ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2022 року

м. Київ

справа № 725/3404/21

провадження № 51-1178км22

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_6

суддів ОСОБА_7., ОСОБА_8

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_9,

прокурора ОСОБА_10,

засудженого ОСОБА_1 в режимі відеоконференції,

захисника ОСОБА_11. в режимі відеоконференції,

перекладача ОСОБА_12

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_11. на вирок Першотравневого районного суду м. Чернівці Чернівецької області від 17 грудня 2021 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 22 лютого 2022 року у кримінальному провадженні № 0000723 за обвинуваченням

ОСОБА_1 , громадянина Республіки Азербайджан, який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Шамкір Республіки Азербайджан, проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Першотравневого районного суду м. Чернівці Чернівецької області від 17 грудня 2021 року ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Вироком вирішено питання щодо цивільного позову, процесуальних витрат та речових доказів.

Згідно з встановленими судом першої інстанції обставинами ОСОБА_1 23 березня 2021 року, близько 11 год. перебуваючи на 9 поверсі в під`їзді будинку, що на АДРЕСА_2 , знаходячись в стані алкогольного сп`яніння, під час раптово виниклої суперечки із ОСОБА_2 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, утримуючи у правій руці кухонний ніж, діючи умисно, завдав ним один удар в область лівого стегна ОСОБА_2 , у результаті чого завдав останньому тяжке тілесне ушкодження.

Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 22 лютого 2022 року зазначений вирок місцевого суду залишений без зміни.

Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник порушує питання про скасування судових рішень та про призначення нового розгляду у суді першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що засуджений є громадянином Республіки Азербайджан та не володіє українською мовою, однак суд, у порушення ст.376 КПК України, проголосив вирок у відсутності перекладача, захисника та прокурора, і вирок не був роз`яснений засудженому рідною мовою та не надано перекладу вироку на рідну мову, що позбавило ОСОБА_1 , який не володіє мовою судочинства, повноцінно захищати свої права. Також відсутні дані, що вирок був негайно вручений засудженому після проголошення. Зазначається, що протокол огляду місця події від 23 березня 2021 року та фототаблиці до нього є недопустимими доказами, оскільки така процесуальна дія була проведена слідчим з порушенням вимог ст.233 КПК України, тобто до початку огляду житла слідчий не отримав добровільної згоди володільця житла чи ухвали слідчого судді про обшук житла, крім того, у протоколі не вказано обладнання, яке використовувалося для фотозйомки під час слідчої дії, і під час проведення огляду всім особам не були роз`яснені їх права та обов`язки. Також зазначається, що у засудженого був відсутній умисел на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень потерпілому, оскільки він наніс такі ушкодження спонтанно, захищаючись від нападу потерпілого і свідка ОСОБА_3 , дії яких засуджений сприймав як загрозу для свого життя та здоров`я.

Позиції учасників судового провадження

Захисник та засуджений підтримали касаційну скаргу, просили її задовольнити.

Прокурор заперечував проти касаційної скарги сторони захисту, просив залишити її без задоволення.

Інші учасники судового провадження були належним чином повідомлені про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про особисту участь у касаційному розгляді, заперечень або повідомлень про поважність причин їх неприбуття до Суду від них не надходило.

Мотиви Суду

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваження лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.

Отже, суд касаційної інстанції позбавлений можливості досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, однак при цьому до його компетенції входить перевірка правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права.

Так за змістом ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути, зокрема, обґрунтованим і вмотивованим. При цьому обґрунтованим - є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, а вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Таким чином, перевіряючи дотримання судами нижчих інстанцій вимог КПК України, Верховний Суд у межах доводів касаційних скарг має з`ясувати, чи навели суди нижчих інстанцій належні й достатні мотиви ухвалення судових рішень та чи обґрунтували свої висновки з посиланням на досліджені докази.

Отже, виходячи з наведених вище норм кримінального процесуального закону, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, наведені у касаційній скарзі захисників, Верховний Суд доходить таких висновків.

1. Щодо доводів про порушення права засудженого на захист, оскільки останньому не було надано процесуальних документів в перекладі на азербайджанську мову.

Згідно ст.29 КПК України кримінальне провадження здійснюється державною мовою. Особа повідомляється про підозру у вчиненні кримінального правопорушення державною мовою або будь якою іншою мовою, якою вона достатньо володіє для розуміння суті підозри у вчиненні кримінального правопорушення. Судові рішення, якими суд закінчує судовий розгляд по суті, надаються сторонам у перекладі на їхню рідну мову або іншу мову, якою вони володіють.

Верховний Суд послідовно указує на важливість права підозрюваного, обвинуваченого, який не розуміє мови, яка використовується в суді, або не розмовляє нею, засудженого одержувати безоплатну допомогу перекладача.

Розглядаючи скарги на порушення цього права, Верховний Суд також керується Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) і відповідною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Загальні принципи щодо підпунктів (а) та (е) параграфа 3 статті 6 Конвенції сформульовані у багатьох рішеннях ЄСПЛ. Зокрема, в рішенні від 28 серпня 2018 року у справі «Vizgirda v. Slovenia» зазначено наступне:

«75. Відповідно до підпункту 3(а) статті 6 Конвенції, будь-яка особа, що звинувачується у скоєнні кримінального правопорушення, має право «бути негайно повідомленою мовою, яку вона розуміє, про риси, характер та причини звинувачень». Оскільки це положення не передбачає, що відповідна інформація повинна бути надана письмово або письмово перекладена для іноземного обвинуваченого, вона також і не передбачає особливої уваги до повідомлення «звинувачення» обвинуваченому. Обвинувачення відіграє надзвичайно важливу роль у кримінальному процесі з моменту його винесення, тобто коли обвинуваченого офіційно повідомляють про фактичні та юридичні причини звинувачень, висунених проти нього. Обвинувачений, якому невідома мова, що використовується судом, опиниться в очевидно невигідній позиції, якщо вирок не буде перекладений на мову, яку він розуміє (див. справу Hermi v. Italy [GC], № 18114/02, § 68, ECHR 2006-XII).

76. Крім того, в пункті 3(е) статті 6 говориться про те, що кожен обвинувачений має право на безкоштовного перекладача. Право поширюється не лише на усні заяви, зроблені під час слухання в суді, а й на документальні матеріали та досудове провадження (див. справу Hermi, яка цитувалася вище § 69). Стосовно останнього, Суд зазначає, що допомога перекладача, які і юриста, повинна надаватися, починаючи з етапу розслідування, окрім випадків наявності певних обставин, що обмежують таке право (див. справу Baytar, яка цитувалася вище, § 50, а також справу Diallo v. Sweden (dec.), №. 13205/07, § 25, 5 січня 2010 р.).

77. Таким чином, обвинувачений, який не розуміє і не говорить мовою, яка використовується в суді, має право на безкоштовну допомогу перекладача для усного та письмового перекладу всіх таких документів або заяв, зроблених під час провадження, порушеного проти нього, оскільки це необхідно для розуміння мови суду та забезпечення реалізації права на справедливий судовий розгляд (див. справу Hermi, яка цитувалася вище, § 69).

78. Однак пункт 3(е) не заходить аж так далеко, щоб вимагати письмового перекладу всіх елементів письмових доказів або офіційних документів процесу. У зв`язку з цим слід зазначити, що текст відповідного положення стосується «усного», а не «письмового» перекладача. З цього можна зробити висновок, що допомога усного перекладача може задовольнити вимоги Конвенції (див. Husain v. Italy (грудень), № 18913/03, 24 лютого 2005 року).

79. При цьому факт залишається фактом - надана допомога усного перекладу повинна бути такою, щоб обвинувачений міг дізнатися про справу проти нього та захищатися, а головне, мати можливість донести до суду власну версію подій (див., там само, справу Hermi, яка цитувалася вище, § 70; та справу Gungor v. Germany (dec.), № 31540/96, 17 травня 2001)...».

Надалі Верховний Суд оцінюватиме доводи касаційної скарги, поданої стороною захисту, в частині скарг на відсутність перекладу судових рішень на азербайджанську мову в світлі цих стандартів і, зокрема, справи «Vizgirda v. Slovenia».

