Житомирський апеляційний суд
Справа №276/1481/21 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч.1 ст. 135, ч.2 ст. 286-1 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Житомирського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з участю секретаря: ОСОБА_5

обвинуваченого: ОСОБА_6

захисника: ОСОБА_7

прокурора: ОСОБА_8

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі кримінальне провадження №0000075 за апеляційними скаргами прокурора Хорошівського відділу Коростишівської окружної прокуратури ОСОБА_9 , захисника ОСОБА_7 на вирок Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 01 червня 2022 року, яким

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Володарськ-Волинський Житомирської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , громадянина України, одруженого, має на утриманні 2 неповнолітніх дітей, працюючого в ТОВ «Кромберг енд Шуберт Україна ЖУ» на посаді комплектувальника, має інвалідність 3 групи, раніше не судимого,

-визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України та виправдано на підставі п. 3 ч.1 ст. 373 КПК України в зв`язку з недоведеністю в його діях складу кримінального правопорушення.

- визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286-1 КК України та призначено йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 6 років.

Строк відбування покарання ОСОБА_6 ухвалено рахувати з дня взяття його під варту для приведення даного вироку до виконання.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України ОСОБА_6 зараховано в строк відбування покарання строк тримання під вартою під час досудового розслідування з 26 травня 2021 року по 27 липня 2021 року включно, із розрахунку - один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Запобіжний захід ОСОБА_6 у вигляді застави з покладеними обов`язками до набрання вироком законної сили залишено без змін, після набрання вироком законної сили запобіжний захід у вигляді застави з покладеними обов`зками - скасовано.

Заставу визначену ухвалою слідчого судді Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 22.07.2021 року у розмірі 118950 (сто вісімнадцять тисяч дев`ятсот п`ятдесят) грн. 00 коп., внесену за обвинуваченого ОСОБА_6 на депозитний рахунок ТУ ДСА України в Житомирській області НОМЕР_1 згідно платіжного доручення від 26.07.2021 №@2PL304260 ухвалено повернути заставодавцю ОСОБА_10 відповідно до ст. 182 КПК України, після набрання вироком суду законної сили.

Цивільний позов законного представника потерпілого ОСОБА_11 , який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_12 , до обвинуваченого ОСОБА_6 задоволено частково.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_6 на користь:

- ОСОБА_11 ,. 10000 (десять тисяч) грн. моральної шкоди та 8000 ( вісім тисяч) витрат на правову допомоги

- ОСОБА_12 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_11 , 250000 (двісті п'ятдесят тисяч) грн. моральної шкоди;

В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено

Ухвалено стягнути з ОСОБА_6 на користь держави процесуальні витрати за проведення експертиз у кримінальному провадженні, які становлять 5320 грн. 07 коп.

Арешт, накладений на автомобіль марки «PEUGEOT-207» реєстраційний номер НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_13 - скасовано.

Речові докази у кримінальному провадженні, а саме:

- автомобіль марки «PEUGEOT-207» реєстраційний номер НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_13 - ухвалено повернути власнику ОСОБА_13 ;

- змив з керма, змив з ручки перемикання передач, змив з внутрішньої ручки ведійських дверцят, які упаковано до трьох паперових конвертів та опечатано згідно правил опечатування речових доказів, запаховий слід із переднього ведійського сидіння, який вилучено на фланельову серветку та упаковано до одорологічного пакету №0001063 та заклеєно печаткою №0001065 та поміщено до кімнати зберігання речових доказів, що за адресою: смт. Хорошів, вул. Гвардійців Кантемирівців, 2 - після набрання вироком законної сили ухвалено знищити.

встановила:

Як встановив суд, ОСОБА_6 26 травня 2021 року близько 18 год. 20 хв., в порушення вимог пунктів 2.1 «а» та 2.9 «а» Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 (далі - Правила дорожнього руху України), не маючи при собі посвідчення на право керування транспортним засобом, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керував технічно справним автомобілем «PEUGEOT- 207» реєстраційний номер НОМЕР_2 , який відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 належить ОСОБА_13 , та рухався ним по вул. Самоцвітній в напрямку вул. Шкільної, що в смт. Хорошів Житомирської області.

В цей день та час, поблизу будинку № 13 вул. Самоцвітної смт. Хорошів Житомирської області, водій ОСОБА_6 , в порушення вимог пунктів 2.3 «б», 2.9 «а», 10.1 та 11.3 Правил дорожнього руху України, в силу свого алкогольного сп`яніння, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, відволікся від керування автомобілем «PEUGEOT- 207» реєстраційний номер НОМЕР_2 повернувшись обличчям до заднього ряду сидінь автомобіля, не переконався, що це буде безпечним та не створить перешкоди або небезпеку іншим учасникам, змінив напрямок руху, виїхав на смугу зустрічного руху та рухаючись вулицею Самоцвітна в смт. Хорошів передньою лівою частиною керованого ним транспортного засобу здійснив наїзд на малолітнього пішохода ОСОБА_12 , який перебував на краю зустрічної смуги руху проїзної частини дороги вулиці Самоцвітної в смт. Хорошів Житомирської області.

Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди малолітній пішохід ОСОБА_12 отримав тяжкі тілесні ушкодження у вигляді відкритої черепно-мозкової травми.

Порушення водієм ОСОБА_6 вимогам пунктів 2.3 «б», 10.1 та 11.3 Правил дорожнього руху України знаходиться у прямому причинному зв`язку із створенням аварійної обстановки, виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками.

Органом досудового розслідування ОСОБА_6 , також обвинувачувався у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 135 КК України, зокрема, у тому, що одразу після наїзду на малолітнього пішохода ОСОБА_12 , водій ОСОБА_6 , будучи причетним до скоєння даної дорожньо-транспортної пригоди, в порушення вимог пункту 2.10 Правил дорожнього руху, не вжив усіх можливих заходів для надання першої медичної допомоги малолітньому потерпілому ОСОБА_12 , не викликав карету швидкої медичної допомоги, не відправив потерпілого до лікувального закладу, не повідомив про дорожньо-транспортну пригоду орган поліції, не вжив усіх можливих заходів для збереження слідів пригоди, а натомість, з метою уникнення відповідальності за скоєне зник з місця пригоди, чим завідомо залишив без допомоги малолітнього потерпілого ОСОБА_12 , який перебував у небезпечному для життя стані та був позбавлений можливості вжити заходів до самозбереження, внаслідок безпорадного стану, коли ОСОБА_6 сам поставив потерпілого у небезпечний для життя стан та був зобов`язаний і мав змогу надати потерпілому допомогу.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що в ході судового розгляду висунуте обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 135 КК України не знайшло свого підтвердження, оскільки достатніх доказів на доведення вини у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, стороною обвинувачення не надано, в зв`язку з чим суд вважав, в силу презумпції невинуватості, закріпленої у ст. 62 Конституції України, обвинуваченого ОСОБА_6 слід виправдати на підставі п.3 ч.1 ст. 373 КПК України, у зв`язку із не доведенням в діянні ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 135 КК України.

В апеляційній скарзі прокурор, вважає, що вирок суду щодо ОСОБА_6 підлягає скасуванню з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість.

Вказує, що висновки суду містять істотні суперечності та в судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші.

Вважає, що судом неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, зокрема ст. 65 КК України та призначено за ч. 2 ст. 286-1 КК України, явно несправедливе покарання його через м`якість без врахування даних про особу обвинуваченого та обставин вчинення злочину.

Так, судом не враховано, що ОСОБА_6 раніше притягувався до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП та був позбавлений права керування транспортними засобами на 1 рік, у скоєному не розкаявся, здоров`ям потерпілого не цікавився, просив вибачення у батьків потерпілого лише на судових дебатах, свою вину у вчиненні кримінального правопорушення за ч.1 ст. 135 КК України не визнавав.

Окрім того, зазначає, що судом не враховано, що потерпілим є малолітня особа ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вважає, що вирок суду в частині виправдання ОСОБА_6 за ч.1 ст. 135 КК України є незаконним через невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та ухвалений без дотримання норм ст. 23, 94, 320 КПК України.

Також, вважає, що суд повинен був критично оцінити показання ОСОБА_6 про те, що він не бачив та не відчув зіткнення із малолітнім ОСОБА_12 . Вважає, що покази обвинуваченого є способом захисту та свідчать про його намагання уникнути кримінальної відповідальності.

Звертає увагу, що обвинувачений у своїх показаннях, наданих в суді, вказав, що бачив потерпілого, який рухався йому назустріч, коли він їхав вулицею Самоцвітною в смт. Хорошів, окрім того підтвердив, що бачив пошкодження автомобіля, коли ставив його в гараж.

На думку апелянта, доводи обвинуваченого, про те, що в наслідок сп`яніння він не міг усвідомлювати, що вчинив ДТП, суперечать його подальшим діям, оскільки останній через 700 метрів від місця події, безаварійно, заднім ходом, поставив автомобіль яким керував у гараж та був повернутий передньою частиною автомобіля до місця скоєння ДТП, що вказує на можливість ОСОБА_6 бачити місце події.

Після повідомлення свідками про вчинення ДТП ОСОБА_6 прийшов на місце події, проте не вжив жодних заходів для надання допомоги потерпілому.

