ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/3700/22 Справа № 208/5733/21 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 грудня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю:
секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
представника законного представника малолітнього потерпілого ОСОБА_9 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000435 від 03 червня 2021 року, за апеляційною скаргою законного представника малолітнього потерпілого - ОСОБА_10 на вирок Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 06 жовтня 2022 року щодо
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпродзержинська, громадянина України, раніше не судимого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,
ВСТАНОВИЛА:
Вироком Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 06 жовтня 2022 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 роки. На підставі ст. 75 КК України, обвинуваченого звільнено від відбування основного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 2 роки та поклавши на останнього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України. На підставі ст. 75 КК України, обвинуваченого звільнено від відбування основного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 2 роки та поклавши на останнього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.
У задоволенні цивільного позову законного представника малолітнього потерпілого ОСОБА_11 , ОСОБА_10 до ОСОБА_7 про відшкодування моральної шкоди відмовлено.
Окрім цього, судом вирішено питання про стягнення процесуальних витрат у кримінальному провадження, скасування заходів забезпечення кримінального провадження, а також вирішено долю речових доказів.

ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за таких обставин.
ОСОБА_7 , 03 червня 2021 року, приблизно о 21 годині 00 хвилин, керуючи технічно справним автомобілем «AUDI 100» реєстраційний номер НОМЕР_1 , який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 від 29 листопада 2019 року належить йому на праві власності, рухався в темний час доби по сухому покриттю проїзної частини вулиці Михайла Грушевського в Заводському районі м. Кам`янське, що має дві смуги для руху у його напрямку та одну у зустрічному, з боку вулиці Звенигородська в напрямку вул. Сергія Слюсаренко.
В цей же час, по нерегульованому пішохідному переходу, що розташований на нерегульованому перехресті нерівнозначних проїжджих частин вул. Михайла Грушевського та вул. Сергія Слюсаренко, у темпі спокійного кроку, перетинав пішохід ОСОБА_12 , який рухався зліва на право відносно напрямку руху автомобілю «AUDI 100» реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_7 .
Під час руху по вищевказаній вулиці Михайла Грушевського в зазначений час, а саме 03 червня 2021 року, приблизно о 21 годині 00 хвилин, водій ОСОБА_7 , грубо порушуючи Правила безпеки дорожнього руху України, не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя та здоров`я громадян, будучи неуважним до дорожньої обстановки, проявляючи кримінальну протиправну недбалість, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, позначеного дорожнім знаком 5.35.1., Правил дорожнього руху України та дорожньою розміткою 1.14.3. Правил дорожнього руху України, на якому перебував пішохід
ОСОБА_12 , маючи об`єктивну можливість завчасно його виявити на смузі свого руху, не вжив заходів для зменшення швидкості, аж до зупинки транспортного засобу та не надав дорогу пішоходу для якого була створена небезпека, внаслідок чого приблизно о 21 годині 00 хвилин, в районі буд. 21 по вул. Михайла Грушевського, здійснив наїзд передньою лівою частиною керованого ним автомобіля «AUDI 100» реєстраційний номер НОМЕР_3 , на праву бічну частину тіла пішохода ОСОБА_12 , який перетинав проїзну частину вулиці Михайла Грушевського у м. Кам`янське, по нерегульованому пішохідному переходу з ліва на право відносно напрямку руху автомобіля «AUDI 100» реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_7 .
Своїми діями водій ОСОБА_7 , грубо порушив вимоги п.п. 1.3., 1.5., 2.3 б) та 18.1. Правил дорожнього руху України.
Порушення п. 18.1. Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_7 знаходиться у причинному зв`язку з настанням події даної дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої пішохід ОСОБА_12 отримав тілесні ушкодження у вигляді сумісної тупої травми тіла: синці (на правій гомілці, на лівій стопі), садна (на правому плечі, на тильній поверхні правої кісті, на тильній поверхні лівої кисті, на лівій сідниці, на лівій гомілці, на правому стегні, на правій гомілці, у проекції верхівки лівого крила клубкової кістки, у проекції 1-го поперекового хребця), рана на лівому стегні, ознаки струсу тіла (крововиливи у прикореневих та міждольових ділянках легень, крововилив у зв`язки печінки), відкрита черепно мозкова травма (синці: на верхній повіці лівого ока, на верхній та нижній повіці правого ока, садна: на правій щоці, у правій лобній ділянці, рани: у внутрішнього кута правої надбрівної дуги, біля зовнішнього кута правого ока, біля мочки правого вуха, у правій скроневій ділянці, у правій тім`яній ділянці, крововилив в м`які покривні тканини голови, багатоуламковий перелом кісток склепіння та основи черепу, ділянки забою на правій скроневій частці та лівій скроневій частці головного мозку, крововиливи під м`якими мозковими оболонками), закритий перелом правої великогомілкової та малогомілкової кісток у середній третині, закритий перелом лівої великогомілкової кістки у середній третині з відповідним до нього садном по передньо-внутрішній поверхні, закритий перелом голівки лівої малогомілкової кістки у верхній третині, крововиливи в м`які тканини навколо вищеописаних переломів.
Всі вищеописані тілесні ушкодження утворились внаслідок дії тупих твердих предметів, або при ударі об такі, при дорожньо-транспортній пригоді, при наїзді легкового автомобілю на пішохода, який в момент первинного контактування був звернутий правою бічною поверхнею тіла, при ударі виступаючими частинами автомобілю в область гомілок у напрямку справа на ліво відносно тіла, з послідуючим закиданням на автомобіль, відкиданням та падінням на дорожнє покриття.
Смерть потерпілого настала у кареті швидкої медичної допомоги 03.06.2021 о 21 год. 12 хв., від сумісної тупої травми тіла у вигляді синців, саден, ран, крововиливу в м`які покривні тканини голови, багатоуламкового перелому кісток склепіння та основи черепу, ділянки забою на правій скроневій частці та лівій скроневій частці головного мозку, субарахноїдального крововиливу та набряку головного мозку, перелому правої великогомілкової та малогомілкової кісток, перелому лівої великогомілкової кістки, перелому голівки лівої малогомілкової кістки, крововиливи в області ушкоджень, яка ускладнилася розвитком шоку.
В апеляційній скарзі законний представник потерпілого просить вирок скасувати та ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді 5 років позбавлення волі, без застосування положень ст. 75 КК України, задовольнивши повністю цивільний позов у кримінальному провадженні.
Обґрунтовуючи заявлені вимоги, апелянт посилається на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину та його особі, внаслідок м`якості. На переконання ОСОБА_13 , звільняючи обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, суд не надав належної оцінки непоправним наслідкам у вигляді загибелі потерпілого та не врахував її думки щодо міри покарання. Апелянт зазначає, що суд врахував особу обвинуваченого, проте на надав оцінки особі загиблого, який також мав позитивну характеристику, проте був позбавлений життя. Окрім цього, суд врахував факт перебування потерпілого у стані алкогольного сп`яніння, проте не зазначив як саме він оцінив його неуважність, враховуючи те, що він перебував на пішохідному переході. На переконання ОСОБА_10 , суд не надав належної оцінки тим обставинам, що в момент зіткнення потерпілий перебував на середині пішохідного переходу та в темний час доби працювало вуличне освітлення, отже пішохода було видно заздалегідь. Також, на думку апелянта, поза увагою суду залишилось те, що обвинувачений не вибачився за вчинене та не поніс жодних матеріальних витрат, в тому числі пов`язаних з похованням потерпілого.
Що стосується цивільного позову, то у його задоволенні, на думку ОСОБА_10 , відмовлено безпідставно. На переконання апелянта, суд не врахував тієї обставини, що дитина хоча і не знала спочатку про смерть батька, проте відчувала душевне хвилювання через те, що він з ним не спілкується, тривалий час не телефонує, не вітає зі святами та при цьому вважає, що рідний батько його покинув та відчуває у цьому свою провину. ОСОБА_10 зазначає, що наприкінці судового розгляду дитина дізналась про смерть батька, проте суд не виклав її думку у вироку та надав перевагу обставинам, що свідчать на корить обвинуваченого. При цьому, на думку апелянта, суд безпідставно вдався до оцінки її особистого життя, яке жодним чином не відображається на душевних переживаннях її дитини. Окрім наведеного, на думку ОСОБА_10 хибним є також й твердження суду про намір її збагачення за рахунок відшкодування моральної шкоди, оскільки вони висловили принципову позицію щодо цієї справи, яка першочергово стосується справедливого покарання. Що стосується вимог про стягнення моральної шкоди, то вони в даному випадку, на думку ОСОБА_10 , висунуті цілком обґрунтовано. При цьому, посилання суду на отримання нею матеріальної допомоги у зв`язку з втратою годувальника, апелянт вважає необґрунтованим, оскільки це не перешкоджає стягненню моральної шкоди з обвинуваченого.
Заслухавши суддю-доповідача, представника законного представника малолітнього потерпілого, який апеляційну скаргу підтримав, прокурора, який підтримав апеляційну скаргу в частині вимог про задоволення цивільного позову, обвинуваченого та захисника, які просили вирок залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла такого висновку.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, в зазначеному кримінальному провадженні суд апеляційної інстанції переглядає вирок суду в межах апеляційної скарги.
