Справа № 463/6652/22 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/811/169/23 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові в режимі відеоконференції апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова від 26 січня 2023 року про накладення арешту на майно,

з участю прокурора ОСОБА_8 ,

адвоката ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и л а :

вищезазначеною ухвалою клопотання прокурора другого відділу другого управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Департаменту нагляду за додержанням законів органами Державного бюро розслідувань Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні за № 0000196 від 22.09.2017 за ознаками кримінальних правопорушень передбачених ч. 4 ст. 111-1, ч. 4 ст. 190, ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 209, ч. 2 ст. 364, ч.ч. 1, 2 ст. 367 КК України задоволено.

Накладено арешт на: мобільний телефон Iphone 12 Pro Max, модель: MGCF3LL/A, s/n: НОМЕР_1 , вилучений 12.09.2022 на підставі ухвали слідчого судді Личаківського районного суду міста Львова у справі №463/2263/22 під час проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1 , із забороною відчуження, розпорядження та користування даним майном; на мобільний телефон Nokia 6700 серійний № НОМЕР_2 , вилучений 12.09.2022 на підставі ухвали слідчого судді Личаківського районного суду міста Львова у справі №463/2263/22 під час проведення обшуку в автомобілі Volkswagen модель Touareg н.з. НОМЕР_3 , який використовував ОСОБА_7 , із забороною відчуження, розпорядження та користування даним майном.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, адвокат ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова від 26.01.2023 та прийняти нову ухвалу, якою відмовити у задоволені клопотання прокурора.

Зазначає, що копію ухвали було отримано 31.01.2023.

В обґрунтування апеляційних вимог покликається на те, що ухвала є незаконною та необгрунтованою.

Зазначає, що 12.09.2022 в межах кримінального провадження проведено обшуки житла та автомобіля ОСОБА_7 під час яких вилучено мобільні телефони Iphone 12 Pro Max та Nokia 6700, на які у подальшому накладено арешт.

Вважає, що слідчим та прокурором не дотримано встановлено процедури накладення арешту на майно, невірно визначена підсудність, а ухвала слідчого судді прийнята з порушенням вимог ст.ст. 132, 170, 173 КПК України, так як відсутні правові підстави для арешту майна, відсутні докази, які вказують на вчинення злочину конкретною особою, не встановлено розмір майнової шкоди, розумність та співрозмірність обмеження права власності.

Заслухавши доповідь судді, пояснення адвоката ОСОБА_6 на підтримання доводів апеляційної скарги, думку прокурора ОСОБА_8 щодо законності судового рішення, перевіривши матеріали судової справи та обговоривши наведені в апеляційних скаргах доводи, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає у зв`язку з таким.

Зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, віднесено і засади недоторканості права власності. Згідно з вимогами ст. 16 КПК України позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому КПК України.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Відповідно до пункту 7 ч. 2 ст. 131 КПК України арешт майна є одним із заходів забезпечення кримінального провадження. Статтею 132 КПК України встановлені загальні умови, що не допускають застосування заходів забезпечення кримінального провадження, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

Згідно з положеннями ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя згідно з вимогами ст.ст. 94, 132, 173 КПК України повинен врахувати, зокрема, правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 КПК України), наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 КПК), розумність та співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Вказаних вимог кримінального процесуального закону слідчим суддею першої інстанції було дотримано в повному обсязі.

Так, згідно з клопотанням, слідчими другого відділу Управління з досудового розслідування кримінальних правопорушень у сфері службової діяльності Головного слідчого управлінням Державного бюро розслідувань здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000196 від 22.09.2017 за ознаками кримінальних правопорушень передбачених ч. 4 ст. 111-1, ч. 4 ст. 190, ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 209, ч. 2 ст. 364, ч.ч. 1, 2 ст. 367 КК України

12.09.2022 на підставі ухвали слідчого судді Личаківського районного суду міста Львова у справі №463/2263/22 старшим слідчим в особливо важливих справах Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань ОСОБА_9 проведено обшук за місцем проживання ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1 , під час проведення якого серед іншого вилучено телефон Iphone 12 Pro Max, модель:MGCF3LL/A, s/n: НОМЕР_1 , який оснащений системою логічного захисту.

Крім того, 12.09.2022 на підставі ухвали слідчого судді Личаківського районного суду міста Львова у справі №1-кс/463/4449/22 старшим слідчим в особливо важливих справах Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань ОСОБА_9 проведено обшук автомобіля «Volkswagen Touareg», номерний знак НОМЕР_3 , на підставі ухвали слідчого судді Личаківського районного суду міста Львова №1-кс/463/4449/22, під час проведення кого виявлено та вилучено мобільний телефон Nokia 6700 серійний № НОМЕР_2 .

03.01.2023 постановою старшого слідчого в особливо важливих справах Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань ОСОБА_10 мобільний телефон Iphone 12 Pro Max, модель: MGCF3LL/A, s/n: НОМЕР_1 та мобільний телефон Nokia 6700 серійний № НОМЕР_2 визнано речовими доказами у кримінальному проваджені №0000196.

24.01.2023 прокурор другого відділу другого управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Департаменту нагляду за додержанням законів органами Державного бюро розслідувань Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 звернувся до слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова з клопотанням про накладення арешту на вищезгадане майно.

Задовольняючи дане клопотання сторони обвинувачення, внесене в межах кримінального провадження №0000196 від 14.09.2017, слідчий суддя дійшов правильного висновку про необхідність накладення арешту на майно у зв`язку з наявністю достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України, при цьому слідчим суддею було враховано розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Під час розгляду клопотання сторони обвинувачення слідчий суддя правильно встановив, що є достатні підстави вважати, що майно, на яке просять накласти арешт, відповідає вимогам ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, а тому потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи власника майна, про які йдеться в клопотанні прокурора.

Окрім того, колегія суддів також звертає увагу, що арешт майна з підстав передбачених ч. 2, 3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна. Вказані норми невраховані апелянтом в його доводах, що вказує на необґрунтованість апеляційних вимог.

З оскарженої ухвали вбачається, що слідчим суддею накладено арешт на майно, що є речовим доказом, оскільки таке майно визнано речовим доказом у кримінальному провадженні №0000196. При цьому прокурором у клопотанні зазначено підставу накладення такого арешту, а саме: з метою збереження речових доказів та забезпечення спеціальної конфіскації. Таким чином об`єкти нерухомого майна відповідають критеріям, визначеним ч. 1 ст. 98 КПК України.

Апеляційний суд вважає, що при вирішенні питання про арешт майна слідчим суддею на виконання вимог ч. 2 ст. 173 КПК України враховано можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні, а також розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, що відповідає конституційним нормам.

Так, ЄСПЛ своїми рішеннями неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції» від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A № 52). Таким чином, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовують, та метою, яку прагнуть досягти (рішення від 21 лютого 1986 року у справі «проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A № 98).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 7 червня 2007 року у справі «Смирнов проти України» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою майна у кримінальному провадженні належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку - вимагати охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей (майна) державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

На переконання апеляційного суду, слідчим суддею при ухваленні оскаржуваного рішення було враховано не лише вимоги щодо захисту фундаментальних прав власника майна та прав третіх осіб, а й «справедливий баланс» між інтересом суспільства та приватним інтересом, що узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Крім того, накладення арешту на грошові кошти не припиняє права власності ОСОБА_11 на них, а лише тимчасово обмежує таке право.

Колегія суддів також враховує, що зазначений захід забезпечення кримінального провадження є тимчасовим, його межі у часі окреслені строками досудового розслідування, які, в свою чергу, чітко регламентуються нормами ст. 219 КПК України. Поряд з цим, власник або інший володілець майна, відповідно до вимог ст. 174 КПК України, має право звернутися із клопотанням про скасування накладеного арешту.

Не знайшли свого підтвердження й покликання апелянта на недотримання прокурором вимог п.1 ч. 2 ст. 132 КПК України при поданні клопотання про накладення арешту на майно у кримінальному проваджені №0000196 до Личаківського районного суду м. Львова.

Як вбачається із змісту клопотання про накладення арешту на майно у такому прокурором обґрунтовано підставність звернення із відповідним клопотанням до Личаківського районного суду м. Львова.

Так зазначено, що відповідно до наказу директора ДБР від 04.03.2022 №121-ДСК другий відділ Управління з досудового розслідування кримінальних правопорушень у сфері службової діяльності Головного слідчого управління ДБР дислокується за адресою: вул. Кривоноса, 6, м. Львів, що знаходиться під юрисдикцією Личаківського районного суду м. Львова.

До матеріалів клопотання також долучено витяг з ЄРДР, який містить відомості про слідчих та прокурорів, які здійснюють досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000196 (а.с. 11-14).

Відповідно до п.1 ч. 2 ст. 132 КПК України клопотання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження на підставі ухвали слідчого судді подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться орган досудового розслідування.

Відтак, територіальна юрисдикція суду визначається територією, в межах якої знаходиться орган досудового розслідування, незалежно від зареєстрованого місцезнаходження органу досудового розслідування як юридичної особи.

Таким чином відповідно до чинної редакції вказаної норми територіальна юрисдикція суду визначається територією, в межах якої знаходиться орган досудового розслідування, незалежного від зареєстрованого місцезнаходження органу досудового розслідування, як юридичної особи.

22 березня 2018 року законом № 2367-VІІІ було внесено відповідні зміни до КПК України, які є чинними станом і на сьогодні. Цим законом реєстрацію органу досудового розслідування як юридичної особи як критерій визначення територіальної юрисдикції судів було вилучено. Натомість було встановлено (повернуто) критерій - саме місцезнаходження органу досудового розслідування.

Отже, відповідно до чинної редакції вказаної норми територіальна юрисдикція суду визначається територією, в межах якої знаходиться орган досудового розслідування, незалежного від зареєстрованого місцезнаходження органу досудового розслідування, як юридичної особи.

Враховуючи, що згідно з наказом Директора Державного бюро розслідувань від 04.03.2022 № 121-ДСК другий відділ Управління з досудового розслідування кримінальних правопорушень у сфері службової діяльності Головного слідчого управління ДБР дислокується за адресою: вул. Кривоноса, 6, м. Львів, що знаходиться під юрисдикцією Личаківського районного суду м. Львова, відтак, клопотання прокурора про накладення арешту на майно подано з дотриманням вимог п. 1 ч. 2 ст. 132 КПК України, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться орган досудового розслідування.

Інші зазначені в апеляційних скаргах обставини не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали слідчого судді.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді у ході апеляційного розгляду не встановлено.

З урахуванням викладеного, колегія суддів апеляційного суду вважає, що оскаржуване рішення прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, апеляційні скарги сторони захисту - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Ухвалу слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова від 26 січня 2023 року про накладення арешту на майно, залишити без змін, апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 - без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3