Просить вирок суду щодо ОСОБА_6 скасувати, ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 286-1, ч.1 ст. 135 КК України та призначити йому покарання:

-за ч.2 ст. 286-1 КК України -7 (сім) років позбавлення волі із позбавленням права керування транспортними засобами на строк 6 ( шість) років.

- за ч.1 ст. 135 КК України - 1 (один) рік 6 (шість) місяців позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст. 70 КК України призначити остаточне покарання 7 (сім) років позбавлення волі із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 6 (шість) років.

В апеляційні сказі захисник ОСОБА_7 просить вирок суду змінити, призначити ОСОБА_6 покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286-1 КК України, у вигляді штрафу із застосуванням положень ст. 69 КК України.

Вважає вирок суду надто суворим, а призначене покарання таким, що не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення, особі обвинуваченого та є явно несправедливим через його суворість.

Зазначає, що при призначенні покарання суд не врахував як пом`якшуючу обставину часткове відшкодування збитків потерпілим, а також відомості про особу обвинуваченого, які відповідно до ч.2 ст. 66 КК України є такими, що пом`якшують покарання.

Вказує, що суд не взяв до уваги висновки органу пробації та відомості про особу ОСОБА_6 , що свідчить про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Заслухавши доповідача, пояснення захисника та обвинувачуваного, які підтримали доводи апеляційної скарги захисника та заперечили щодо доводів апеляційної скарги прокурора, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу сторони обвинувачення та заперечив щодо апеляційної скарги захисника, перевіривши матеріали провадження, відповідно до вимог ст. 404 КПК України, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

Згідно ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Відповідно до положень ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Проаналізувавши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286-1 КК України обґрунтувавши це належним чином у вироку з посиланням на докази та надавши їм відповідну оцінку.

Дії ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286-1 КК України кваліфіковані правильно та ніким з апелянтів не оскаржуються.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод встановлюється принцип, відповідно до якого кожен, кого обвинувачено у вчиненні злочину, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Аналогічний принцип сформульовано у ст.62 Конституції України, яка встановлює, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно зі ст.17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Згідно ч. 2 ст. 327 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і постановляється лише при умові, коли в ході судового розгляду винність підсудного у вчиненні злочину доведена. За змістом закону, за відсутності достатніх і допустимих доказів, а також наявності сумнівів у доведеності вини, постановляється виправдувальний вирок.

Відповідно до ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється, якщо не доведено, що: вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинено обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

За змістом статті 135 КК поставлення в небезпеку виступає як основа для виникнення спеціального обов`язку надати допомогу особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані.

Об`єктивна сторона залишення в небезпеці характеризується двома видами злочинної бездіяльності: 1) бездіяльність-невтручання, що полягає у невиконанні особою обов`язку щодо надання необхідної допомоги потерпілому, який перебуває у небезпечному для життя стані й позбавлений можливості вжити заходів для самозбереження, коли небезпека виникла незалежно від суб`єкта цього злочину; 2) змішана бездіяльність - бездіяльність щодо надання допомоги потерпілому особою, яка сама поставила його в небезпечний для життя стан.

Бездіяльність - це пасивна форма поведінки особи, що полягає у невчиненні нею конкретної дії (дій), яку вона повинна була і могла вчинити в даних конкретних умовах. Бездіяльність за своїми соціальними та юридичними властивостями тотожна діянню, тобто вона суспільно небезпечна і протиправна, є свідомим і вольовим актом поведінки людини.

Кримінальна відповідальність за злочинну бездіяльність настає лише за таких умов:

а) на особу було покладено спеціальний обов`язок вчинити активні дії, якими було б відвернене настання суспільно небезпечного наслідку;

б) у особи була реальна можливість у даній конкретній ситуації вчинити відповідні активні дії і запобігти настанню суспільно небезпечних наслідків (постанова колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду ВС від 10 березня 2021 № 742/1479/19).

Суб`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ст. 135 КК України, завжди характеризується прямим умислом щодо самого діяння. Що стосується наслідків, ставлення суб`єкта кримінального правопорушення до них завжди характеризується необережністю (злочинною недбалістю чи злочинною самовпевненістю).

Вольовий момент вчинення злочину, передбаченого статтею 135 КК, полягає у небажанні суб`єкта надати допомогу безпорадній особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані. Мотиви вчинення цього злочину можуть бути різними, але на кваліфікацію вони не впливають.

Моментом закінчення кримінального правопорушення є ухилення від надання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані.

Отже, суб`єктивна сторона цього злочину полягає у прямому умислі, тобто винний усвідомлює, що інша особа перебуває у небезпечному для життя стані, а він зобов`язаний і має можливість надати їй допомогу, але відмовляє в цьому.

Суд першої інстанції здійснюючи судовий розгляд з дотримання загальних засад кримінального провадження, в межах висунутого обвинувачення, повно, всебічно та об`єктивно дослідив докази, надані стороною обвинувачення, та дійшов висновку, що пред`явлене обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України не знайшло свого підтвердження в суді, з такими висновками суду погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Так, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що суб`єктивна сторона злочину, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України, полягає у прямому умислі, тобто завідомість, яка зазначена у диспозиції ст. 135 ККУ, й означає, що винуватий усвідомлює, що потерпілий перебуває у небезпечному для життя стані, а він зобов`язаний і має можливість надати йому допомогу, але відмовляє в цьому.

Згідно до обвинувачення ОСОБА_6 в порушення вимогам пунктів 2.3 «б», 2.9 «а», 10.1 та 11.3 Правил дорожнього руху України, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, відволікся від керування автомобілем повернувшись обличчям до заднього ряду сидінь автомобіля, змінив напрямок руху, виїхавши на смугу зустрічного руху здійснив наїзд на малолітнього пішохода.

За змістом обвинувачення ОСОБА_6 не бачив виїзду на смугу зустрічного руху де здійснив наїзд на малолітнього пішохода, оскільки був повернутий обличчям до заднього ряду сидінь автомобіля.

З показань ОСОБА_6 приїхавши до гаража він виявив на ньому пошкодження. Про дорожньо транспортну пригоду дізнався від малолітніх свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , після чого обвинувачений повернувся до місця ДТП, на той час на місці події була карета швидкої допомоги та працівники слідчих органів. ОСОБА_6 до з`ясування всіх обставин перебував на місці ДТП.

Свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , вказали, що після наїзду автомобіля на потерпілого, який раптово виїхав на іншу смугу руху, він продовжив рух та зупинився лише біля гаражів, вони поїхали за ним на велосипедах та повідомили водію, що він збив дитину, після чого водій пішов на місце події.

Вказані обставини стороною обвинувачення не заперечувались, інші відомості, які б вказували на те, що ОСОБА_6 бачив, що він здійснив наїзд на потерпілого та усвідомлюючи це покинув місце пригоди, залишивши потерпілого у небезпечному для життя стані відсутні, а доводи прокурора що ОСОБА_6 повинен був бачити у дзеркала заднього виду наслідки наїзду та повинен був чути удар є виключно припущеннями, які відповідно до вимог ч. 2 ст. 327 КПК України оцінюються на користь обвинуваченого.

З урахуванням наведеного, доводи прокурора про невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та безпідставне виправдання обвинуваченого ОСОБА_6 за ч.1 ст.135 КК України є необґрунтованими.

Згідно із загальними засадами призначення покарання, визначеними статтею 65 КК України суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_6 за ч.2 ст. 286-1 КК України покарання, судом було враховано тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, вчиненого в стані алкогольного сп`яніння, та його наслідки, обставини, що пом`якшують його покарання щире каяття та добровільне часткове відшкодування шкоди, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, проте притягувався до адміністративної відповідальності за керування транспортним засобом у стані сп`яніння, характеризуючі дані, сімейний стан, з урахуванням думки законного представника потерпілого, який просив суворо покарати обвинуваченого.

З врахуванням обставин вчиненого злочину, його тяжкості та суспільної небезпеки, даних про особу обвинуваченого, який був позбавлений права керування за керування в стані алкогольного сп`яніння, однак висновків не зробив колегія суддів не вбачає підстав для визнання призначеного ОСОБА_6 покарання явно несправедливим внаслідок його суворості, як вказує захист, в тому числі і підстав для застосування положень ст. 69 КК України.

Не дають підстав для цього і інші доводи апеляційної скарги захисника, які були враховані судом при призначенні покарання.

Стан здоров`я обвинуваченого, наявність у нього захворювань, не є визначальною обставиною, яка враховується при призначенні покарання, а може бути підставою для звільнення засудженого від його відбування у відповідності до п.6 ч.1 ст.537 КПК України, в разі наявності для цього підстав.

Зазначені прокурором доводи, також були враховані судом, основне покарання ОСОБА_6 у виді позбавлення волі призначено ближче до максимальної межі санкції ч. 2 ст. 286-1 КК України, а тому його не можна вважати очевидно не справедливим внаслідок його м`якості.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які давали б підстави для зміни чи скасування вироку суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407КПК України, колегія суддів,

постановила:

Апеляційні скарги прокурора Хорошівського відділу Коростишівської окружної прокуратури ОСОБА_9 , захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 01 червня 2022 року щодо ОСОБА_6 - без змін.

Касаційна скарга на судове рішення може бути подана безпосередньо до Касаційного Кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді: