Сарненський районний суд
_________________________________________________
Справа № 572/3265/21
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 січня 2023 року м. Сарни

Сарненський районний суд Рівненської області - одноособово суддя ОСОБА_1

при секретарі - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000168 за підозрою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Поляна Сарненського району Рівненської області, жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, з середньою освітою, одруженого, має на утриманні малолітню дитину, не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286-1 КК України,

за участю прокурора - ОСОБА_4 ,

представника потерпілої - ОСОБА_5 ,

захисника - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_3 ,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 , керуючи транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, порушив правила безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілим тяжке тілесне ушкодження.

Кримінальне правопорушення вчинено при наступних обставинах.

ОСОБА_3 26 квітня 2021 року, приблизно о 01 год. 10 хв., у темну пору доби, в порушення вимог підпункту б) пункту 2.3, підпункту а) пункту 2.9, пункту 12.2, пункту 12.3, підпункту ґ) пункту 12.6, підпункту б) пункту 12.9, пункту 13.1 Правил дорожнього руху, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 (далі - Правила дорожнього руху), перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи технічно справним автомобілем марки «VOLKSWAGEN PASSAT», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись на 312 км. + 800 м. автодороги М07 Київ-Ковель-Ягодин, в межах Сарненського району Рівненської області, зі сторони м. Сарни Рівненської області в напрямку с. Іванівка Сарненського району Рівненської області, з увімкнутим світлом фар, зі швидкістю не менше 91,5…93,9 км/год., що перевищує допустиму швидкість руху по умовах видимості проїзної частини, яка повинна була становити 83,0…86,0 км/год. та перевищує допустиму швидкість руху на даній ділянці дороги, яка становить 90,0 км/год., проявив неуважність до дорожньої обстановки, неправильно її оцінив, з моменту виявлення перешкоди для руху у вигляді автомобіля марки «PEUGEOT PARTNER», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_7 , який рухався попереду автомобіля в попутному напрямку, котрий він міг об`єктивно виявити, не дотримався безпечної дистанції, своєчасно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу та допустив зіткнення автомобіля «VOLKSWAGEN PASSAT», реєстраційний номер НОМЕР_1 з автомобілем «PEUGEOT PARTNER», реєстраційний номер НОМЕР_2 , хоча мав технічну можливість уникнути зіткнення шляхом зменшення швидкості руху транспортного засобу до швидкості руху автомобіля «PEUGEOT PARTNER», реєстраційний номер НОМЕР_2 .

В подальшому відбувся виїзд некерованого автомобіля «PEUGEOT PARTNER», реєстраційний номер НОМЕР_2 на зустрічну смугу руху, де відбулося його зіткнення з зустрічним автомобілем «ВАЗ 2104», реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_8 , який був позбавлений можливості уникнути по незалежних від нього причинах.

У результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) пасажир автомобіля «PEUGEOT PARTNER», реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_9 отримала тілесні ушкодження у вигляді: поперечного перелому нижньої третини малогомілкової кістки зліва з незначним зміщенням, закритого перелому крила та тіла правої клубової кістки, перелому крижової кістки справа, без порушення цілісності тазового кільця, із забоєм м`яких тканин тазової ділянки справа, рваної рани тазу, гематоми м`яких тканин правої скроневої ділянки з переломом великого крила клиновидної кістки праворуч, струсу головного мозку, множинних забоїв м`яких тканин тулубу та кінцівок, струсу головного мозку, які в своїй сукупності відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, які небезпечні для життя в момент їх заподіяння; водій автомобіля «PEUGEOT PARTNER», реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_7 отримала тілесні ушкодження у вигляді: перелому передньо-нижнього сегменту тіла С2 (другого шийного хребця) із зміщенням кісткового фрагменту під передню повздовжню зв`язку, з ознаками сублігаментозного крововиливу на рівні С2-С5 (другого-п`ятого шийних хребців), закритого перелому поперечних паростків L3 та L4 (3,4 грудних хребців) зліва зі зміщенням, гематоми нижньої третини правої гомілки, які в своїй сукупності відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, які небезпечні для життя в момент їх заподіяння, а транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень.

