Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України

29 листопада 2022 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:

Суддів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

захисника-адвоката ОСОБА_6

представника потерпілого адвоката ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне кримінальне провадження щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Жалин Костопільського району Рівненської області, жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, не працюючого, раніше не судимого, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, за апеляційною скаргою ОСОБА_8 на вирок Костопільського районного суду Рівненської області від 19.05.2021 року, -
ВСТАНОВИЛА:
Вироком Костопільського районного суду Рівненської області від 19.05.2021 року, ОСОБА_8 визнано винним у скоєнні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, та призначено покарання штраф в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.
Постановлено стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_9 в рахунок відшкодування моральної шкоди 5000 грн. та вирішено питання щодо речових доказів по справі.

Як визнав доведеним суд, ОСОБА_8 , 21 липня 2020 року о 16 год. 00 хв, перебуваючи поблизу приміщення колишнього ресторану Едельвейс, що по вул. Грушевського 4 в м. Костопіль Рівненської області, в ході словесної суперечки на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, діючи умисно, наніс ОСОБА_9 , один удар долонею лівої руки в обличчя, в результаті чого потерпілому спричинено тілесні ушкодження у вигляді крововиливів верхньої та нижньої губ з садном на слизовій оболонці, які за ступенем тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень.
У поданій апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 , покликаючись на незаконність вироку, зазначає, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, судом не надано відповідної оцінки показанням свідка ОСОБА_10 , обставинам, які передували агресії щодо потерпілого, що може свідчити про перебування ОСОБА_8 в стані необхідної оборони, і зроблено упереджений висновок про його винуватість.
Просить вирок Костопільського районного суду Рівненської області від 19.05.2021 року скасувати та ухвалити новий вирок, яким його виправдати за недоведеністю вчинення кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України.
Іншими учасниками судового розгляду вирок в апеляційному порядку не оскаржено.

Обвинувачений ОСОБА_8 будучи належним чином повідомленим про день і час розгляду поданої ним апеляційної скарги, про що свідчить поштове рекомендоване повідомлення, долучене до матеріалів провадження, в судове засідання не зявився.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи захисника адвоката ОСОБА_6 на підтримання поданої обвинуваченим апеляційної скарги, прокурора та представника потерпілого - ОСОБА_7 , які вважають вирок законним і заперечують проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши викладене в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_8 в умисному заподіянні ОСОБА_9 легкого тілесного ушкодження за наведених у вироку обставин, підтверджується сукупністю розглянутих в судовому засіданні доказів, яким дана правильна юридична оцінка, і є обґрунтованим.

Як свідчить звукозапис перебігу судового розгляду провадження, під час судового слідства ОСОБА_8 визнав факт словесної суперечки між ним та ОСОБА_9 , що виникла 21 липня 2020 року в приміщенні Костопільського БЖКП та продовжилась на вул. Грушевського в м. Костопіль Рівненської області, яка переросла в конфлікт, під час якого в ході шарпанини він, захищаючись від ОСОБА_9 , дійсно наніс потерпілому ляпас долонею по обличчю.

Твердження обвинуваченого про перебування в стані необхідної оборони щодо дій потерпілого ОСОБА_11 не є переконливими.

З показань потерпілого ОСОБА_9 вбачається, що 21 липня 2020 року він приїхав до Костопільського БЖКП для здійснення оплати за послуги автовишки, де зустрівся з ОСОБА_12 та ОСОБА_8 , між ними виник словесний конфлікт, який продовжився і на вулиці. Зазначив, що ОСОБА_8 поводив себе зухвало, не втримав своїх емоцій та умисно наніс йому один удар рукою по обличчі, розбивши губу.

При проведенні слідчого експерименту (а.с. 24-26) потерпілий ОСОБА_9 показав, як і за яких обставин ОСОБА_8 наніс йому тілесне ушкодження.

Показання потерпілого ОСОБА_9 повністю узгоджуються і з показаннями свідка ОСОБА_13 , котрий, знаходячись у приміщенні Костопілського БЖКП, був очевидцем словесної суперечки між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , яка надворі переросла у шарпанину, в ході якої ОСОБА_8 безпричинно наніс ОСОБА_9 один удар лівою рукою в правий бік обличчя, потім вони впали на землю і він їх почав розбороняти. Зазначив, що конфлікт і бійку спровокував саме ОСОБА_8 , потерпілий ОСОБА_9 удари не наносив і нецензурною лайкою не висловлювався.

