ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2023 року

м. Хмельницький

Справа № 675/1904/21

Провадження № 11-кп/4820/59/23

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду у складі:

судді - доповідача ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Ізяславського районного суду Хмельницької області від 05 квітня 2022 року,-

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Ізяславського районного суду Хмельницької області від 05 квітня 2022 року клопотання ОСОБА_7 про констатацію факту, що виник під час відбування покарання у виді довічного позбавлення волі, залишено без задоволення.

Своє рішення суд мотивував тим, що на час розгляду даного клопотання система перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, не реформована, зміни до законодавства не внесені.

В поданій апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_7 просить ухвалу скасувати, постановити нову, якою визнати порушення ч.1 ст.3, ч.2 ст.23, ч.3 ст.28, ст.63 Конституції України відносно нього, що виник під час відбування покарання у виді довічного позбавлення волі.

Вказує, що мотиви викладені в ухвалі є недостатніми для відмови йому в задоволені клопотання, оскільки не стосується суті поставленого ним питання.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення засудженого ОСОБА_7 та його захисника на підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона задоволенню не підлягає за таких підстав.

Висновок суду першої інстанції про необхідність відмови в задоволенні клопотання ОСОБА_7 про зміну призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк є законним та обґрунтованим.

Згідно матеріалів судового провадження, ОСОБА_7 засуджений вироком Зарічанського районного суду м. Суми від 16 червня 2020 року за ст. ст. 115 ч. 2 п. 13; ст. 115 ч. 2 п. п. 9, 13; 15 ч. 2, 115 ч. 2 п. п. 9, 13; 70 ч. 1 КК України до довічного позбавлення волі. Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Сумського апеляційного суду від 13 серпня 2020 року вказаний вирок залишений без змін. Постановою Верховного Суду від 21 квітня 2021 року зазначений вирок відносно ОСОБА_7 залишено без змін.

Засуджений ОСОБА_7 15 листопада 2021 року звернувся до суду з клопотанням про констатацію факту, що виник під час відбування покарання у виді довічного позбавлення волі.

Своє клопотання засуджений мотивував тим, що він засуджений вироком Зарічного районного суду м. Суми від 16 червня 2020 року за ст. ст. 115 ч. 2 п. п. 9-13 КК України до довічного позбавлення волі, який був залишений без змін ухвалою Сумського апеляційного суду від 13 серпня 2020 року та постановою Верховного Суду від 21 квітня 2021 року. ОСОБА_7 вказує, що після набрання вироком щодо нього законної сили він був направлений для відбування покарання до державної установи «Замкова виправна колонія (№ 58)». На думку засудженого, відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 537 КПК України має бути вирішене питання про констатацію факту порушення низки конституційних прав, гарантованих ч. 1 ст. 3, ст. 23, ч. 2 ст. 28, ч. 3 ст. 63 Конституції України, що виник під час відбування покарання у виді довічного позбавлення волі. ОСОБА_7 зазначає, що 16 вересня 2021 року Конституційний Суд України ухвалив рішення за скаргами ОСОБА_8 та інших щодо відповідності Конституції України ч. 1 ст. 81 та ч. 1 ст. 82 КК України. ОСОБА_7 посилається, що у абзаці сьомому пункту 4 мотивувальної частини вказаного рішення визначено, що довічне позбавлення волі без перспективи звільнення є несумісним з вимогами Конституції України та не відповідає нормам ч. 1 ст. 3, ч. 2 ст. 28, ч. 3 ст. 63 Конституції України.

Відмовляючи в задоволенні клопотання, своє рішення суд мотивував тим, що ні Конституційний Суд України, ні Європейський Суд з прав людини не визнав саме покарання у виді довічного позбавлення волі ні таким, що суперечить Конституції України, ні таким, що суперечить нормам і принципам Європейської конвенції з прав людини.

Згідно положень ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

Стаття 7 Конвенції передбачає, що нікого не може бути визнано винним у вчиненні будь-якого кримінального правопорушення на підставі будь-якої дії чи бездіяльності, яка на час її вчинення не становила кримінального правопорушення згідно з національним законом або міжнародним правом. Також не може бути призначене суворіше покарання ніж те, що підлягало застосуванню на час вчинення кримінального правопорушення.

За ст. 28 Конституції України ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню чи покаранню. Жодна людина без її вільної згоди не може бути піддана медичним, науковим чи іншим дослідам.