Як вбачається з апеляційної скарги, висновки суду про винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за обставин, встановлених судом і викладених у вироку, законним представником малолітнього потерпілого не оскаржуються.
За таких обставин, суд переглядає судове рішення виключно з підстав відповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого, а також обґрунтованості відмови суду у задоволенні цивільного позову.
При цьому, порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин кримінального провадження, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винуватість обвинуваченого та на кваліфікацію його дій, колегією суддів не встановлено.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_10 про невідповідність призначеного покарання особі обвинуваченого та ступеню тяжкості вчиненого ним злочину внаслідок м`якості, суд вважає, що вони заслуговують на увагу.
Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Відповідно до змісту ст.ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності і індивідуалізації. Суд, при призначенні покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Окрім того, зі змісту ч. 1 ст. 75 КК України вбачається, якщо суд, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням. Втім, обов`язковою умовою застосування цього кримінально-правового інституту, що належить до дискреційних повноважень суду, є сукупність обставин, які б із достатньою переконливістю свідчили про можливість виправлення особи без відбування покарання.
Колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції вказаних вимог закону дотримано не було.
Так, суд при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 врахував тяжкість вчиненого ним злочину, який згідно ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких, а також особу обвинуваченого, який офіційно працевлаштований, має постійне місце проживання, утримує малолітню дитину, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, скарг за місцем проживання не має.
Поряд із цим, суд врахував посткримінальну поведінку обвинуваченого, який після ДТП зупинив автомобіль, викликав швидку медичну допомогу потерпілому, одразу прийняв участь у всіх необхідних слідчих та процесуальних діях, надав правдиві показання.
Окрім цього, суд взяв до уваги факт перебування потерпілого у стані сильного алкогольного сп`яніння та необережність з боку останнього при перетинанні пішохідного переходу, що виразилось у непереконанні в безпеці подальшого руху.
В якості обставин, що відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання обвинуваченого, суд визнав щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та не встановив таких, що в силу вимог ст. 67 КК України його обтяжують.
З урахуванням наведених обставин, суд дійшов висновку, що виправлення обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства та призначив покарання із застосуванням положень ст.ст. 75, 76 КК України.
Між тим, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції не надав належної оцінки непоправним наслідкам протиправних дій ОСОБА_7 , які спричинили загибель людини, а також не врахував позицію законного представника малолітнього потерпілого, яка наполягала на суворому покаранні.
Окрім цього, поза увагою суду залишились й обставини кримінального провадження, згідно з якими ОСОБА_7 здійснив наїзд на пішохода на пішохідному переході.
На думку колегії суддів, суд помилково врахував факт перебування потерпілого у стані сильного алкогольного сп`яніння та необережність з боку останнього при перетинанні пішохідного переходу.
Суд звертає увагу на те, що перевагу у русі мав саме потерпілий, а тому жодні підстави вважати його дії необережними відсутні. Більш того, останній перетинав дорогу повільно, його дії не були для обвинуваченого раптовими та саме він не зменшив швидкості при наближенні до пішохідного переходу, що і перебуває у причинному зв`язку з настанням ДТП.
Та обставина, що ОСОБА_7 перебував у стані алкогольного сп`яніння хоча і має місце, проте на обов`язок дотримання обвинуваченим п. 18.1 ПДР жодним чином не впливає та на необережність в діях потерпілого не вказує.
Колегія суддів вважає, що за вказаних обставин виправлення обвинуваченого можливе лише в умовах ізоляції від суспільства, а тому покарання, призначене із застосуванням ст. 75 КК України не буде справедливим та не відповідатиме його меті виправленню та попередженню вчинення обвинуваченим нових злочинів.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, крім іншого, є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст 413 КПК України, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування судового рішення, є неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
З огляду на те, що суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, внаслідок чого призначив обвинуваченому занадто м`яке покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості злочину та його особі, колегія суддів вбачає підстави скасувати оскаржуване судове рішення в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок в цій частині.
Призначаючи покарання ОСОБА_7 колегія суддів враховує тяжкість вчиненого ним злочину, який згідно ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких, а також особу обвинуваченого, який офіційно працевлаштований, має постійне місце проживання, утримує малолітню дитину, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, скарг за місцем проживання не має.
В якості обставин, що відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання обвинуваченого, суд визнає щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.
З урахуванням наведених обставин, колегія суддів вважає за необхідне призначити ОСОБА_7 покарання у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, що відповідатиме його особі та сприятиме його виправленню.