Отже, як слідує з матеріалів справи, слідчим згідно постанови від 23.03.2021 року було залучено перекладача на азербайджанську мову, оскільки було встановлено, що ОСОБА_1 не володіє державною мовою, натомість володіє азербайджанською та російською. Під час досудового розслідування з моменту затримання участь у провадженні приймали захисник та перекладачі на азербайджанську мову, які також володіли російською мовою.Таким чином, під час досудового розслідування підозрюваному було забезпечено усний переклад на азербайджанську мову, тоді як письмові процесуальні документи (повідомлення про підозру, обвинувальний акт та ін.) були перекладені на російську мову і засвідчені тими самими перекладачами, які здійснювали усний переклад на азербайджанську мову. Жодних заперечень з цього приводу під час досудового розслідування від сторони захисту не надходило.

Більше того, під час окремих слідчих і процесуальних дій підозрюваний користувався у тому числі російською мовою - давав усні пояснення, робив записи в процесуальних документах (хоча міг робити це азербайджанською мовою, оскільки допомога перекладача йому була забезпечена). Зокрема, наявні у справі протокол затримання, заява, протокол допиту підозрюваного тощо містять власноручні написи підозрюваного, здійснені російською мовою, що підтверджує факт володіння нею. Слідчі дії за участю підозрюваного проводились у присутності перекладача на азербайджанську мову, але під час вказаних дій ОСОБА_1 надав пояснення у тому числі й російською мовою.

Під час відкриття стороні захисту матеріалів досудового розслідування, які відбулося в присутності захисника та перекладача на азербайджанську мову підозрюваний не заявляв, що російська мова йому не зрозуміла та власноручно російською мовою зазначив, що з матеріалами ознайомлений.

Обвинувальний акт та реєстр матеріалів досудового розслідування були складені державною мовою із перекладом на російську мову та вручені обвинуваченому. Будь-яких клопотань щодо перекладу обвинувального акту на азербайджанську мову ні ОСОБА_1 , ні його захисник не заявляли.

Під час підготовчого судового засідання у суді ОСОБА_1 не заявляв, що не володіє російською мовою, якою здійснений переклад обвинувального акту, також про це не зазначав і захисник.

Судовий розгляд здійснювався за участю перекладача на азербайджанську мову. В ході судового розгляду обвинувачений надавав пояснення, у тому числі, російською мовою, хоча мав можливість надавати пояснення виключно азербайджанською.

У подальшому ОСОБА_1 було вручено копію вироку в перекладі на російську мову, переклад вироку здійснено перекладачем, який приймав участь у судовому розгляді. При цьому ні засуджений особисто, ні його захисник не звертались до суду першої інстанції з вимогою щодо надання копії вироку в перекладі на азербайджанську мову.

Оскаржуючи вирок суду першої інстанції, сторона захисту послалась, зокрема, на те, що засудженому не було надано копію вироку в перекладі на азербайджанську мову. Проте в ході апеляційного перегляду ні засуджений, ні захисник не заявляли клопотання про надання копії вироку в перекладі на азербайджанську мову, також вони не просили забезпечити усний переклад зазначеного тексту на вказану мову.

Під час перегляду кримінального провадження судом апеляційної інстанції було залучено перекладача на азербайджанську мову, разом з тим навіть за наявності цього перекладача ОСОБА_1 окремі пояснення за власної ініціативи надав російською мовою.

Під час касаційного перегляду Верховний Суд залучив перекладача на російську мову, однак при цьому головуючий з`ясував думку засудженого щодо цього питання. Зокрема, неодноразово (у судовому засіданні від 05.10.2022 року - чотири рази, в судовому засіданні від 07.11.2022 року - два рази) головуючий запитував засудженого, чи достатньою мірою він володіє російською мовою, щоб брати участь у судовому засіданні, або чи наполягає він на залученні перекладача саме на азербайджанську мову. Верховний Суд особливо наголошує, що оскільки питання щодо незабезпечення перекладу судових рішень на азербайджанську мову стало предметом касаційного оскарження, головуючий задавав ці питання повільно та кілька разів, просив засудженого обдумати свою відповідь, на що останній неодноразово підтвердив, що він не заперечує проти здійснення судового засідання з перекладом на російську мову, якою він в достатній мірі володіє.