Порушення ОСОБА_3 вимог пунктів 12.3 та 13.1 Правил дорожнього руху, які вимагають у разі виникнення перешкоди для руху, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу; залежно від швидкості руху, дорожньої обстановки, особливостей вантажу, що перевозиться, і стану транспортного засобу водій повинен дотримувати безпечної дистанції, знаходяться у прямому безпосередньому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди і суспільно небезпечними наслідками, що настали.

Суд, оцінюючи докази в їх сукупності, дії обвинуваченого ОСОБА_3 кваліфікує за ч. 2 ст. 286-1 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що спричинило потерпілим тяжкі тілесні ушкодження, оскільки факт спричинення потерпілим тілесних ушкоджень перебуває у прямому причинному зв`язку зі вчиненою обвинуваченим ОСОБА_3 дорожньо-транспортною пригодою; і визнає його винуватим у вчиненні даного кримінального правопорушення. Встановлені судом обставини повністю підтверджується наступними дослідженими доказами.

Обвинувачений ОСОБА_3 вину в інкримінованому йому діянні визнав повністю та щиро розкаявся, дав повні та детальні показання про обставини вчинення кримінального правопорушення. Пояснив, що вчинив кримінальне правопорушення у стані алкогольного сп`яніння та внаслідок неуважності. Суд переконався в тому, що допитаний обвинувачений докладно, послідовно, переконливо, несуперечливо давав показання про обставини вчинення кримінального правопорушення, його показання підтверджують викладені в обвинувальному акті фактичні обставини кримінального правопорушення, що виключає можливість обмови себе обвинуваченим.

Представник потерпілої ОСОБА_9 - ОСОБА_5 підтвердив факт вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_3 , повідомив, що обвинувачений ОСОБА_3 відшкодував потерпілій завдані збитки, з якою перебуває в доброзичливих стосунках; потерпілі ОСОБА_9 та ОСОБА_7 подали заяви з проханням проводити судові засідання за їх відсутності.

Інші докази стосовно фактичних обставин справи у судовому слідстві відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України не досліджувались, так як учасниками судового розгляду не оспорювались, судом з`ясоване правильне розуміння обвинуваченим та іншими учасниками судового розгляду змісту цих обставин за відсутності сумнівів у добровільності та істинності їх позиції, роз`яснено їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці фактичні обставини справи в апеляційному порядку.

Суд враховує, що за місцем проживання обвинувачений ОСОБА_3 характеризуються позитивно.

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_3 , не встановлено.

Обставини, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_3 - щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, відшкодування завданих збитків потерпілим.

При призначенні виду та міри покарання обвинуваченому ОСОБА_3 суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винуватого, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання; та приходить до наступних висновків

Відповідно до положень ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

За правилами ст. 65 КК України, суд призначає покарання за вчинений злочин відповідно до Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Вимоги цієї норми є імперативними, тобто обов`язковими для застосування судом. Наведені в ній положення стосовно загальних засад призначення покарання, через які реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, виходячи із встановленої ст. 50 КК України мети покарання - кари, виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів, заснованої на вимогах виваженості та справедливості, зобов`язують суд при призначенні покарання належним чином враховувати ці встановлені законом критерії.

Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК України) наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи його відбування. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про призначення покарання в межах санкції статті чи частини статті, яка передбачає відповідальність за інкримінований злочин, можливість призначення більш м`якого покарання (ст. 69 КК України), застосування чи незастосування ст. 75 КК України.

Конституційний Суд України в своєму рішенні зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного».

Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілих. Однією із умов досягнення цієї мети є відшкодування завданого злочином збитку або усунення заподіяної шкоди.

Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують та обтяжують.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання як такого, що включає не тільки кару, а й виправлення обвинувачених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як обвинуваченими, так і іншими особами.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Суд враховує практику рішень Європейського суду з прав людини. Так, в справі Скополла проти Італії від 17.09.2009 року, суд зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09.06.2005 року), так і у справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24.03.2005 року) Європейський суд з прав людини зазначав, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним».

У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16.10.2008 року) Європейський суд з прав людини наголошував, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистого надмірного тягаря для особи».