Свідок ОСОБА_14 показав, що був очевидцем конфлікту між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 по АДРЕСА_2 , який перейшов у шарпанину, в ході якої обоє впали на землю, де ОСОБА_9 лежав на спині, а ОСОБА_8 притискав його до землі.

Згідно висновку судово - медичної експертизи № 107 ( а. с. 18), на тілі ОСОБА_9 виявлені крововиливи верхньої та нижньої губ з садном на слизовій оболонці, які, зважаючи на їх вид (крововиливи, садно) та морфологічні властивості (колір крововиливів, стан поверхні садна), утворилися від щонайменше одноразової дії тупого предмета, приблизно на 1-2 доби до моменту огляду. Отримані ОСОБА_9 ушкодження обличчя за ступенем тяжкості відносяться до легких.

За змістом ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечних посягань шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

До критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які б не перевищували меж необхідності, а шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищувала б ту, яка для цього необхідна.

Верховний Суд України висловлював позицію щодо правозастосування ст. 36 КК (зокрема, справи № 5-31кс14, № 5-125кс15), у яких зазначав, що сутність необхідної оборони полягає у правомірному заподіянні шкоди особі, яка здійснює суспільно небезпечне посягання, особою, яка реалізує своє право на захист інтересів, що охороняються законом. Визначальним для поняття необхідної оборони є правомірність захисту і протиправність посягання.

Протиправність у кримінально-правовому розумінні є однією з ознак злочину, поряд із суспільною небезпечністю, караністю, винністю і суб`єктом. Протиправність розуміється, як юридичне втілення суспільної небезпечності. В теорії кримінального права загально визнано, що суспільно небезпечне посягання, щодо якого можлива необхідна оборона, - це діяння, що передбачене, як злочин однією зі статей Особливої частини КК.

Разом із тим, необхідна оборона не допускається проти правомірних дій інших осіб, навіть якщо ними заподіюється шкода інтересам, що охороняються законом.

Крім того, у разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.

Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, такої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановки захисту. Перевищення меж необхідної оборони тягне кримінальну відповідальність лише у випадках, спеціально передбачених ст. 118 та ст. 124 цього Кодексу.

Колегія суддів вважає, що жодних доказів застосування потерпілим ОСОБА_9 щодо обвинуваченого ОСОБА_8 будь-яких дій, внаслідок яких він міг перевищувати межі необхідної оборони, матеріали справи не містять, зі сторони ОСОБА_9 не було посягання, яке б передбачало стан необхідної оборони, нанесення тілесного ушкодження ОСОБА_9 з боку ОСОБА_8 було умисним, а, відтак, суд першої інстанції вірно прийшов до висновку про наявність в діях ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

При призначенні покарання ОСОБА_8 суд, як видно з вироку, дотримуючись вимог ст. 65 КК України щодо загальних засад призначення покарання та розяснень, що містяться в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року (з послідуючими змінами) Про практику призначення судами кримінального покарання, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, віднесеного законом до категорії невеликої тяжкості, особу ОСОБА_8 , який вперше притягується до кримінальної відповідальності, і за відсутності обставин, що обтяжують покарання, призначив йому покарання в межах санкції ч. 1 ст. 125 КК України, належним чином вмотивувавши прийняте рішення.

Правомірно, виходячи з вимог ч. 1 ст. 1167 ЦК України, згідно якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, та роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди, під якою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю, вирішив суд і цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 , виходячи із моральних страждань, заподіяних потерпілому, та засад розумності, виваженості і справедливості.

Поряд з цим, зважаючи, що з моменту вчинення ОСОБА_8 злочину невеликої тяжкості пройшло понад два роки, колегія суддів вважає, що на підставі положень ст. 49 КК України ОСОБА_8 підлягає звільненню від покарання у зв`язку із закінченням строків давності.

Згідно ст. 49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло два роки, - у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі. Відповідно до положень ст. 74 КК України, особа також може бути звільнена від покарання за вироком суду на підставах, передбачених статтею 49 цього Кодексу.

Керуючись ст.ст. 404-405, 407, 419 КПК України, ст.ст. 49, 74 КК України колегія суддів, -
У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Костопільського районного суду Рівненської області від 19.05.2021 року щодо ОСОБА_8 в частині призначеного покарання змінити.
Звільнити ОСОБА_8 від покарання на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.
В решті вирок залишити без змін.
Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту оголошення повного тексту ухвали, а ОСОБА_8 - протягом того самого строку з моменту отримання копії ухвали.

С У Д Д І :
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3