Категорія:ч.2 ст.15, ч.3 ст.186, ч. 2 ст. 289 КК України. Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 жовтня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду матеріали кримінального провадження № 0001591 за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 березня 2022 року щодо ОСОБА_8 ,
В С Т А Н О В И В :
Вказаним вироком суду ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Червоноград Львівської області, проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , громадянин України, з середньою-спеціальною освітою, розлучений, непрацюючий, раніше судимий, востаннє Червоноградського міського суду Львівської області 10 червня 2016 року за ч.1 ст.395 КК України до покарання у виді арешту строком на 1 місяць,
засуджений за ч.2 ст.289 КК України на 5 (п`ять) років позбавлення волі, без конфіскації майна;
за ч.2 ст.15, ч.3 ст.186 КК України на 4 (чотири) роки позбавлення волі.
На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначено покарання ОСОБА_8 у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років, без конфіскації майна.
На підставі ст.ст.75, 76 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбуття призначеного йому покарання, якщо він протягом іспитового строку тривалістю 3 (три) роки, не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки:
- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання.
Запобіжний захід у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_8 скасовано, звільнено його з-під варти.
Вироком вирішено питання речових доказів, судових витрат та арештованого майна.
ОСОБА_8 визнаний винний та засуджений за те, що він, 29 червня 2021 року, близько 03 години 00 хвилин, повторно, діючи з прямим умислом, з корисливих мотивів та керуючись метою незаконного заволодіння транспортним засобом, підійшов до припаркованого на вулиці біля будинку №20 по вулиці Львівській в м. Луцьк автомобіля марки «MERCEDES-BENZ», моделі 614, білого кольору, 1999 року випуску, номер шасі НОМЕР_1 , номерний знак « НОМЕР_2 », вартість якого згідно висновку експерта № СЕ-19/103-21/5755-АВ від 02 серпня 2021 року за результатами судової транспортно-товарознавчої експертизи ринкова станом на 29 червня 2021 року становить 138 730 гривень 71 копійка, що від ста до двохсот п`ятдесяти разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян, шляхом відчинення бокових дверей автомобіля проник у салон, де шляхом змикання проводів завів двигун, після чого поїхав за межі міста Луцьк Волинської області, таким чином вилучив вказаний транспортний засіб всупереч волі його володільця - потерпілого ОСОБА_11 , внаслідок чого спричинив потерпілому майнової шкоди на вказану суму.
Крім того, він же, 09 серпня 2021 року близько 23 години 40 хвилин, діючи умисно, керуючись корисливим мотивом та метою таємного викрадення чужого майна, шляхом вільного доступу, через незачинені двері незаконно проник до господарського приміщення, що розташоване на території домоволодіння АДРЕСА_2 , звідки таємно викрав бензопилу марки «Expert» моделі «GS 3800» вартість якої згідно висновку експерта від 19 серпня 2021 року №СЕ-19/103-21/6832-ТВ становить 766 гривень 67 копійок та кутову шліфувальну машинку марки «Зенит» моделі «ЗУШ-125/900 М профи», вартість якої згідно висновку експерта від 19 серпня 2021 року №СЕ-19/103-21/6832-ТВ становить 650 гривень 33 копійок, належні потерпілому ОСОБА_12 , тим самим завдавши шкоди потерпілому на загальну суму 1 417 гривень. Проте, будучи викритим на місці вчинення злочину свідками ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , усвідомлюючи, що його дії стали очевидними та утримуючи викрадене майно, продовжив відкрито вчиняти дії, спрямовані на заволодіння ним, проте виконавши усі дії, які вважав необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця, але кримінальне правопорушення не було закінчено з причини, які не залежали від його волі, оскільки був затриманий свідками ОСОБА_13 та ОСОБА_14 ..
В поданій апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичних обставин справи та кваліфікацію дій обвинуваченого, вважає вирок суду незаконним. Посилається на те, о при призначенні покарання обвинуваченому, а також звільненні від його відбування на підставі ст.75 КК України, судом не враховано, що ОСОБА_8 вчинив тяжкі злочини, раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, під час судового розгляду вину визнав лише під тиском безперечних доказів, які були дослідженні судом. Вказує, що факт того, що обвинувачений був учасником бойових дій на сході України, не вплине на його виправлення в майбутньому. Крім того, в ОСОБА_8 відсутні міцні соціальні зв`язки, оскільки він розлучений, дітей та постійного місця проживання немає, зловживає алкоголем. Також зазначає, що судом безпідставно враховано наявність не погашеної судимості