Крім того в судовому засіданні суд касаційної інстанції з`ясував, що засуджений перебуває на території України з 2019 року і в побуті користується російською мовою. Також Верховний Суд брав до уваги, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто до 25 років він жив у СРСР, де знання російської мови було обов`язковим.

Колегія суддів касаційного суду також з`ясовувала у засудженого, чи намагався він ознайомитися з текстом судового рішення в перекладі на російську мову, який йому був наданий, на що останній не надав чіткої відповіді, зазначивши, що він просто поклав текст вироку до інших паперів. Засуджений, котрий, як було встановлено вище, в достатній мірі вміє розмовляти та розуміти усну російську мову, а також неодноразово на різних стадіях кримінального провадження демонстрував щонайменше базові навички письма російською мовою, не повідомив про жодні спроби ознайомитися із текстом судового рішення особисто або за допомогою свого захисника, співкамерників чи працівників слідчого ізолятора, які, якщо це було потрібно, могли прочитати це рішення вголос. І хоча в світлі збройної агресії Російської Федерації все більше українців відмовляються від використання російської мови на користь української, тим не менше з урахуванням історичних і соціальних реалій Верховний Суд не знаходить підстав вважати, що ніхто в оточенні ОСОБА_1 не міг йому допомогти в ознайомленні з текстом судового рішення, в перекладі на російську мову. Також сторона захисту жодним чином не пояснила, чому ОСОБА_1 або його захисник не зверталися до судів з клопотанням надати переклад саме на азербайджанську мову, якщо обвинувачений (засуджений) мав таку потребу.

Таким чином, процесуальна поведінка сторони захисту протягом усього часу досудового розслідування та судового розгляду указує на те, що вона використовувала аргумент щодо незабезпечення перекладу вироку на азербайджанську мову виключно як формальну підставу для оскарження судових рішень, але при цьому ні засуджений, ні його захисник (який безпосередньо оскаржував судові рішення в апеляційному та касаційному порядку в тому числі з наведеної підстави) не вжили жодних заходів для того, щоб отримати судові рішення в перекладі саме на азербайджанську мову, хоча перешкод для цього не було, оскільки до участі у справі було залучено відповідного перекладача. Більше того, під час досудового розслідування та під час судового розгляду в суді першої інстанції ОСОБА_1 не тільки не заявляв, що недостатньою мірою володіє російською мовою, а навпаки часто користувався нею за власною ініціативою, хоча був забезпечений допомогою перекладача з азербайджанської мови. Він також користувався російською мовою в судах апеляційної та касаційної інстанцій, де в цілком зрозумілій формі навів підстави своєї незгоди з вироком суду, виклав свою версію подій. Ніщо в його поясненнях не свідчило про те, що він не розумів суть обвинувачення або вироку. Ті підстави, на які він посилався в своїх усних поясненнях в судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій (зокрема, що це був самозахист), були викладені його адвокатом у апеляційній та касаційній скаргах і були предметом перегляду в судах відповідних інстанцій.

Верховний Суд вважає, що обставини цього кримінального провадження суттєво відрізняються від обставин справи «Vizgirda v. Slovenia», а сукупність наведених вище фактів свідчить про те, що право ОСОБА_1 на захист або право на допомогу перекладача в цьому кримінальному провадженні не були порушені чи істотно обмежені у спосіб, який несумісний з положеннями Конвенції чи національного законодавства.

2. Щодо доводів сторони захисту про недопустимість протоколу огляду місця події (квартири) без добровільної згоди володільця квартири.

Як убачається з матеріалами кримінального провадження сторона захисту заявляла перед судом першої інстанції клопотання про визнання недопустимим вказаного доказу з наведених підстав. Місцевий суд, перевіривши наведені доводи, у вироку навів мотиви на їх спростування, з якими в подальшому погодився суд апеляційної інстанції і також погоджується Верховний Суд.

Так, відповідно до ст.86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий в порядку, встановленому цим Кодексом. Перелік випадків, в яких суд зобов`язаний визнати недопустимими докази, отриманні внаслідок істотних порушень прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав і свобод людини, зазначено в ст.87 КПК України.

