Справа № 162/401/21 Провадження №11-кп/802/439/22 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія:ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 345 КК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
23 листопада 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
перекладача ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000159 за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 та обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Любешівського районного суду Волинської області від 22 лютого 2022 року щодо ОСОБА_7 , яким
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Любешів, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , громадянин України, одружений, з професійно-технічною освітою, раніше не судимий,
визнаний невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні за ч. 1 ст. 345 КК України та виправданий на підставі п. 1 ч. 1 ст. 373 КПК України, у зв`язку з недоведеністю, що вчинено кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується особа;
визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України та йому призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі.
Початок строку відбуття покарання ОСОБА_7 визначено обчислювати з моменту фактичного приведення вироку до виконання.
У строк відбуття покарання ОСОБА_7 зараховано строк його попереднього ув`язнення у цьому кримінальному провадженні за період з 21 травня 2021 року по 10 вересня 2021 року включно та з 03 листопада 2021 року по 21 лютого 2022 року включно.
Вироком вирішено питання речових доказів та судових витрат.

В С Т А Н О В И В

Вказаним вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за те, що він приблизно о 02 год. 21 травня 2021 року, діючи умисно та переслідуючи корисливу зацікавленість, з метою викрадення чужого майна проник на огороджену територію домогосподарства на АДРЕСА_1 , відкривши дерев`яне вікно, проник у будинок ОСОБА_11 , звідки виніс належний їй бензотример «Morkle Garten MG 5200» вартістю 2 047,42 гривень, який переніс та поклав на землю поруч з гаражним приміщенням зазначеного домогосподарства. З метою пошуку та викрадення іншого майна, шляхом демонтажу скла у віконній рамі ОСОБА_7 проник у згадане гаражне приміщення, однак був помічений та затриманий працівниками поліції і у зв`язку з чим не вчинив усіх дій, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця з причин, що не залежали від його волі.
Крім цього, ОСОБА_7 обвинувачується у тому, що він близько 02 год. 40 хв. 21 травня 2021 року, у гаражному приміщенні ОСОБА_11 на АДРЕСА_1 , під час затримання оперуповноваженими працівниками Камінь-Каширського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції у Волинській області ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , начальником відділення поліцейської діяльності № 1 (сел. Любешів) Камінь-Каширського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції у Волинській області ОСОБА_14 , заступником начальника відділення поліцейської діяльності № 1 (сел. Любешів) Камінь-Каширського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції у Волинській області ОСОБА_15 за вчинення крадіжки, поєднаної із проникненням у житло, усвідомлюючи, що зазначені працівники поліції відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» перебувають при виконанні своїх службових обов`язків, діючи умисно, висловив погрозу позбавленням життя вказаних працівників поліції шляхом підриву їх гранатою, при цьому повідомив, що має при собі гранати, одна з яких знаходиться у сумці біля викраденого бензотримера. Працівники поліції сприйняли такі погрози як реальні, оскільки виявили у згаданій сумці пристрій, ззовні схожий на гранату «Ф-1», тому залишили територію зазначеного домогосподарства, побоюючись за своє життя та здоров`я.
У поданих на вирок суду першої інстанції апеляційних скаргах:

- прокурор не погоджується із вироком суду в частині визнання ОСОБА_7 невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні за ч. 1 ст. 345 КК України за недоведеністю вчинення кримінального правопорушення, у якому обвинувачується особа. Вважає його незаконним та необґрунтованим через невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості. Вказує, що обвинувачений, якому ухвалою суду від 10 вересня 2021 року змінено запобіжний захід із тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт, перебував у розшуку за вчинення особливо тяжких злочинів, що підтверджує реальність здійснення ним погроз вбивством, шляхом підриву гранатою працівників правоохоронного органу, в ході його затримання. Даний факт підтверджується показаннями допитаних в якості свідків працівників поліції, безпосередньо перебуваючих на місці вчинення злочину, які безпідставно не взято до уваги судом. Відомості до ЄРДР за № 000161 від 21 травня 2021 року внесено на підставі рапортів оперуповноважених працівників Камінь-Каширського РВП ОСОБА_12 та ОСОБА_13 щодо погроз працівникам правоохоронного органу за ч.1 ст. 345 КК України. При призначенні покарання не враховано, що ОСОБА_7 винуватість у пред`явленому обвинуваченні не визнав, у вчиненому не розкаявся, не працює, не навчається, хоча і має дітей, проте відомості про їх перебування на його утриманні, відсутні, а також позицію потерпілої від замаху на крадіжку, належного їй майна. Обставин, які пом`якшують або обтяжують покарання, не встановлено. Просить вирок місцевого суду скасувати. Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 345 КК України, призначити йому покарання за: ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України у виді 4 років позбавлення волі, за ч. 1 ст. 345 КК України у виді 1 року позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити остаточне до відбуття покарання у виді 4 років позбавлення волі;
- обвинувачений ОСОБА_7 вказує, що вирок суду першої інстанції є надто суворим та несправедливим. З урахуванням того, що до кримінальної відповідальності він притягується вперше, одружений, має п`ятеро дітей, є інвалідом ІІІ групи, просить призначити йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України та змінити кваліфікацію протиправних дій з ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України на ч. 1 ст. 162 КК України.

