УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2023 року

м. Київ

справа № 947/7384/23

провадження № 51-5596ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду

у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу адвоката ОСОБА_4 на ухвалу Одеського апеляційного суду від 28 серпня 2023 року про відмову у відкритті апеляційного провадження стосовно ОСОБА_5 ,

встановив:

Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 18 серпня 2023 року відмовлено у задоволенні скарги адвоката ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 про незаконне затримання особи в прядку ст. 206 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).

Київський апеляційний суд ухвалою від 28 серпня 2023 року відмовив у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 на підставі ч. 4 ст. 399 КПК.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням суду апеляційної інстанції, адвокат ОСОБА_4 звернулась з касаційною скаргою, в якій просить ухвалу апеляційного суду скасувати як незаконну і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Перевіривши доводи касаційної скарги, долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити, виходячи з наступного.

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8частини першої статті 129 Конституції України).

Встановлюючи обмеження права на касаційне оскарження судових рішень, законодавець повинен керуватися такою складовою принципу верховенства права, як пропорційність. За правовою позицією Конституційного Суду України обмеження прав і свобод людини і громадянина є допустимим виключно за умови, що таке обмеження є домірним (пропорційним) та суспільно необхідним (абзац шостийпідпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 19 жовтня 2009 року № 26-рп/2009).

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що держава має право встановлювати певні обмеження права осіб на доступ до суду; такі обмеження мають переслідувати легітимну мету, не порушувати саму сутність цього права, а між цією метою і запровадженими заходами має існувати пропорційне співвідношення (пункт 57 Рішення у справі "Ашингдейн проти Сполученого Королівства" від 28 травня 1985 року, пункт 96 Рішення у справі "Кромбах проти Франції" від 13 лютого 2001 року).

Частиною першою статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від

02 червня 2016 року № 1402-VIII (далі - Закон № 1402-VIII) визначено, що Верховний Суд забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом. Реалізація цього завдання відбувається, зокрема, шляхом здійснення правосуддя, під час якого Верховний Суд у своїх рішеннях висловлює правову позицію щодо правозастосування, орієнтуючи в такий спосіб судову практику на однакове застосування норм права.

Частиною шостою статті 13 Закону № 1402-VIII передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Порушене адвокатом у касаційній скарзі питання, стосується апеляційного оскарження ухвали слідчого судді, постановленої за скаргою, поданою в порядку ст. 206 КПК.

Щодо вказаного питання Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду в постанові від 27 травня 2019 року (справа № 766/22242/17, провадження № 51-7276 кмо 18), сформулювала наступний висновок: « оскільки ухвала слідчого судді щодо скарги, поданої в порядку ст. 206 КПК, у переліку, передбаченому ст. 309 КПК, відсутня, звернення до суду з апеляційною скаргою на таке рішення є підставою для відмови у відкритті апеляційного провадження».

В ухвалі Європейського суду з прав людини від 08 січня 2008 року щодо прийнятності заяви N 32671/02 у справі "Скорик проти України" зазначено, що право на суд, одним із аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним, воно може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги.

За таких обставин, наявність визначених у законі вимог щодо звернення до суду вищого рівня у разі незгоди з судовим рішенням не є тотожним обмеженню в доступі до правосуддя, а отже не означає обмеження у праві на справедливий судовий розгляд.

Отже, з врахуванням вищезазначеного висновку об`єднаної палати Верховного Суду, а також вимог процесуального закону щодо переліку ухвал слідчих суддів, які можуть бути окремо оскаржені в апеляційному порядку, доводи касаційної скарги щодо порушення апеляційним судом вимог КПК та положень Конституції України є безпідставними.

Суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що ухвала слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 18 серпня 2023 року, постановлена за скаргою, поданою в порядку ст. 206 КПК, не підлягає окремому оскарженню в апеляційному порядку та відповідно до вимог ст. 399 ч. 4 КПК постановив ухвалу про відмову у відкритті апеляційного провадження.

Враховуючи викладене, з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення.

Керуючись ст. 428 ч. 2 п. 2 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою адвоката ОСОБА_4 на ухвалу Одеського апеляційного суду від 28 серпня 2023 року про відмову у відкритті апеляційного провадження стосовно ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3