У ст.51 КК України визначені види покарань.

Так згідно п.п. 11, 12 вказаної статті до осіб, визнаних винними у вчиненні кримінального правопорушення, судом можуть бути застосовані такі види покарань, як: позбавлення волі на певний строк; довічне позбавлення волі.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 липня 2020 року (справа № 1-42/2004, провадження № 13-87зво19) з урахуванням національного законодавства та практики Європейського Суду з прав людини дійшла такого висновку - а) довічне позбавлення волі як пропорційний та справедливий вид покарання за скоєння найтяжчих злочинів не суперечить ідеї людської гідності, яка лежить в основі ЄКПЛ, та не являє собою порушення її статті 3; б) лише нескорочуване довічне позбавлення волі є порушенням статті 3 ЄКПЛ; в) відсутнє порушення статті 3 ЄКПЛ в тому випадку, коли існує нормативно визначений на національному рівні та практично ефективний механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі; г) механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі дозволяє національним органам оцінити зміни поведінки довічно ув`язненого і констатувати прогрес, який не виправдовує триваюче утримання в ізоляції.

Отже, враховуючи, що законодавство України (КК України) передбачає такий найсуворіший вид покарання, як довічне позбавлення волі за вчинення особливо тяжких злочинів, на думку колегії суддів, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що покарання у виді довічного позбавлення волі не суперечить положенням ст.28 Конституції України, ст.7 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і не може вважатися катуванням.

За таких обставин суд обґрунтовано відмовив у задоволенні заяви засудженого ОСОБА_7 про констатацію факту, що виник під час відбування покарання у виді довічного позбавлення волі.

При прийнятті ухвали суд першої інстанції всебічно дослідив матеріали провадження, проаналізував норми національного законодавства, положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, рішення Конституційного суду №6-(ІІ)/2021 від 16.09.2021, практику Європейського суду з прав людини, у тому й числі рішення Європейського Суду з прав людини у справах «Пєтухов проти України», «Вінтер та інші проти Сполученого Королівства» та прийняв законне рішення.

З урахуванням викладеного безпідставними є доводи апеляційної скарги засудженого ОСОБА_7 про те, що суд: не дав належної оцінки висновкам викладеним у рішеннях Європейського суду з прав людини; відмовився застосувати вимоги Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у її розумінні, викладеному в рішеннях Європейського суду; та про помилковість висновку суду про те, що покарання у виді довічного позбавлення волі не може вважатися катуванням, не суперечить ст.28 Конституції України, ст.7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і не було визнане Європейським судом з прав людини катуванням.

Не впливають на законність ухвали суду твердження апеляційної скарги засудженого ОСОБА_7 про те, що призначене судом покарання у виді довічного позбавлення волі порушує ч.1 ст.3, ч.2 ст.23, ч.3 ст.28, ст.63 Конституції України.

Рішенням Конституційного Суду №6-(ІІ)/2021 від 16.09.2021 частину першу статті 82 КК України визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною) в тім, що вона унеможливлює її застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі.

На виконання рішення Конституційного Суду №6-(ІІ)/2021 Законом України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та Кримінального процесуального кодексу України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини» № 2690-IX від 18 жовтня 2022 року (набрав чинності 06.11.2022) внесені зміни у ст. 82 КК України, яка визначає умови заміни покарання або його невідбутої частини більш м`яким, та до ст.31 КПК України.

З урахуванням внесених змін Законом № 2690-IX ч.1 ст. 82 КК України передбачає можливість заміни судом покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`яке покаранням за умов визначених у вказаній статті.

Отже, з прийняттям Закону № 2690-IX на законодавчому рівні України визначений порядок та умови заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`яке покарання.

Засуджений ОСОБА_7 не навів конкретних фактів порушення судом прав та законних інтересів останнього, обмежився перерахуванням та декларуванням норм права, в тому числі міжнародного, які порушені судом не були. Такі твердження засудженого носять лише абстрактний характер, а тому не заслуговують на увагу.

Ухвала суду є законною та обґрунтованою і підстав для її скасування колегія суддів не вбачає.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст.407, 418, 419, 537-539 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Ухвалу Ізяславського районного суду Хмельницької області від 05 квітня 2022 року, якою залишено без задоволення клопотання ОСОБА_7 про констатацію факту, що виник під час відбування покарання у виді довічного позбавлення волі залишити без змін, а апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала апеляційного суду є остаточною і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3