ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2023 року

м. Київ

справа № 753/16553/18

провадження № 51-2736км22

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду

у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

засудженого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

розглянув у судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000405, за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК),

за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на вирок Київського апеляційного суду від 07 вересня 2022 року.

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Дарницького районного суду м. Києва від 05 липня 2021 року ОСОБА_6 визнано винуватим та засудженого за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк

3 роки. На підставі ст. 75 КК ОСОБА_6 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю в 3 роки.

Крім того, вказаним вироком вирішено долю речових доказів та питання про розподіл витрат у провадженні.

Відповідно до вироку 03 травня 2018 року о 18:57 ОСОБА_6 , перебуваючи у стані наркотичного сп`яніння, керуючи технічно справним автомобілем «Mercedes Benz Е200» номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по проїзній частині вул. Бориспільської зі сторони станції Київського метрополітену «Червоний Хутір» у напрямку вул. Поліської в м. Києві, порушуючи вимоги пунктів 1.5, 2.3 підпункт «б», 2.9 підпункт «а», 12.3, 20.2, 20.3 та 20.5 підпункт «а» Правил дорожнього руху, на проїзній частині вул. Бориспільської, неподалік будинку № 19, м. Києві здійснив зіткнення із задньою частиною вагона платформи,

б.н. НОМЕР_2 , яка подавалася по залізничному переїзду локомотивом «ЧМЕ-3», б.н. НОМЕР_3. У результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля «Mercedes Benz Е200» ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості, а пасажир ОСОБА_8 - тяжкі тілесні ушкодження.

Київський апеляційний суд вироком від 07 вересня 2022 року задовольнив апеляційну скаргу прокурора, скасував вирок місцевого суду в частині призначеного ОСОБА_6 покарання та призначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. В іншій частині вирок місцевого суду залишено без змін.

Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала

Не погоджуючись із рішенням апеляційного суду, засуджений звернувся до суду

з касаційною скаргою, в якій порушує питання про перегляд вироку суду апеляційної інстанції у зв`язку з неправильним застосуванням закону про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого внаслідок суворості, які фактично зводяться до незгоди з висновком апеляційного суду про відсутність підстав для застосування положень ст. 75 КК в аспекті реалізації приписів ст. 50 КК, який засуджений вважає необґрунтованим.

На переконання ОСОБА_6 , задовольнивши апеляційну скаргу прокурора та скасувавши рішення місцевого суду в частині призначеного покарання, апеляційний суд не зважив на те, що він допомагав потерпілим та уклав з ними угоду щодо відшкодування завданої шкоди.

Звертає увагу суду касаційної інстанції на позицію потерпілих стосовно призначення йому покарання та на відсутність претензій з їхнього боку. Засуджений указує, що призначення покарання у виді реального відбування покарання матиме наслідком позбавлення його можливості відшкодовувати завдану шкоду та стабільно виконувати умови мирової угоди між ним та потерпілими.

Позиції учасників судового провадження

Засуджений ОСОБА_6 і його захисник підтримали подану касаційну скаргу та просили її задовольнити.

Прокурор просила залишити касаційну скаргу без задоволення.

Потерпілі ОСОБА_8 , ОСОБА_9 висловили переконання про те, що вирок апеляційного суду є законним і обґрунтованим, з огляду на що просили залишити оскаржений вирок без зміни, а касаційну скаргу засудженого без задоволення.

Інших учасників судового провадження було повідомлено про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися, клопотань про особисту участь або відкладення судового засідання від них не надходило.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Засуджений ОСОБА_6 у касаційній скарзі не оспорює висновків судів першої

та апеляційної інстанцій про доведеність його винуватості у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, правильності кваліфікації його дій та призначення додаткового покарання і, відповідно до положень ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає оскаржене судове рішення суду апеляційної інстанцій у межах поданої засудженим касаційної скарги.

Доводи засудженого ОСОБА_6 про суворість призначеного покарання та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що виявляється, на думку засудженого, у безпідставному незастосуванні положень про звільнення від відбування покарання з іспитовим строком, передбачених ст. 75 КК , колегія суддів вважає необґрунтованими.

Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених статтями 50, 65 КК, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, що є необхідним і достатнім для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації, це покарання за своїм видом і розміром має бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винуватого.

За приписами ч. 1 ст. 75 КК, якщо суд, крім передбачених в цій нормі випадків, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Як убачається з вироку, врахувавши ступінь тяжкості вчиненого злочину, відомості про особу ОСОБА_6 , який вперше притягується до кримінальної відповідальності, має позитивну характеристику, не перебуває на спеціальних обліках у лікарів психіатра та нарколога, наявність обставин, що пом`якшують покарання, якими відповідно

до вимог ст. 66 КК визнав щире каяття та часткове добровільне відшкодування завданого збитку, а також обставину, яка відповідно приписів ст. 67 КК обтяжує покарання, - вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані, викликаному вживанням наркотичних засобів, дійшов висновку про необхідність призначення винному покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

При цьому дані про особу ОСОБА_6 , його молодий вік, ступінь тяжкості вчиненого злочину та відомості про позитивну посткримінальну поведінку для місцевого суду слугували підставою для звільнення ОСОБА_6 від відбування основного покарання зі встановленням іспитового строку 3 роки на підставі ст. 75 КК.

