Номер провадження: 11-кп/813/224/22
Справа № 523/2640/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.10.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали об`єднаних кримінальних проваджень № 0000123 від 13.01.2019 року та №0005407 від 30.11.2018 року за апеляційною скаргою представника потерпілого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 на вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 19.08.2020 року, щодо:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в с. Корсунці Комінтернівського району Одеської області, громадянина України, із середньо-спеціальною освітою, офіційно неодруженого, офіційно не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.289 КК України, -

встановив:

Оскарженим вироком ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.289 КК України та йому призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років, без конфіскації майна.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком 3 (три) роки.
Відповідно до ст.76 КК України на обвинуваченого покладено обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання.
Запобіжний захід у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 до набрання вироку законної сили змінено на особисте зобов`язання.
Цивільні позови потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_9 про відшкодування моральних та матеріальних збитків вироком суду залишені без задоволення.
Вироком суду вирішено питання про долю речових доказів у кримінальному провадженні.
Оскарженим вироком суду першої інстанції ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень за наступних обставин.

В період часу з 08.05.2018 року по 30.11.2018 року, ОСОБА_8 , з метою незаконного заволодіння транспортним засобом, прибув на територію стоянки АДРЕСА_3 . Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_8 за допомогою заздалегідь заготовлених інструментів, зрізав навісний замок на вхідних дверях гаражу № НОМЕР_1 , після чого, проник до приміщення гаражу, де побачив, належний ОСОБА_9 автомобіль марки «ВАЗ», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , вартістю 13000 грн., який визначив об`єктом свого злочинного умислу. Далі, ОСОБА_8 , реалізуючи свій злочинний намір, направлений на незаконне заволодіння транспортним засобом, діючи умисно, з корисливих мотивів, шляхом вільного доступу проник до салону автомобіля, та за допомогою ключа, який знаходився у замку запалювання, завів двигун, тим самим, встановив контроль над ним та отримав можливість перемістити його. Після чого, ОСОБА_8 на вищезазначеному транспортному засобі з місця скоєння злочину зник, розпорядившись цим автомобілем на власний розсуд, в результаті чого, своїми діями завдав ОСОБА_9 матеріальну шкоду в розмірі 13000 грн.

Крім того, повторно, в період часу з 19:30 год. 30.11.2018 року по 09:00 год. 02.12.2018 року, ОСОБА_8 , з метою незаконного заволодіння транспортним засобом, прибув на територію стоянки, розташованої по АДРЕСА_4 . Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_8 за допомогою заздалегідь заготовлених інструментів, відчинив замок дверей гаражу № НОМЕР_3 , після чого, проник до приміщення гаражу, де побачив, належний ОСОБА_12 мотоцикл марки «Suzuki», державний реєстраційний номер НОМЕР_4 , вартістю 45000 грн., який визначив об`єктом свого злочинного умислу. Далі, ОСОБА_8 , діючи умисно, з корисливих мотивів, підійшов до мотоциклу, встановив над ним контроль, та отримавши можливість перемістити його, викотив мотоцикл із приміщення гаражу. Після чого, ОСОБА_8 із вищевказаним мотоциклом з місця скоєння злочину зник, розпорядившись цим транспортним засобом на власний розсуд, в результаті чого, своїми діями завдав ОСОБА_12 матеріальну шкоду в розмірі 45000 грн.
Крім того, повторно, 03.01.2019 року, приблизно о 20:00 год., ОСОБА_13 , маючи умисел на незаконне заволодіння транспортним засобом, прибув у двір будинку АДРЕСА_5 , до гаражу № НОМЕР_5 . Після чого, ОСОБА_8 , переконавшись у тому, що за його діями ніхто не спостерігає, за допомогою заздалегідь заготовленого лому, зірвав навісний замок та проник до приміщення гаражу, де побачив автомобіль марки «ВАЗ», державний реєстраційний номер НОМЕР_4 , що належить ОСОБА_11 , вартістю 31000 грн., який визначив об`єктом свого злочинного умислу. Далі, ОСОБА_8 , реалізуючи свій злочинний намір, направлений на незаконне заволодіння транспортним засобом, діючи умисно, з корисливих мотивів, шляхом вільного доступу проник до салону даного автомобіля, та за допомогою ключа запустив двигун автомобіля. Після чого, ОСОБА_8 на вищезазначеному транспортному засобі з місця скоєння злочину зник, розпорядившись цим автомобілем на власний розсуд, в результаті чого, своїми діями завдав ОСОБА_11 матеріальну шкоду в розмірі 31000 грн.