За вказаних обставин суд, призначаючи покарання ОСОБА_3 , враховуючи сукупність обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого та дані, які характеризують особу обвинуваченого, приходить до висновку про наявність підстав для застосування положень ст.69 КК України щодо призначення більш м`якого виду основного покарання, ніж передбачено законом, та необхідність призначення ОСОБА_3 покарання, яке відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Законодавець дає суду право у виняткових випадках, з огляду на індивідуальні особливості вчиненого правопорушення та особу винного, призначити більш м`яке покарання (ст. 69 КК України). Застосування зазначеної норми матеріального закону не є обов`язковим для суду, а є його дискреційним повноваженням. Тобто можливість вибору одного з юридично дозволених варіантів правозастосовного рішення, що є умовою ефективного правозастосування норм права суб`єктами застосування для прийняття правильного, законного та обґрунтованого рішення.

Згідно з положеннями ст. 69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в загальній частині цього Кодексу.

При аналізі норм ст. 69 КК України можна зробити висновок, що призначення більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції відповідної норми, можливе, з урахуванням особи винного, лише у тому випадку, коли встановлені по справі обставини, що пом`якшують покарання, настільки істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було б явно несправедливим. При цьому дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Суд враховує, що щире каяття є відвертою негативною оцінкою винуватою особою своєї злочинної поведінки, визнанням тих обставин, які їй ставляться у провину, має характеризувати її поведінку після вчинення злочину, але з позицій психологічної переорієнтації суб`єкта, який дійсно засуджує свій вчинок, визнає його антигромадський характер і готовий нести відповідальність, що, зокрема, виражається і в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого.

Враховуючи дані про особу винного, який повністю визнав себе винним, раніше ні до адміністративної, ні до кримінальної відповідальності не притягувався, що вказує на те, що він не є особою, небезпечною для суспільства, позитивно характеризується за місцем проживання, наявність обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_3 : щире каяття (жалкує за вчинене ним кримінальне правопорушення, повністю усвідомив наслідки свого діяння, настання яких не бажав, зробив для себе відповідні висновки, оскільки події, які мали місце 26.04.2021 року закарбувалися в його пам`яті на все життя, неодноразово просив вибачення за скоєне у потерпілих, повністю відшкодував заподіяну потерпілим шкоду, запевнив, що подібне більше ніколи не повториться), активне сприяння розкриттю злочину, добросовісне виконання процесуальних обов`язків обвинуваченим як на досудовому слідстві, так і під час судового розгляду кримінального провадження, позицію потерпілих та представника потерпілої, які жодних претензій до обвинуваченого не мають, не просять позбавляти волі обвинуваченого, те, що хоча дії обвинуваченого і полягали у грубому порушенні правил дорожнього руху, однак є необережними, що істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого ним злочину.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 та його захисник ствердили про фінансову можливість сплати штрафу у разі призначення даного виду покарання.

З огляду на викладене, дані обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, і, з урахуванням особи обвинуваченого та, виходячи із положень ст.ст. 50, 65 КК України, дають підстави прийти до висновку щодо можливості та необхідності застосування положень ст. 69 КК України - призначення обвинуваченому покарання, перейшовши до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції ч. 2 ст. 286-1 КК України, у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

На думку суду, саме таке покарання, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді штрафу, відповідає вимогам ст. ст. 50, 65 КК України, буде необхідним і достатнім дла виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню нових злочинів як обвинуваченим, так і іншими особами, адже відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Згідно ч. 1 ст. 124 КПК України, у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним та документально підтверджені процесуальні витрати та на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Враховуючи доведеною винуватість обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, з нього слід стягнути на користь держави вартість проведених експертиз в сумі 17760 грн. 17 коп.

Додатковий вид покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами підлягає застосуванню, враховуючи наслідки злочину.

Керуючись ст.ст.373, 374 КПК України, суд

У Х В А Л И В :

Визнати ОСОБА_3 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286-1 КК України і на підставі ст. 69 КК України призначити покарання у виді штрафу в розмірі 1000 (однієї тисячі) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 (сімнадцять тисяч) гривень, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Державного бюджету 17760 грн. 17 коп. документально підтверджених процесуальних витрат.

Документи кримінального провадження та речові докази зберігати в суді.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Рівненського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення з підстав, передбачених ст. 394 КПК України. Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Обвинуваченому та прокурору копію вироку вручити негайно після його проголошення.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя: