Справа № 443/83/19
Провадження № 1-кс/456/41/2023
26 січня 2023 року Слідчий суддя Стрийського міськрайонного суду Львівської області ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , з участю прокурора ОСОБА_3 , скаржника ОСОБА_4 , розглянувши матеріали скарги ОСОБА_4 на постанову слідчого СВ Стрийського РУП ГУ НП у Львівській області ОСОБА_5 від 16.02.2022 про закриття кримінального провадження,
в с т а н о в и в :
ВС/ККС у справі № 686/9636/18 від 14.06.2021 вказав, що обов`язок, за наявності на те підстав, звертати увагу державних органів, громадських організацій або посадових осіб на встановлені по справі факти порушення закону, причини і умови, що сприяли вчиненню злочину і вимагають вжиття відповідних заходів, або виявленні порушення прав громадян та інші порушення закону, допущені при провадженні дізнання, досудового слідства або при розгляді справи нижчестоящим судом, покладався КПК 1960 року на суд шляхом винесення окремої ухвали чи постанови. Невичерпний перелік підстав для винесення такого виду судових рішень, безпосередня функція яких слугувала ефективним засобом дотримання законності та забезпечення судом захисту прав і свобод людини, визначався статтями 23-2, 380, 400-2 КПК 1960 року. Натомість чинний кримінальний процесуальний закон не урегульовує питання постановлення такого виду судових рішень, як-то окрема ухвала чи постанова, які-би надавали можливість суду звертатися до державних органів, посадових чи службових осіб з метою належного реагування на встановлені у ході судового розгляду порушення закону, прав і основоположних свобод людини органом досудового розслідування чи судом нижчестоящої інстанції. Єдиним випадком, коли чинний КПК прямо передбачає постановлення окремих ухвал, є наявність процесуальних підстав, визначених у статті 378 цього Кодексу. Кримінальні процесуальні рішення - це правозастосовні акти уповноважених державних органів або посадових осіб, виражені у встановленій законом процесуальній формі та прийняті у межах їх компетенції у передбаченому законом порядку. Вони виражають владні волевиявлення про дії та спрямовані на виконання завдань кримінального провадження. Відповідно до пункту 10 частини 1 статті 3 КПК кримінальне провадження - це досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність. Отже, системне та телеогічне (цільове) тлумачення норм, закріплених у пункті 10 частини 1 статті 3, статтях 91, 110, 369, 371, 372 та 419 КПК дає змогу дійти висновку про те, що рішення судів будь-якої інстанції приймаються у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, спрямовані на досягнення завдань кримінального провадження, постановлені або ухвалені в межах судового розгляду, встановлених для відповідного виду провадження. Тобто, процесуальні рішення ухвалюються для встановлення і закріплення кримінальними процесуальними засобами ознак вчиненого кримінального правопорушення, доведеності винуватості (невинуватості) осіб, які його вчинили під час кримінального провадження, інших обставин, передбачених статтею 91 КПК України, а також задля забезпечення кримінального провадження. Таким чином, Суд вбачає за можливе ухвалення рішень, які не пов`язані із суттю кримінального провадження або з його забезпеченням, проте, постановлення таких ухвал має зумовлюватися позитивним впливом на ефективність здійснення правосуддя у конкретному кримінальному провадженні та забезпеченням конституційного права на судовий захист, гарантований статтею 55 Конституції України». Згідно з висновком Верховного суду, за наявності відповідних підстав, суд будь-якої інстанції має процесуальні повноваження для постановлення ухвал, які не вирішують справи по суті, однак звертають увагу уповноважених органів на встановлені у кримінальному провадженні факти порушення закону, які потребують вжиття належних заходів реагування.
Зважаючи на порушення, допущені органом досудового розслідування та органом обвинувачення у вказаному кримінальному провадженні, які були встановлені в ході судового розгляду скарги слідчим суддею, суд дійшов висновку про винесення по даній справі окремої ухвали, яка не вирішує справу по суті, однак звертає увагу уповноважених органів на встановлені у кримінальному провадженні факти порушення закону, які потребують вжиття належних заходів реагування в силу наступних обставин.
Крім того, 16.07.2018 ОСОБА_4 звернулась до Жидачівського ВП ГУ НП у Львівській області із заявою щодо скоєння директором ДО «Комбінат «Троянда» ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України.
Впродовж досудового розслідування, у вказаному кримінальному провадженні постійно змінювалися слідчі та процесуальні прокурори, слідчі дії проводилися зі значною затримкою, на скарги та клопотання потерпілої, орган досудового розслідування належним чином не реагував.
Неодноразово у кримінальному провадженні виносилися постанови про закриття, які в подальшому визнавалися незаконними та скасовувалися, при цьому слідчими до уваги вказівки прокурора та слідчих суддів не бралися, відповідні мотиви в постановах, всупереч закону не наводилися.
З наведеного вбачається і неналежний контроль з боку прокуратури, що зумовило невиправдано тривале розслідування кримінального провадження.
Згідно зі ст. 9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.
Статтею 3 Закону України «Про прокуратуру» встановлено, що неупередженість та об`єктивність є одними із засад діяльності прокуратури. Керівні принципи ООН щодо ролі обвинувачів (прокурорів) та Стандарти професійної відповідальності та основні обов`язки і права прокурорів, ухвалені Міжнародною асоціацією прокурорів 1999 року, а також Рекомендації щодо ролі прокуратури в системі кримінального судочинства, прийняті Комітетом Міністрів Ради Європи 2000 року, передбачають, що прокурори повинні виконувати свої обов`язки, не керуючись страхом, уподобаннями чи упередженнями. Зокрема, вони повинні виконувати свої обов`язки відповідно до принципів безсторонності та діяти об`єктивно.
Відповідно до ст. 37 КПК України, прокурор, який здійснюватиме повноваження прокурора у конкретному кримінальному провадженні, визначається керівником відповідного органу прокуратури після початку досудового розслідування. У разі необхідності керівник органу прокуратури може визначити групу прокурорів, які здійснюватимуть повноваження прокурорів у конкретному кримінальному провадженні, а також старшого прокурора такої групи, який керуватиме діями інших прокурорів.
Прокурор здійснює повноваження прокурора у кримінальному провадженні з його початку до завершення. Здійснення повноважень прокурора в цьому самому кримінальному провадженні іншим прокурором можливе лише у випадках, передбачених частинами четвертою та п`ятою статті 36, частиною третьою статті 313, частиною другою статті 341 цього Кодексу та частиною третьою цієї статті.
При цьому суд зауважує, що прокурор ОСОБА_3 , який був присутній в судовому засіданні, погодився з вимогами скарги та не заперечив щодо скасування постанови про закриття кримінального провадження, вважаючи, що така винесена слідчою з порушенням закону. Однак процесуальний прокурор, який повинен був ознайомитися з постановою, перевірити, чи така відповідає вимогам КПК України, жодних дій не вчинив, що зумовило, в тому числі, і необізнаність скаржника з постановою про закриття та невиправдане зволікання з розслідуванням кримінального провадження впродовж року.
Статтею 2 КПК України передбачено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Зазначене свідчить про неналежну організацію органами досудового розслідування та органами прокуратури своєї роботи та їх несумлінне ставлення до виконання своїх обов`язків, що потягло за собою невиправдану тяганину та суттєве порушення вимог кримінально-процесуального законодавства і порушення прав та законних інтересів сторін.
На думку суду, у даному кримінальному провадженні було встановлено порушення вимог кримінального процесуального законодавства органами досудового розслідування та прокуратури, ігнорування останніми своїх посадових обов`язків і вимог закону, які потребують відповідного реагування, що позитивно вплине на ефективність здійснення досудового розслідування та забезпечить конституційне право на судовий захист.
З аналізу практики ЄСПЛ щодо тлумачення поняття «розумний строк» вбачається, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ і було б неприродно встановлювати один і той самий строк для всіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин (рішення у справі «Броуган та інші проти Сполученого Королівства»).
У розумінні ЄСПЛ для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги в зазначеному відношенні, охоплює весь період провадження.
У кримінальному провадженні відлік часу, на думку ЄСПЛ, починається з моменту пред`явлення обвинувачення в широкому розумінні цих слів. Тобто сюди включаються й арешт, і початок слідства, коли особу притягують як підозрювану, і повідомлення про кримінальне переслідування, й «інші дії, що мають на увазі схожі твердження і що істотно впливають на становище підозрюваного» (справа «Екле проти ФРН»). У п.253 рішення ЄСПЛ від 21.04.2011 у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» йдеться: «Суд зазначає, що момент, з якого ст.6 починає застосовуватись до «кримінальних» питань, залежить від обставин справи. Провідне місце, яке займає в демократичному суспільстві право на справедливий судовий розгляд, спонукає Суд надавати перевагу «сутнісній», а не «формальній» концепції «обвинувачення», про яке йдеться у п.1 ст.6 (п.62 рішення від 18.01.2007 у справі «Шубінський проти Словенії»)».
Обов`язковість урахування цілої низки конкретних обставин справи при визначенні розумності строку зумовила також необхідність створення ЄСПЛ переліку взаємопов`язаних критеріїв. У п.116 рішення ЄСПЛ від 12.03.2009 у справі «Вергельський проти України» зазначено: «розумність тривалості провадження має оцінюватися у світлі конкретних обставин справи та з урахуванням таких критеріїв, як складність справи, поведінка заявника та відповідних органів (п.67 рішення у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції»).
Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 21, 22, 93, 284, 303 307, ч.2 ст.376 КПК України, слідчий суддя,-
Копію окремої ухвали направити для відома та виконання керівнику Стрийського РУП ГУ НП у Львівській області, керівнику Стрийської окружної прокуратури, керівнику ГУ НП у Львівській області, керівнику Львівської обласної прокуратури.
Про виконання даної ухвали повідомити Стрийський міськрайоннний суд Львівської області у передбачений законом строк.
Повний текст ухвали оголошено 31.01.2023 о 17.30 год.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1