Не погоджуючись з вироком суду представник потерпілого ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_10 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок скасувати в частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_8 покарання та в частині залишення без задоволення цивільного позову ОСОБА_9 , та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років та повністю задовольнити цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Апелянт, не оспорюючи доведеності вини обвинуваченого та кваліфікації його дій, стверджує, що призначене судом покарання не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Представник потерпілого вважає, що суд першої інстанції, при призначенні покарання обвинуваченому, не в повній мірі врахував обставини кримінального правопорушення, а також те, що злочин, який вчинив обвинувачений є тяжким, скоєний з корисливих мотивів, завдана обвинуваченим матеріальна та моральна шкода залишилась не відшкодованою, а тому призначене судом першої інстанції покарання є занадто м`яким. Представник потерпілого зазначає, що суд першої інстанції безпідставно вказав про наявність на утриманні обвинуваченого ОСОБА_8 малолітньої дитини та хворої матері, оскільки обвинувачений не працює та не може утримувати вказаних осіб. Також, апелянт зазначає, що суд помилково зазначив в якості пом`якшуючої обставини намір обвинуваченого на відшкодування матеріальних збитків, оскільки з моменту скоєння злочину, оскільки після звільнення з-під варти, обвинувачений не відшкодував потерпілому ОСОБА_9 завдану матеріальну та моральну шкоду. Крім того, представник потерпілого вказує про безпідставне залишення судом без задоволення позовної заяви ОСОБА_9 .

Іншими особами, які мають право на апеляційне оскарження, вирок суду першої інстанції в даному кримінальному провадженні не оскаржений.

Судовий розгляд в суді апеляційної інстанції, відповідно до положень ч.4 ст.405 КПК України (далі - КПК), проведено за відсутності потерпілого ОСОБА_9 та його представника - адвоката ОСОБА_10 , а також потерпілих: ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які, будучи повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, клопотань про відкладення судового засідання не заявляли.

Представник потерпілого ОСОБА_9 - адвокат ОСОБА_10 звернувся до апеляційного суду із заявою про розгляд апеляційної скарги без участі потерпілого ОСОБА_9 та його представника.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що на стадії апеляційного перегляду оскарженого рішення, судом були створені всі умови для реалізації прав учасників судового провадження на доступ до правосуддя.
Вказане узгоджується з рішенням Європейського Суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції.
В своїх рішеннях Європейський Суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Заслухавши суддю-доповідача; думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги; вивчивши матеріали кримінального провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.289 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються наявними в ній доказами, які судом досліджувались в обсязі, визначеному в порядку ч.3 ст.349 КПК. Ці обставини в апеляційній скарзі не оспорюються, а тому вони не є предметом апеляційного розгляду, відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК.

Порушень при вирішенні судом першої інстанції питання щодо дослідження доказів відносно тих обставин, які ніким не оспорюються, апеляційним судом не встановлено, а тому ці обставини, як і юридична кваліфікація скоєного ОСОБА_8 , не є предметом апеляційного розгляду.
Згідно з положеннями ст. 2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Згідно вимог ст.370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Що стосується доводів апеляційної скарги представника потерпілого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 стосовно невідповідності призначеного обвинуваченому ОСОБА_8 покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого з підстав його м`якості, зокрема необґрунтованого на думку представника потерпілого застосування положень ст.75 КК України при призначенні покарання, колегія суддів дійшла висновку про таке.
Відповідно до ст.ст. 50 і 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Вирішуючи питання про те, яка міра покарання має бути призначена обвинуваченому ОСОБА_8 і чи повинен він його відбувати, суд першої інстанції врахував наявність обставин, які у відповідності до ст.66 КК України пом`якшують покарання обвинуваченого, а саме: повне визнання вини, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, відсутність претензій до обвинуваченого з боку потерпілої ОСОБА_12 ; врахував особу обвинуваченого, який є раніше не судимим, вперше притягується до кримінальної відповідальності, має місце реєстрації та місце проживання, позитивно характеризується за місцем мешкання. Також судом враховано відсутність обтяжуючих обставин, тяжкість скоєного злочину та думку потерпілих щодо покарання.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про можливість звільнення обвинуваченого ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, в тому числі і з огляду на те, що згідно наявних в матеріалах кримінального провадження розписок потерпілому ОСОБА_11 повернутий викрадений автомобіль «ВАЗ 21043», номерний знак НОМЕР_4 , технічний паспорт на автомобіль та ключі; потерпілому ОСОБА_9 повернутий викрадений автомобіль марки «ВАЗ 2101», технічний паспорт на вказаний транспортний засіб та 7 ключів; потерпілій ОСОБА_12 повернутий викрадений мотоцикл «Suzuki», 3 кофри для мотоциклу, ключі та технічний паспорт на мотоцикл, а також тактичний рюкзак (а.п.191, 197, 201 т.1). Наведене свідчить про те, що майна потерпілих, яке було предметом злочинного посягання, фактично повернуто власникам.
Враховуючи обставини кримінального правопорушення, повернення потерпілим викрадених транспортних засобів, відсутність обставин, що обтяжують покарання, враховуючи особу обвинуваченого, який визнав свою вину, є раніше не судимим, після постановлення оскарженого вироку та звільнення його з-під варти кримінальної відповідальності не притягувався, колегія суддів вважає, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_8 можливе із звільненням від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України.
Колегія суддів визнає слушними доводи апеляційної скарги стосовно безпідставного посилання у вироку суду, як на обставини які пом`якшують покарання, на те, що на утримані обвинуваченого перебувають малолітня дитина та хвора матір, оскільки обвинувачений не працював до ухвалення вироку, а також на безпідставність посилання суду, як на обставину, яка пом`якшує покарання, на намір обвинуваченого в майбутньому відшкодувати спричинену шкоду потерпілим. Однак, вказані обставини не є вирішальними при призначенні покарання, оскільки інші обставини кримінального провадження та дані про особу обвинуваченого, свідчать про можливість виправлення останнього без його ізоляції від суспільства.
Крім того, розглядаючи доводи апеляційної скарги представника потерпілого адвоката ОСОБА_10 , колегія суддів враховує, що визначені у ст.65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Зі змісту апеляційної скарги представника потерпілого вбачається, що він порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання пов`язаних із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст.12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України поняття «особа винного».
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
На думку колегії суддів, вирішуючи питання про те, яка міра покарання має бути призначена обвинуваченому ОСОБА_8 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України, і чи повинен він його відбувати реально, суд першої інстанції з достатньою повнотою врахував обставини справи, а саме: ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до тяжких; обставини вчинення злочину; особу обвинуваченого, який з врахуванням вищезазначених особистих характеристик, не є суспільно небезпечною особою.
Висновок суду у вироку щодо наявності підстав для застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 інституту умовного звільнення відповідно до ст. 75 КК України зроблений з урахуванням всіх обставин, які мають правове значення при вирішенні питання щодо порядку відбування призначеного судом покарання.
На підставі викладеного, апеляційний суд вважає, що призначене обвинуваченому судом першої інстанції покарання із застосуванням положень ст.75 КК України, відповідає положенням ст.ст. 50, 65 КК України, відповідає принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання і є необхідним для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів, а тому колегія суддів не вбачає підстав вважати, що призначене покарання є явно несправедливим через його м`якість.
За наведених обставин колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги представника потерпілого в частині призначеного обвинуваченому покарання.
Що стосується доводів представника потерпілого адвоката ОСОБА_10 про незаконність вироку в частині вирішення судом цивільного позову потерпілого ОСОБА_9 у кримінальному провадженні, то вони є слушними.
Крім того, переглядаючи вирок суду в частині вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_9 , колегією суддів встановлені обставини, які в силу ч.2 ст.404 КПК, дають підстави вийти за межі апеляційних вимог для вирішення питання відносно цивільного позову потерпілого ОСОБА_11 , оскільки є підстави для прийняття рішення на користь особи, в інтересах якої апеляційна скарга не надійшла.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, вирок суду першої інстанції оскаржений лише представником потерпілого ОСОБА_9 адвокатом ОСОБА_10 , тобто фактично вирок в інтересах потерпілого ОСОБА_11 не оскаржувався.
Згідно ч.2 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру. Якщо розгляд апеляційної скарги дає підстави для прийняття рішення на користь осіб, в інтересах яких апеляційні скарги не надійшли, суд апеляційної інстанції зобов`язаний прийняти таке рішення.
Положеннями ч.1 ст.129 КПК передбачено, що, ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
Відповідно до приписів ст. 128 КПК, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами встановленими КПК. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом в КПК України не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК України (далі ЦПК) за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства, зокрема, недоторканості права власності та розумності строків (ч. 5 ст. 128 КПК).
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 91 КПК вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, належить до обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні. Вказані обставини можуть бути елементами складу відповідних злочинів, а також впливати на визначення міри відповідальності винної особи.
Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що в ході підготовчого провадження, а саме 05.12.2019 року, потерпілим ОСОБА_9 до обвинуваченого ОСОБА_8 було пред`явлено цивільний позов про стягнення з обвинуваченого матеріальної шкоди в розмірі 80940 грн, моральної шкоди в розмірі 80000 грн, а також судового збору (а.п.126-132 т.1).
В обґрунтування позовних вимог потерпілий ОСОБА_9 послався на завдання протиправними діями обвинуваченого ОСОБА_8 йому матеріального збитку внаслідок незаконного заволодіння транспортним засобом, зміни кольору автомобілю, вартості витрат на ремонт, а також вартості іншого належного йому майна, відсутність якого була встановлена після повернення автомобілю.
В цивільному позові потерпілий ОСОБА_9 вказав про долучення до позову певних документів, однак фактично додатки в матеріалах кримінального провадження відсутні.
Крім того, 18.09.2019 року, в ході підготовчого провадження, потерпілим ОСОБА_11 подано до Суворовського районного суду м. Одеси позовну заяву про стягнення із обвинуваченого ОСОБА_8 матеріальної шкоди в розмірі 13000 грн. та моральної шкоди в розмірі 10000 грн. В позовній заяві потерпілий свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що крім незаконного заволодіння його автомобілем, ОСОБА_8 також завдано йому матеріальну шкоду внаслідок викрадення іншого майна та понесених потерпілим інших витрат, одна додатки до позовної заяви не долучені (а.п.35-36 т.1).
Отримавши вказані цивільні позови потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_11 суд першої інстанції не перевірив їх на відповідність вимогам ст.ст.175, 177 ЦПК, та не виконав вимоги ст.185 ЦПК.