У матеріалах кримінального провадження міститься заява свідка ОСОБА_4 , відповідно до якої вона добровільно надає згоду працівникам поліції на огляд її житла, яке знаходиться в її користуванні за адресою АДРЕСА_1 .

У судовому засіданні даний свідок вказала, що не пам`ятає чи писала цю заяву, однак в подальшому впізнала свій почерк хоча і вказувала, що підпис наче не її.

Поряд з цим, Верховний Суд зауважує, що в матеріалах провадження міститься заява про надання добровільної згоди на огляд квартири іншого володільця цієї квартири, сина свідка ОСОБА_4 - свідка ОСОБА_5 , який жодних зауважень щодо того, що він такої заяви не писав і добровільну згоду на огляд квартири не висловлював, у судовому засіданні не подавав.

За таких обставин, суд першої інстанції дав правильну оцінку показанням свідка ОСОБА_4 та обґрунтовано відхилив твердження сторони захисту про відсутність добровільної згоди зазначеного свідка на огляд квартири.

3. Щодо неправильної кваліфікації дій засудженого.

Сторона захисту стверджує, що засуджений діяв у стані необхідної оборони.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Згідно з ч. 3 ст. 36 КК України, перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту.

При цьому Верховний Суд неодноразово у своїй практиці зазначав, що особливістю злочину, вчиненого з перевищенням меж необхідної оборони, є специфіка його мотиву, а саме прагнення захистити інтереси особи, держави, суспільні інтереси, життя, здоров`я чи права того, хто обороняється, чи іншої особи від суспільно небезпечного посягання. Намір захистити особисті чи суспільні інтереси від злочинного посягання є визначальним мотивом не тільки у разі необхідної оборони, а й при перевищенні її меж. При цьому перевищення меж оборони може бути зумовлене й іншими мотивами, наприклад наміром розправитися з нападником через учинений ним напад, страхом тощо. Проте існування різних мотивів не змінює того, що мотив захисту є основним стимулом, який визначає поведінку особи, яка перевищила межі необхідної оборони. Мотивація дій винного при перевищенні меж необхідної оборони має бути в основному зумовлена захистом від суспільно небезпечного посягання охоронюваних законом прав та інтересів.

У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оброни, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.

Як вбачається із показань засудженого, потерпілого та свідка, між засудженим та потерпілим у квартирі, де проживав засуджений, виник словесний конфлікт, в ході якого засуджений висловив вимогу, щоб потерпілий із свідком покинули квартиру, що останні й зробили, а засуджений прослідував за ними, захопивши із собою ніж. На сходовій клітині потерпілий із засудженим продовжили конфлікт, в ході якого засуджений спричинив удар ножем потерпілому.

Будь-яких доказів, що у потерпілого чи свідка був предмет, наявність якого засуджений міг сприймати як загрозу для свого життя чи здоров`я, в матеріалах провадження не міститься. Таких доказів не надано і стороною захисту. Крім того, на тілі ОСОБА_1 були відсутні будь-які тілесні ушкодження за винятком невеликих саден в ділянці лівого передпліччя (зазначені садна могли виникнути в результаті дій свідка ОСОБА_3 , який захищався від нападу засудженого). Наведені обставини, а також механізм нанесення тілесного ушкодження потерпілому спростовують твердження сторони захисту про перевищення засудженим меж необхідної оборони.

Що стосується доводів захисника про недоліки, які містяться в протоколі огляду, то Верховний Суд не знаходить вказані порушення такими, що вплинули чи могли вплинути на законність судових рішень, постановлених відносно ОСОБА_1 ., а тому не знаходить підстав для скасування чи зміни цих рішень.

Виходячи з наведеного, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо доведеності винуватості ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та правильності дій засудженого за ч.1 ст. 121 КК України.

Виходячи з наведеного та керуючись статтями 433, 434, 436-438, 441, 442 КПК України, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга захисників задоволенню не підлягає.

З цих підстав Верховний Суд постановив:

Касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_11. залишити без задоволення, а вирок Першотравневого районного суду м. Чернівці Чернівецької області від 17 грудня 2021 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 22 лютого 2022 року відносно ОСОБА_1 -без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді

ОСОБА_13 ОСОБА_7 ОСОБА_8