Не погодившись із таким рішенням апеляційного суду, прокурор подав апеляційну скаргу,

в якій, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону

та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення і особі обвинуваченого внаслідок м`якості, просив скасувати вирок Дарницького районного суду м. Києва від 05 липня 2021 року щодо ОСОБА_6 та призначити йому покарання без застосування положень ст. 75 КК.

Виходячи із завдань і загальних засад кримінального провадження, визначених

у статтях 2, 7 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), функція апеляційного суду полягає в об`єктивному, неупередженому перегляді вироків та ухвал суду першої інстанції, справедливому вирішенні поданих апеляційних скарг із додержанням усіх вимог чинного законодавства.

Статтею 370 КПК визначено, що судове рішення має бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За приписами ч. 2 ст. 420 КПК вирок суду апеляційної інстанції повинен відповідати загальним вимогам до вироків. Крім того, у вироку суду апеляційної інстанції зазначаються зміст вироку суду першої інстанції, короткий зміст вимог апеляційної скарги, мотиви ухваленого рішення, рішення по суті вимог апеляційної скарги.

За результатами перегляду кримінального провадження і обґрунтованості висновків місцевого суду, апеляційний суд дотримався вказаних вище приписів кримінального процесуального закону.

Суд апеляційної інстанції визнав правильними висновки місцевого суду про призначення ОСОБА_6 покарання, за вчиненнязлочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. Водночас дійшов висновку про невмотивованість рішення місцевого суду про звільнення ОСОБА_6 від відбування основного покарання з іспитовим строком на підставі положень ст. 75 КК.

На переконання апеляційного суду, наведені у вироку місцевого суду дані про особу ОСОБА_6 у їх поєднанні із врахованими цим судом обставинами, які пом`якшують покарання, не дають підстав вважати, що виправлення засудженого можливе без відбування покарання. До такого висновку колегія суддів апеляційного суду дійшла з огляду на те, що винуватий вчинив хоч і необережний, однак тяжкий злочин, що допущення ним грубого порушення вимог ПДР призвело до тяжких наслідків, зокрема через отримання одним із потерпілих інвалідності. При цьому на час вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_6 перебував у стані, викликаному вживанням наркотичних речовин. Крім того, апеляційний суд урахував позицію обвинуваченого, який свою вину визнав частково, заперечив факт вживання наркотичних речовин, а також зважив на позицію потерпілих ОСОБА_8 і ОСОБА_9 , які покладалися на розсуд суду і просили прийняти справедливе рішення, про що свідчить аудіозапис судового засідання суду апеляційної інстанції.

Врахувавши наведені обставини, апеляційний суд дійшов переконання про обґрунтованість доводів апеляційної скарги прокурора стосовно відсутності належних підстав до звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання і застосування положень ст. 75 КК.

Такі висновки апеляційного суду колегія суддів Касаційного кримінального суду вважає правильними. Оскаржений вирок апеляційного суду ухвалений відповідно до приписів закону про кримінальну відповідальність, з наведенням відповідних мотивів прийнятого рішення.

Санкція ч. 2 ст. 286 КК передбачає призначення покарання у виді позбавлення волі на строк від 3 до 8 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до 3 років або без такого. При цьому обставини вчиненого ОСОБА_6 правопорушення і заподіяні ним наслідки не дають підстав для твердження, що призначене йому покарання в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК є явно несправедливим через суворість.

Положеннями п. 3 ч. 1 ст. 438 КПК передбачено як підставу для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції, зокрема, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого в контексті приписів ст. 414 КПК.

Згідно з положеннями ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Поняття «явно несправедливе покарання» охоплює своїм змістом не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

Колегія суддів виходить із того, що застосування від імені держави до особи, визнаної винуватою, заходу примусу належить до дискреційних повноважень суду, які було належним чином реалізовано під час постановлення вироку в цьому провадженні. Явної несправедливості призначеного покарання через суворість касаційним судом не встановлено. Переконливих доводів, які б спростовували або ставили під сумнів висновки суду апеляційної інстанції щодо виду та розміру призначеного покарання засуджений у касаційній скарзі не навів і під час судового розгляду не висловив.

Взявши до уваги обставини, досліджені судами, серед яких і ті, про які йдеться в касаційній скарзі, а також дані про особу засудженого, його ставлення до вчиненого та заподіяних наслідків, посткримінальну поведінку, суд касаційної інстанції погоджується з рішенням апеляційного суду за результатами перевірки доводів апеляційної скарги прокурора щодо відсутності підстав до висновку про можливість застосування положень ст. 75 КК.

Звільнення від відбування покарання передбачене приписами норм розділу XII Загальної частини КК, де визначені підстави й умови застосування іншого, відмінного від визначеного розділом XI КК, інституту кримінального права - призначення покарання. Суд має належним чином дослідити й оцінити всі обставини, що мають значення для кримінального провадження, та врахувати, що звільнення від відбування покарання з випробуванням застосовується в тому разі, коли є умови і підстави, визначені ст. 75 КК, у їх взаємозв`язку із положеннями статей 50, 65 КК.

Підставою для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є переконання суду, викладене в мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання. Висновок суду ґрунтується на тих відомостях, які він оцінює на час ухвалення вироку, зокрема, відомостях про вчинений особою злочин, зміст протиправної поведінки.

Суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив з того, що положення ст. 75 КК підлягають застосуванню за умови обґрунтованого переконання суду про можливість досягнення мети покарання, внаслідок звільнення від його відбування, і таке переконання має бути засноване на досліджених судом доказах. Натомість суд першої інстанції, звільняючи обвинуваченого ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням, не навів переконливих доводів із посиланням на досліджені докази стосовно свого висновку про можливість його виправлення без відбування покарання, отже, неправильно застосував закон про кримінальну відповідальність.

Доводи засудженого ОСОБА_6 про необхідність його звільнення від відбування покарання для забезпечення якнайшвидшого відшкодування потерпілим завданих збитків у повному обсязі, колегія суддів не вважає переконливими та зазначає, що, призначивши покарання у виді реального відбування покарання, апеляційний суд обмежив права і свободи винного в контексті реалізації приписів статей 50, 65 КК для досягнення цілей покарання. Водночас виконання засудженим обов`язку з відшкодування завданої його діями шкоди не відміняє реалізації судом положень вказаних статей КК.

Позитивна посткримінальна поведінка та часткове відшкодування шкоди на виконання умов мирової угоди, на чому ОСОБА_6 акцентує увагу в касаційній скарзі, були враховані судом при призначенні покарання. При цьому, позицію потерпілих апеляційний суд урахував у сукупності з обставинами, передбаченими статтями 50, 65 КК, і обґрунтовано взяв до уваги як таку, що не визначає безумовного застосування положень ст. 75 КК.

З огляду на положення розділу XII Особливої частини КК в касаційній скарзі не наведено належного обґрунтування до спростування висновку про неправильне застосування місцевим судом положень ст. 75 КК. Натомість у касаційній скарзі засуджений посилається на неправильне застосування судом апеляційної інстанції закону про кримінальну відповідальність за результатом власної оцінки окремих із тих обставин, які перевірені апеляційним судом під час апеляційного перегляду та оцінені в їх сукупності та взаємозв`язку.

В контексті досягнення мети покарання виправлення засудженого є таким впливом покарання на свідомість особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, за допомогою якого усуваються ті її негативні риси, які призвели до вчинення кримінального правопорушення, що виявляється, зокрема, у внесенні коректив у його соціально-психологічні характеристики, нейтралізації негативних криміногенних настанов, вихованні законослухняності та поваги до положень закону, в тому числі і кримінального.

Досягнення мети виправлення означає, що в особистості засудженого в результаті застосування до нього покарання відбулись такі зміни, які фактично унеможливлюють вчинення ним нового кримінального правопорушення з огляду на зміни його ціннісних орієнтирів, що неможливо без усвідомлення та засудження винуватим вчиненої ним суспільно-небезпечної дії. Натомість належних доказів, достатніх для мотивованого висновку про можливість виправлення засудженого (який під час судового провадження заперечував вчинення кримінального правопорушення у стані наркотичного сп`яніння) без відбування покарання в аспекті застосування положень статей 50, 65, 75 КК, матеріали кримінального провадження не містять. Засуджений фактично не надавав критичної оцінки своїй протиправній поведінці як вчиненій у стані наркотичного сп`яніння, не засуджував її в цьому контексті, отже не висловлював готовність понести за вчинене порушення правил безпеки дорожнього руху та заподіяні наслідки передбачену законом відповідальність.

Колегія суддів враховує, що судом першої інстанції не наведено також обґрунтування стосовно того, яким саме чином, за встановлених обставин, рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням за ст. 75 КК, в аспекті дотримання приписів ст. 50 КК, забезпечує досягнення мети загальної превенції і попередження вчинення злочинів, передбачених ч. 2 ст. 286 КК, особами у стані наркотичного сп`яніння.

Оскаржений вирок апеляційного суду відповідає загальним вимогам до змісту вироку, визначеним статтями 370, 374, 420 КПК.

Суд не встановив явної невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, і неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність, отже касаційна скарга засудженого ОСОБА_6 не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд

ухвалив:

Вирок Київського апеляційного суду від 07 вересня 2022 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а його касаційну скаргу - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3