Заслухавши доповідача, який виклав суть вироку та доводи апеляційних скарг, міркування прокурора, який підтримав апеляційну скаргу у повному обсязі, заперечив апеляцію обвинуваченого, обвинуваченого та захисника, які подану апеляційну скаргу підтримали, просили задовольнити, заперечили апеляцію прокурора, апеляційний суд доходить такого висновку.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Структура мотивувальної частини вироку регламентована п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України.

Із змісту вказаної статті убачається, що у вироку суду не повинен залишитися недослідженим жоден доказ, на якому ґрунтувалося обвинувачення.

Крім того, у мотивувальній частині вироку належить викласти результати дослідження, аналізу і оцінки доказів, як тих, що були зібрані під час досудового розслідування, так і поданих у судовому засіданні.

Із цього випливає, що суд, при розгляді справи, повинен дослідити докази як ті, що викривають, так і ті, що виправдовують обвинуваченого, проаналізувати їх та дати їм оцінку, з точки зору належності, допустимості, достовірності та достатності для вирішення питань, зазначених у ст. 368 КПК України.

Як убачається із змісту оскаржуваного вироку, судом першої інстанції вказаних вимог закону дотримано не було.

Дослідивши надані стороною обвинувачення докази суд першої інстанції дійшов висновку, що цими доказами не підтверджується вчинення обвинуваченим ОСОБА_7 інкримінованого йому кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 345 КК України, а стороною обвинувачення вичерпана можливість надати інші докази для усунення сумнівів його винуватості у вчиненому.
Відповідальність за частиною першою статті 345 КК України настає за погрозу вбивством, насильством або знищенням чи пошкодженням майна щодо працівника правоохоронного органу, а також щодо його близьких родичів у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.
Поняття «у зв`язку з виконанням своїх службових обов`язків» передбачає спеціальний мотив винуватого пов`язаного із здійсненням працівником правоохоронного органу своїх повноважень.
Під погрозою вчинити вбивство необхідно розуміти виявлений зовні намір позбавити потерпілого життя. Це може бути вчинено словесно, за допомогою різного роду дій (жестів, міміки, демонстрації зброї тощо).
Для кваліфікації дій особи за частиною першою статті 345 КК України наявність реальних підстав побоювання виконання погрози не є обов`язковою. Кримінальне правопорушення вважається закінченим, якщо погроза висловлена, її зміст доведений до адресата.
За змістом обвинувального акта ОСОБА_7 обвинувачується у висловленні погрози позбавлення життя працівників поліції: ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , під час виконання ними своїх службових обов`язків, шляхом підриву їх гранатою, який повідомив, що має одну при собі, а інша лежить у рюкзаку, поряд із гаражем.
Вважаючи винуватість обвинуваченого у вчиненні даного злочину не доведеною, суд таке своє рішення мотивував показаннями самого ОСОБА_7 , який у категоричній формі заперечив факт погрози поліцейським, відсутністю єдиної версії перебігу події через розбіжності та суперечності у показаннях поліцейських, у тому числі, щодо місцезнаходження рюкзака з муляжем гранати, не встановленням особи, яка його виявила, підстав виклику екстреної медичної допомоги та рятувальної служби, а також ненаданням доказів про внесення в ЄРДР відомостей за ч. 1 ст. 345 КК України щодо погрози ОСОБА_7 поліцейським ОСОБА_14 та ОСОБА_15 .
Між тим, на думку колегії суддів, без належної оцінки суду залишились доводи прокурора, що відомості до ЄРДР за № 000161 від 21 травня 2021 року внесено на підставі рапортів оперуповноважених працівників Камінь-Каширського РВП ОСОБА_12 та ОСОБА_13 щодо погроз працівникам правоохоронного органу за ч. 1 ст. 345 КК України.

Не спростовано судом і показань свідків: ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які в суді показали, що усі вони, без винятку, чули як ОСОБА_7 , перебуваючи у гаражному приміщенні ОСОБА_11 , висловлював в адресу присутніх поліцейських, частина з яких була у форменому одязі та на службових автомобілях, погрози вбивством, шляхом підриву себе та їх гранатою, які були обумовлені вимогою залишити територію, водночас, повідомивши про наявність ще однієї гранати у рюкзаку. Такі погрози, кожен з них, сприймав як реальні, побоюючись за своє життя та здоров`я. За даними протоколу огляду місця події, поряд із цим приміщенням, виявлено та вилучено зелений рюкзак, у якому, поміж інших, знаходився предмет циліндричної форми, ззовні схожий на гранату «Ф-1».
Наведені докази є суттєвими, а правильність їх оцінки впливає на доведеність факту вчинення обвинуваченим злочину, передбаченого ч. 1 ст. 345 КК України.

