення їх свободи. Це означає, що компетентний суд має перевірити не лише дотримання процесуальних вимог національного законодавства, а й обґрунтованість підозри, на підставі якої здійснено затримання, та легітимність мети, з якою особу затримано та потім узято під варту (пункт 95).

При цьому, відповідно до установленої практики Європейського суду з прав людини, сама лише тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, хоча і є визначеним елементом при оцінці ризику ухилення від органу досудового розслідування та/або суду, однак не може бути достатньою підставою для законності тримання особи під вартою.

Європейський суд з прав людини вказує, що небезпеку переховування від правосуддя не можна виміряти тільки залежно від суворості можливого покарання; її треба визначати з врахуванням низки інших релевативних факторів, які можуть або підтвердити наявність небезпеки переховування від правосуддя, або зробити її настільки незначною, що вона не може слугувати виправданням для тримання під вартою («W v.Switzerland», Заява № 14379/88, 26 січня 1993 року).

Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню («Beccievv.Moldova» (Бекчиєв проти Молдови), пункт 58).

Ризик втечі зменшується зі збігом часу, проведеного під вартою («Neumeisterv.Austria» (Коймайетер проти Австрії), пункт 10).

Стосовно загрози втечі, практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий підозрюваний чи обвинувачений можна законно розглядати, як таку, що може спонукати до втечі, однак можливість жорстокого засудження є недостатньою для виправдання тримання під вартою. При цьому загроза втечі не випливає з простої можливості для обвинуваченого перетнути кордон держави. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно доказувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейні зв`язки, будь-яких зав`язків з іншою країною, або наявність зав`язків в іншому місці.

Відповідно до правової позиції Європейського суду відсутність в особи роботи та сім`ї не є доказом того, що вона може схилитися до вчинення нових злочинів. Так само як і сама по собі відсутність постійного місця роботи не є доказом того, що особа зникне («Пшевечерський проти Росії» від 24 травня 2003 року).

Як зазначалося раніше, ОСОБА_4 було взято під варту ухвалою слідчого судді Пологівського районного суду Запорізької області від 09.10.2020 року. Крім того обвинувачений на даний час перебуває під вартою на підставі вироку Київського районного суду міста Одеси від 17.05.2023, тобто відбуває покарання у вигляді позбавлення волі строком на 7 років. Початок строку покарання рахується з 17.05.2023 року. В строк відбування покарання також зараховано період перебування під вартою з 07.04.2018 року по 17.06.2019 року. Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, обраний на підставі ухвали Київського районного суду м. Одеси від 17.05.2023, залишено без змін до набрання вироку законної сили.

Суд вважає, що стороною обвинувачення не надано фактичних даних та доказів про те, що на даний час існують будь-які ризики, які раніше були взяті до уваги слідчим суддею, при обранні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки ризики, мають бути реальними та їх існування має бути оцінено з урахуванням конкретних обставин справи.

Таким чином, ризики зазначені прокурором при продовженні обвинуваченому запобіжного заходу тримання під вартою суд вважає необґрунтованими.

За такої обставини суд дійшов висновку, що тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_4 у даному кримінальному провадженні перестало бути актуальним, а отже у задоволенні клопотання прокурора про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_4 слід відмовити.

Разом з тим, зважаючи на наявність вироку Київського районного суду міста Одеси від 17.05.2023 року, відповідно до якого ОСОБА_4 відбуває покарання у вигляді позбавлення волі строком 7 років, питання про звільнення з під варти ОСОБА_4 - не вирішувати.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 176-178, 199, 131-132, 369-372 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні клопотання прокурора Гуляйпільського відділу Пологівської окружної прокуратури Запорізької області ОСОБА_3 про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_4 - відмовити.

Зважаючи на наявність вироку Київського районного суду міста Одеси від 17.05.2023 року, відповідно до якого ОСОБА_4 відбуває покарання у вигляді позбавлення волі строком 7 років, питання про звільнення з під варти ОСОБА_4 - не вирішувати.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1