Вирішуючи питання обґрунтованості відмови суду у задоволенні цивільного позову, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Як вбачається з матеріалів провадження, законний представник малолітнього потерпілого ОСОБА_10 заявила вимоги про відшкодування на користь її сина завданої злочином моральної шкоди, яку вона оцінила у 500000 грн.
Разом із цим, суд не знайшов підстав для задоволення зазначеного цивільного позову та мотивував це тим, що малолітній ОСОБА_11 не знав про факт загибелі батька, що не відобразилось у його свідомості.
Окрім цього, суд посилався на те, що сума моральної шкоди не є аліментами, на отримання яких розраховувала ОСОБА_10 , а також зауважив, що ОСОБА_11 фактично не спілкувався з батьком та проживав разом з матір`ю однією сім`єю з іншим чоловіком.
Надаючи оцінку цим обставинам, колегія суддів вважає, що суд безпідставно відмовив у задоволенні цивільного позову та безпідставно вдався до оцінки обставин, які на його обґрунтованість не впливають.
Так, у вироку суд констатував, що ОСОБА_11 не було відомо про загибель батька, що не може свідчити про спричинення останньому моральної шкоди.
Між тим, на переконання колегії суддів, суд не врахував тієї обставини, що ОСОБА_11 втратив будь-який зв`язок з батьком з часу його смерті та, як дитина, відчував хвилювання через припинення спілкування з останнім.
За цих умов обставина необізнаності ОСОБА_11 не може свідчити про відсутність моральних втрат останнього, оскільки в цьому випадку було порушено звичний для нього зв`язок з рідним батьком, що судом взагалі враховано не було.
Окрім цього, під час апеляційного розгляду колегією суддів встановлено, що на час завершення судового розгляду, ОСОБА_11 дізнався про смерть батька, про що його законний представник повідомила суд, тобто наразі ОСОБА_11 відчуває хвилювання з цього приводу, що і свідчить про завдання останньому моральної шкоди.
Що стосується тверджень суду про те, що ОСОБА_11 фактично не спілкувався з рідним батьком, то вони є недоведеними.
Як вбачається з пояснень, наданих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 спілкувався з батьком у присутності його батьків.
На переконання колегії суддів, наведені обставини є достатніми для доведення того, що ОСОБА_11 мав зв`язок з рідним батьком.
Та обставина, що його мати разом із ним проживала однією сім`єю з іншим чоловіком, хоча і має місце, проте не спростовує наявності цього зв`язку між ними.
Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що малолітньому потерпілому завдано значних душевних страждань, пов`язаних зі смертю батька. Колегія суддів вважає, що безповоротна втрата батька, незалежно від обставини окремого проживання, спричинила та спричинятиме у подальшому малолітній дитині психологічного напруження та розчарування, оскільки рідний батько більше не прийматиме участі у його вихованні та у спілкуванні з ним, чого безпосередньо потребує дитина.
ОСОБА_11 назавжди втратив батька, якого жодна інша особа повноцінно замінити йому не зможе та він більше не розраховує на його підтримку через обставини, що від нього не залежали, що істотним чином впливає на його психологічний стан. Більш того, незаконні дії обвинуваченого позбавили дитину позитивних емоцій з приводу батька та залишили відбиток у його свідомості, у зв`язку з його втратою.
Отже, колегія суддів вважає, що суд дійшов до необґрунтованого висновку про відсутність моральних втрат у малолітнього потерпілого та безпідставно відмовив у задоволенні цивільного позову в його інтересах.
З огляду на викладене, з урахуванням відшкодованої страховою компанією суми моральної шкоди у розмірі 44000 грн., колегія суддів вважає, що сума у розмірі 200 000 грн. підлягає стягненню з обвинуваченого, що відповідатиме понесеним моральним втратам та буде справедливим по відношенню до малолітнього потерпілого.
Отже, колегія суддів вважає слушними доводи апеляційної скарги та приходить до висновку про необхідність її часткового задоволення та скасування вироку щодо ОСОБА_7 в частині призначення покарання та вирішення цивільного позову, з ухваленням нового у відповідності з вимогами ст. 420 КПК України.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 420 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу законного представника малолітнього потерпілого - ОСОБА_10 задовольнити частково.
Вирок Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 06 жовтня 2022 року щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, скасувати в частині призначення покарання та вирішення цивільного позову.
Ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 (два) роки.
Цивільний позов законного представника малолітнього потерпілого ОСОБА_11 ОСОБА_10 задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 , що діє в інтересах малолітнього потерпілого ОСОБА_11 , 200000 (двісті тисяч) грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.
Початок строку відбування покарання рахувати з моменту фактичного затримання ОСОБА_7 .
В іншій частині вирок залишити без змін.
Вирок набирає чинності з моменту його проголошення і може бути оскаржений шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.
Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4