Окрім того, при оцінці сукупності доказів, представлених суду стороною обвинувачення, в підтвердження вчинення обвинуваченим незакінченого замаху на таємне викрадення чужого майна (крадіжки), поєднаному з проникненням у приміщення (ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України), суд прийняв рішення не досліджувати питання належності вилучених в ході досудового розслідування кросівок та гіпсових злитків низу взуття, за наявності показань свідка ОСОБА_12 про те, що на момент затримання, ОСОБА_7 був роззутий, у відділку поліції він дав йому свої кросівки, а при демонстрації в суді вилучених у обвинуваченого та визнаних речовими доказами кросівок повідомив, що це не те взуття, яке він давав ОСОБА_7 . Свідки ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , залучені в якості понятих, однозначно ствердили, що кросівки у обвинуваченого у їх присутності не вилучались. ОСОБА_16 підписував порожній сейф-пакет.
Такі обставини, на думку колегії суддів, є суттєвими та не повинні залишатись баз належної оцінки суду, оскільки можуть свідчити про фальсифікацію доказів у даному кримінальному провадженні органом досудового розслідування.
Також у матеріалах провадження наявний лист, скерований ТУ ДБР у м. Львові для прийняття процесуального рішення, відповідно до положень ст. 214 КПК України, по факту неодноразових заяв ОСОБА_7 про його побиття співробітниками поліції в ході досудового розслідування.
З наданого в ході апеляційного розгляду прокурором листа установлено, що згідно наявних відомостей по системі сервісу електронного документообігу ТУ ДБР, розташованого у м. Львові, вищезгаданий лист судді Любешівського районного суду про перевірку доводів ОСОБА_7 щодо можливого застосування органами поліції незаконних методів при затриманні в проведенні досудового розслідування, в управління не надходив.
Виходячи із змісту ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, за обставин, коли особа висуває небезпідставну скаргу на жорстоке поводження з нею, а саме застосування недозволених методів під час проведення слідства, у поєднанні із загальним обов`язком держави за ст. 1 Конвенції, слід провести ефективне офіційне розслідування. Це означає, що таке розслідування повинне бути ретельним, а органи влади завжди мають добросовісно намагатися з`ясувати те, що сталося.
Забезпечення перевірки заяви про застосування недозволених методів шляхом проведення уповноваженим органом офіційного розслідування щодо можливих порушень прав людини, гарантованих ст. ст. 27, 28 Конституції, є обов`язковим, що не було дотримано судом першої інстанції в ході розгляду матеріалів даного кримінального провадження щодо ОСОБА_7 .
Ураховуючи викладене, те, що апеляційний суд фактично виступає останньою інстанцією, яка дає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність установлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції, зважаючи на передчасність висновку суду про виправдання ОСОБА_7 , у зв`язку із недоведеністю вчинення ним злочину, передбаченого ч. 1 ст. 345 КК України та неповноту судового розгляду при оцінці його обвинувачення за ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України, вирок суду не може вважатись законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Верховний Суд у постанові від 12 серпня 2020 року (справа № 520/14112/14-к, провадження № 51-846км20) зазначив, що переглядаючи кримінальне провадження за апеляційними скаргами та ухвалюючи рішення, є недопустимим обмеження дослідження меншої сукупності доказів порівняно з тією сукупністю, яку дослідив місцевий суд.
Безпосередність дослідження доказів означає звернену до суду вимогу закону про дослідження ним усіх зібраних у конкретному кримінальному провадженні доказів. Ця засада кримінального судочинства має значення для повного з`ясування обставин кримінального провадження та його об`єктивного вирішення.
Оскільки місцевим судом допущено істотні порушення вимог кримінального процесуального законодавства, неповноту судового розгляду, невідповідність висновків фактичним обставинам кримінального провадження, висновки, викладені у вироку, містять суттєві суперечності, які перешкодили прийняти законне та обґрунтоване рішення у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 та не можуть бути усунуті апеляційним судом, тоді як питання про повторне дослідження усієї сукупності доказів, яку досліджував суд, в апеляційних скаргах не заявляється, а суд апеляційної інстанції позбавлений можливості вийти за їх межі, що у відповідності до п. п. 1-3 ч. 1 ст. 409, ч. 1 ст. 412 КПК є підставою для скасування судового рішення.
При новому розгляді суду першої інстанції необхідно всебічно, повно та об`єктивно дослідити усі обставини справи у їх сукупності, перевірити доводи апеляційних скарг прокурора та обвинуваченого, дати належну юридичну оцінку здобутим доказам, прийняти законне, обґрунтоване та вмотивоване рішення.

З урахуванням наведеного, апеляційні скарги підлягають частковому задоволення, а вирок суду скасуванню з призначенням нового судового розгляду в суді першої інстанції.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,
У Х В А Л И В

Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 та обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити частково.
Вирок Любешівського районного суду Волинської області від 22 лютого 2022 року щодо ОСОБА_7 скасувати.
Призначити новий розгляд даного кримінального провадження у суді першої інстанції.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Головуючий
Судді: