ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 642/5795/20 Номер провадження 11-кп/814/424/23Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2023 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Полтаві в приміщенні суду кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0001709 від 15.09.2020 року щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Караван, Нововодолажського району Харківської області, українця, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, зареєстрованого: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , судимого:

09.04.2019 Ленінським районним судом м. Харкова за ч. 3 ст. 185 КК України на 3 років позбавлення волі з випробувальним з встановленням іспитового строку 2 роки,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,-

за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 на вирок Ленінського районного суду м. Харків від 06 серпня 2021 року,

встановила:

Даним вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 186 КК України на 4 роки позбавлення волі.

На підставі ст. 71 КК України до призначеного покарання приєднано невідбуту частину покарання призначеного вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 09.04.2019 та визначено ОСОБА_8 остаточне покарання у виді 4 років 2 місяців позбавлення волі.

Вирішено питання щодо запобіжного заходу, арешту майна, процесуальних витрат та речових доказів.

Згідно з вироком суду ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

15 вересня 2020 року приблизно о 14 годині 00 хв., знаходячись в підземному переході станції метро «Південний вокзал», ОСОБА_8 побачивши раніше незнайомого йому ОСОБА_9 з мобільним телефоном у руках, діючи повторно, із корисних мотивів, підійшов до ОСОБА_9 та відкрито шляхом ривку вихопив з рук потерпілого мобільний телефон марки «Pixus», вартістю 800 гривень, після чого вибіг з переходу на Привокзальну площу. Потім ОСОБА_8 побіг у двір будинку АДРЕСА_3 , де викрадений мобільний телефон випав з кишені його шортів. Потерпілий ОСОБА_9 , наздогнавши ОСОБА_8 , попрохав останнього повернути мобільний телефон, на що ОСОБА_8 , продовжуючи свої злочинні наміри, не бажаючи повертати викрадене майно потерпілому, збив з ніг ОСОБА_9 , сів зверху та почав насильно утримувати потерпілого на землі, таким чином застосувавши насильство, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого.

В апеляційній скарзі обвинувачений зазначив про те, що він свою вину визнав у повному обсязі, має малолітню дитина, а тому просить переглянути вирок суду та пом`якшити покарання, призначити більш м`яке покарання, ніж передбачено законом.

В апеляційній скарзі захисник просить вирок суду змінити в частині призначеного покарання, призначити ОСОБА_8 покарання у виді 4 років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку 3 роки та покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Свою апеляційну скаргу обґрунтував тим, що обвинувачений свою вину визнав повністю, щиро розкаявся, не оспорював фактичні обставини справи, має міцні соціальні зв`язки, активно спілкується та допомагає своїм батькам, має багато друзів та знайомих. Тому вважає, що призначене покарання є занадто суворим.

Інші учасники провадження вирок не оскаржували.

До початку апеляційного розгляду на адресу Полтавського апеляційного суду від прокурора Новобаварської окружної прокуратури м.Харкова ОСОБА_10 надійшла відмова від поданої ним апеляційної скарги на вирок Ленінського районного суду м. Харків від 06 серпня 2021 року.

Заслухавши доповідача, обвинуваченого ОСОБА_8 , який уточнив свої апеляційні вимоги та просив застосувати положення статті 75 КК України, тим самим підтримав апеляційну скаргу свого захисника, захисника в підтримку поданої ним апеляційної скарги, виступ прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника, перевіривши доводи апеляційних скарг та матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла такого висновку.

Відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_8 в умисному відкритому викраденню мобільного телефону марки «Pixus», вартістю 800 гривень, який належить потерпілому ОСОБА_9 , поєднаному з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я, тобто у скоєнні злочину передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, викладені у вироку суду відповідають фактичним обставинам провадження, правильність правової кваліфікації його дій в апеляційних скаргах не оскаржується, а тому, відповідно до ст. 404 КПК України, апеляційним судом не переглядаються.

Що стосується доводів обвинуваченого та його захисника ОСОБА_7 про суворість призначеного судом першої інстанції покарання, то вони на переконання колегії суддів, є безпідставними.

Відповідно до вимог ст.65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно роз`яснень, викладених у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року (з послідуючими змінами) "Про практику призначення судами кримінального покарання" визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів, і призначати менш суворе покарання особам, які вперше вчинили злочин, щиро розкаялися у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину і відшкодували завдані збитки.

Як убачається з оскаржуваного вироку, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 покарання за вчинений ним злочин, суд дотримуючись вимог закону, врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, який за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку у лікарів психіатра, нарколога не перебуває.

Обґрунтовуючи висновок щодо виду і міри покарання ОСОБА_8 суд врахував наявні обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого щире каяття у вчиненому кримінальному правопорушенні (злочину). Обставин, які б обтяжували покарання судом не встановлено.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_8 , будучи засудженим вироком Ленінського районного суду м.Харкова від 09.04.2019 року за ч.3 ст. 185 КК України на 3 роки позбавлення волі з випробуванням, вчинив новий злочин, не відбувши покарання за попереднім злочином, в період встановленого іспитового строку.

За змістом ч. 1 ст.75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне правопорушення, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Враховуючи конкретні обставини справи, тяжкість вчиненого злочину, а також дані про особу обвинуваченого, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_8 реального покарання, передбаченого санкцією ч.2 ст. 186 КК України, та є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження скоєння ним нових злочинів.

На думку колегії суддів, призначення ОСОБА_8 покарання із застосування статті 75 КК України, про що наголошували обвинувачений та його захисник, не сприятиме меті покарання - виправлення засудженого і попередження вчиненню нових злочинів, та у даному випадку буде невиправдано м`яким заходом примусу, який не можна вважати справедливим, пропорційним і співрозмірним ступеню тяжкості вчиненого злочину, його наслідкам та даним про особу обвинуваченого, який раніше до кримінальної відповідальності притягувався, належних висновків для себе не зробив, вчинивши тяжкий умисний злочин проти власності в період іспитового строку за попереднім вироком,

При розгляді кримінального провадження достатніх підстав для застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_8 норм ст. 75 КК України, судом першої інстанції не встановлено і в апеляційній скарзі апелянтом не наведено. Крім того, наведені захисником доводи апеляційної скарги стосовно щирого каяття ОСОБА_8 , позитивних характеристик за місцем проживання належним чином враховані судом першої інстанції при призначенні покарання.

Слід зазначити, що відповідно до положень ч.4 ст.71 КК України остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинення одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин, а також від не відбутої частини покарання за попереднім вироком.

З урахуванням вказаних вимог закону, суд першої інстанції і визначив остаточне покарання за сукупністю вироків.

Окрім того, відповідно до роз`яснень, викладених в п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», у разі вчинення особою під час іспитового строку нового злочину суди мають розцінювати це як порушення умов застосування статті 75 КК про звільнення від відбування покарання з випробуванням і призначати покарання за сукупністю вироків на підставі статті 71 КК. У таких випадках повторне звільнення від відбування покарання з випробуванням є неприпустимим.

З огляду на викладене, саме призначене ОСОБА_8 судом покарання є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Інші доводи апелянтів щодо наявності міцних соціальних зв`язків обвинуваченого ОСОБА_8 з своїми батьками самі по собі не впливають на правильність прийнятого судом рішення при призначенні покарання.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що підстав для зміни вироку і, зокрема, в застосуванні положень статті 75 КК України немає, а тому апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника слід залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції без зміни.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 06 серпня 2021 року щодо ОСОБА_8 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня оголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - у той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

СУДДІ:

Головуючий ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4