за вироком Червоноградського міського суду Львівської області від 10.06.2016, оскільки судимість за вказаним вироком є погашеною. Просить вирок суду скасувати та ухвалити новий, яким ОСОБА_8 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушень, передбачених ч.2 ст.289, ч.2 ст.15 ч.3 ст.186 КК України та призначити покарання за ч.2 ст.289 КК України на 6 років позбавлення волі з конфіскацією майна, за ч.2 ст.15 ч.3 ст.186 КК України на 5 років позбавлення волі, і на підставі ч.1 ст.70 КК України остаточно визначити покарання 6 років позбавлення волі з конфіскацією майна. Виключити із вступної частини вироку вказівку суду на наявність не знятої та не погашеної судимості за вироком Червоноградського міського суду від 10.06.2016 та доповнити вступну і мотивувальну частини вироку вказівку про врахування не знятої та не погашеної судимості за вироком Червоноградського міського суду від 31.10.2011.
Заслухавши доповідача, який виклав зміст оскаржуваного вироку суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, прокурора, яка подану апеляційну скаргу підтримувала і просила скасувати вирок суду та ухвалити новий, обвинуваченого та його захисника, які апеляційну скаргу прокурора заперечували і просили вирок суду залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора до задоволення не підлягає з таких підстав.
За змістом положень ч.1 та ч.2 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Кваліфікація дій ОСОБА_8 за ч.2 ст.289, ч.2 ст.15 ч.3 ст.186 КК України, правильність висновків суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_8 у вчиненні вказаних кримінальних правопорушень, учасниками судового розгляду не оспорюється, у зв`язку з чим відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, підстави для перегляду вироку, в цій частині відсутні.
Переглядаючи вирок суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги в частині невідповідності призначеного ОСОБА_8 судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, а також безпідставне застосування до обвинуваченого положень ст.75 КК України, апеляційний суд приходить до таких висновків.
Відповідно до приписів ст.ст.50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Призначене покарання за своїм видом та розміром повинно бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
Згідно роз`яснень, викладених у п.2 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», вирішуючи питання про вид і розмір покарання в кожному конкретному випадку, суд повинен визначати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, виходячи із сукупності всіх обставин вчинення злочину (форми вини, мотивів, способу, обстановки і стадії вчинення злочину, тяжкості наслідків, ступеня участі кожного із співучасників у вчиненні злочину та ін.).
Приписами ст.75 КК України визначено, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, звільняючи ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання з випробуванням, на підставі ст.75 КК України, в повній мірі дотримався вказаних вимог закону.
Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , місцевий суд у відповідності до вимог ст.ст.50, 65 КК України в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, які відповідно до вимог ст.12 КК України відносяться до категорії тяжких злочинів, дані про його особу та інші обставини, що впливають на ступінь відповідальності.
Звільняючи ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання з випробуванням, суд першої інстанції виходив з обставин, які враховувалися при визначенні виду й розміру покарання, а саме: дані про обвинуваченого, як про особу, який хоча раніше судимий, однак свою вину визнав повністю, щиро розкаявся у вчиненому, відшкодував завдані збитки шляхом повернення викраденого майна потерпілим, останні будь яких претензій матеріального чи морального характеру до обвинуваченого не мають та на суворому покаранні не наполягають, окрім ОСОБА_11 , який наполягав на призначенні суворо покарання обвинуваченому.
Разом з тим, суд апеляційної інстанції враховує, що позиція потерпілої сторони у судових засіданнях не є обов`язковою для суду, натомість, враховується в сукупності з обставинами, передбаченими ст.65 КК України, і не має над ними юридичної переваги.
Також судом першої інстанції взято до уваги ті обставини, що ОСОБА_8 має постійне місце проживання, є учасником бойових дій на сході України (АТО, ООС), при цьому ОСОБА_8 в подальшому зобов`язався дотримуватись бездоганної поведінки, а також те, що в даний час в Україні введений воєнний стан, а обвинувачений ОСОБА_8 має військові нагороди та військовий досвід ведення бойових дій і під час апеляційного розгляду заявив, що має намір повернутись до лав ЗСУ.
Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_8 , є щире каяття, повне визнання своєї вини.

Обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_8 , судом не встановлено.

Врахувавши зазначені пом`якшуючі покарання обставини та відсутність обставин, які його обтяжують, з урахуванням даних про особу винного, його ставлення до вчиненого, посткримінальну поведінку обвинуваченого, суд першої інстанції обґрунтовано застосував щодо ОСОБА_8 інститут звільнення від відбування основного покарання з випробуванням.

Апеляційний суд вважає, що наведена сукупність обставин та даних про особу обвинуваченого давала місцевому суду обґрунтовані підстави дійти висновку, що визначена ОСОБА_8 форма відбування покарання є справедливим та виваженим заходом примусу, а також, що вона забезпечить його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Тому врахувавши всі обставини в кримінальному провадженні в їх сукупності, у тому числі й ті, на які посилається прокурор у своїй апеляційній скарзі, суд першої інстанції призначив ОСОБА_8 покарання в межах санкцій ч.2 ст.289, ч.3 ст.186 КК України із застосуванням положень ч.1 ст.70 КК України, яке є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень і не є надто м`яким, як про це зазначено в апеляційній скарзі.
З урахуванням вказаних обставин, місцевий суд обґрунтовано та вмотивовано дійшов висновку і про можливість звільнення ОСОБА_8 від відбування основного покарання на підставі статей 75, 76 КК України та покладення на нього обов`язків в межах максимального трьохрічного іспитового строку, що дозволить здійснювати контроль за його поведінкою зі сторони уповноваженого органу з питань пробації.
Отже, висновок про можливість застосування щодо ОСОБА_8 інституту звільнення від відбування основного покарання на підставі ст.75 КК України, зроблений судом з урахування особливостей правозастосування наведених норм матеріального права і належним чином вмотивований, внаслідок чого обвинуваченому призначене покарання, яке відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним злочину, даним про особу обвинуваченого та конкретним обставинам справи.

На думку суду апеляційної інстанції, у даному випадку досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.
Також не заслуговують доводи апеляційної скарги прокурора в частині виключення із вступної частини вироку вказівку суду на наявність не знятої та не погашеної судимості ОСОБА_8 за вироком Червоноградського міського суду від 10.06.2016 та доповнення вступної і мотивувальної частини вироку вказівку про врахування не знятої та не погашеної судимості за вироком Червоноградського міського суду від 31.10.2011, оскільки апелянтом не доведено, яким чином вказана обставина впливає на законність та обґрунтованість оскаржуваного вироку, правильність кваліфікації дій обвинуваченого, а також на правильність призначення місцевим судом ОСОБА_8 покарання.
Крім того, у вступній частині оскаржуваного вироку місцевий суд зазначив, що ОСОБА_8 раніше неодноразово судимий і вказав коли востаннє, при цьому в матеріалах кримінального провадження знаходиться довідка про притягнення до кримінальної відповідальності та судимостей обвинуваченого ОСОБА_8 ..
На переконання апеляційного суду вступна частина вироку суду щодо ОСОБА_8 повністю відповідає вимогам ч.2 ст.374 КПК України, зокрема і пункту 4 вказаної норми кримінального процесуального законодавства.
Істотних порушень кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення, апеляційним судом не встановлено.
Законних підстав для скасування або зміни вироку суду з мотивів, наведених в апеляційній скарзі прокурора, суд апеляційної інстанції не вбачає.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 березня 2022 року щодо ОСОБА_8 без зміни.

Ухвал набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий
Судді