ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2496/23 Справа № 192/859/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 17 травня 2023 року про відмову в умовно-достроковому звільненні від відбування покарання засудженого

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Тюмень, (РФ), засудженого вироком Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 квітня 2019 року за ч. 2 ст. 309, ч. 2 ст. 311, ч. 1 ст. 70 КК України до 5 років 2 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна, який відбуває покарання в Державній установі «Солонянська виправна колонія (№21)»,

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 17 травня 2023 року у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання відмовлено.

Мотивуючи ухвалене рішення, суд посилався на відсутність підстав для визнання засудженого таким, що належно ставиться до праці, оскільки останній на даний час не працює, заохочень за зразкову поведінку та сумлінне ставлення до праці не має, а застосовані до нього заохочення не носять систематичного характеру, оскільки були застосовані епізодично протягом 6 місяців в 2021 році. Окрім цього, згідно наявних в особовій справі характеристик, засуджений за весь період відбування покарання характеризувався як посередньо, так і задовільно, а 22 лютого 2022 року Комісією Державної установи «Солонянська виправна колонія (№21)» було відмовлено засудженому у поданні до суду клопотання про застосування умовно-дострокового звільнення як особі, яка не довела свого виправлення, а також комісією установи засудженому було погоджено оцінку ступеня виправлення як такому, що не довів свого виправлення. На переконання суду, з моменту висновку адміністрації установи виконання покарань про те, що ОСОБА_7 не став на шлях виправлення, поведінка засудженого не змінилася в бік виправлення, а тому підстави для умовно-дострокового звільнення відсутні.

В апеляційній скарзі засуджений просить переглянути рішення суду першої інстанції. ОСОБА_7 зазначає, що за час відбування покарання має 3 заохочення та 1 стягнення, отримане у 2019 році в іншій колонії. Окрім цього, останній вказує на те, що має рідних у м. Нікополі, є інвалідом 3 групи, а за час перебування у Солонянській виправній колонії здобув освіту.

Заслухавши суддю-доповідача, засудженого, який апеляційну скаргу підтримав, прокурора, який просив ухвалу суду залишити без змін, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до таких висновків.

Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_7 щодо безпідставної відмови у застосуванні до нього умовно-достроково звільнення від відбування покарання, суд вважає їх такими, що не заслуговують на увагу виходячи з наступних підстав.

Згідно ст.ст. 50, 65 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 537 КПК України, під час виконання вироку суд має право вирішувати питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

В силу ч. 2 ст. 81 КК України, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Отже, зі змісту наведених положень закону вбачається, що головною передумовою для звільнення особи умовно-достроково від відбування покарання є не формальний сплив певного строку покарання, а факт виправлення засудженої особи, яке вона довела своєю сумлінною поведінкою і ставленням до праці. Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного та всебічного вивчення особи засудженого та умовно-достроковому звільненню підлягають ті засуджені, які протягом всього, а не певного періоду часу, сумлінною поведінкою і ставленням до праці довели своє виправлення і для цього дані беруться в їх сукупності.

Колегією суддів встановлено, що суд першої інстанції при розгляді клопотання ОСОБА_7 повно, всебічно і об`єктивно дослідив необхідні матеріали провадження та дійшов обґрунтованих висновків, що засуджений не довів своє виправлення, тому не може бути звільнений від відбування покарання умовно-достроково.

Так, судом встановлено, що засуджений ОСОБА_7 відбуває покарання у виді 5 років 2 місяців позбавлення волі з конфіскацією всього належного майна, призначене йому вироком Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 квітня 2019 року за ч. 2 ст. 309, ч. 2 ст. 311, ч. 1 ст. 70, ч. 4 ст. 70 КК України.

З матеріалів провадження вбачається, що засуджений ОСОБА_7 в Державній установі «Солонянська виправна колонія № 21» знаходиться з 01 серпня 2019 року та на даний час відбув 2/3 частини строку покарання.

За час відбування покарання засуджений ОСОБА_7 характеризується посередньо, має одне порушення режиму утримання та три заохочення, не бере особисту участь в організації виховних заходів, які проводяться в установі, у реалізації програм диференційованого виховного впливу, у роботі самодіяльних організацій, не проявляє соціально-корисну активність в організації їх роботи, не приділяє уваги необхідності дбайливого ставлення до майна установи і предметів, якими користується при виконанні дорученої роботи, не завжди сумлінно ставиться до виконання передбачених законом вимог персоналу установи через особисту неорганізованість, не працевлаштований на виробництві установи за власним бажанням.

Окрім цього, ОСОБА_7 має одне погашене стягнення за зберігання забороненого предмету та три заохочення у вигляді подяки за підсумками відповідного кварталу 2021 року. У 2019 році та в 2022-2023 роках засуджений не заохочувався.

Надаючи оцінку наведеним обставинам, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для застосування ст. 81 КК України.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції з достатньою повнотою дослідив особу засудженого та дійшов до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для його умовно-дострокового звільнення.

Матеріалами провадження об`єктивно підтверджується, що засуджений характеризується посередньо, до кримінальної відповідальності притягується не вперше, раніше звільнявся від відбування покарання як на підставі ст. 75 КК України, так і на підставі ст. 81 КК України, проте це не завадило йому продовжити злочинну діяльність.

Окрім цього, останні роки ОСОБА_7 не заохочувався та не був працевлаштований за власним бажанням.

Таким чином, на переконання колегії суддів, докази того, що поведінка ОСОБА_7 зазнала суттєвих змін, матеріали справи не містять, як й доказів доведення його виправлення ставленням до праці.

Беручи до уваги встановлені судом обставини, водночас, вивчивши відомості про особу засудженого, та з огляду на суспільну небезпеку вчиненого ним злочину, його поведінку протягом строку відбування покарання, та наголошуючи, що умовно-дострокове звільнення застосовується у кожному конкретному випадку індивідуально з урахуванням усіх відомостей провадження у сукупності, вирішується на розсуд суду і відноситься до його дискреційних повноважень, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що для досягнення цілей покарання, умовно-дострокове звільнення на цьому етапі відбування покарання засудженим, є недоцільним.

Доводи засудженого про ненадання судом належної оцінки його особі, колегія суддів розцінює як безпідставні.

Як вбачаться з оскаржуваного рішення, суд оцінив вагомі обставини, які можуть вплинути на рішення про умовно-дострокове звільнення та дійшов до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення подання.

Твердження ОСОБА_7 про те, що він має рідних підстав для застосування положень ст. 81 КК України не дають, як і доводи останнього про наявність в нього інвалідності.

На переконання колегії суддів, ці обставини не є стримуючим фактором належної поведінки обвинуваченого, оскільки не завадили останньому вчинити злочини за які його засуджено.

Враховуючи наведене, суд вважає, що апеляційна скарга засудженого задоволенню не підлягає, а ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою й належним чином вмотивованою та підстав, передбачених кримінальним процесуальним законом, для її скасування під час апеляційного розгляду не встановлено.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 537, 539 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 17 травня 2023 року про відмову в умовно-достроковому звільненні від відбування покарання засудженого ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4