Так, статтею ст.175 ЦПК встановлений перелік чітких вимог, яким повинна відповідати позовна заява, зокрема позовна заява повинна містити: повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку, офіційної електронної адреси та адреси електронної пошти; зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються; зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви та інші вимоги.

Відповідно до ч. 1 ст. 177 ЦПК позивач повинен додати до позовної заяви її копії та копії всіх документів, що додаються до неї, відповідно до кількості відповідачів і третіх осіб.

Згідно ч.5 ст. 177 ЦПК позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).
Згідно ч.2 ст.95 ЦПК письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.
Відповідно до ч.1, ч.2, ч.3 ст.185 ЦПК, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175, 177 цього Кодексу, постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Однак, як слідує із матеріалів кримінального провадження, в ході підготовчого провадження та судового розгляду, у суду першої інстанції не виникало питань стосовно невідповідності цивільних позовів потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_11 вимогам законодавства, зокрема ст.ст.175, 177 ЦПК, не приймалось рішення в порядку ст.185 ЦПК, зокрема не встановлювався необхідний строк для усунення недоліків позовних заяв, та фактично безпідставно їх прийнято до розгляду.

В оскарженому вироку суд зазначив, що цивільні позови потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_9 про відшкодування моральних та матеріальних збитків не підтверджені доказами, тому задоволенню не підлягають.
Разом з цим, як убачається з журналу судового засідання 18.08.2020 року та звукозапису фіксації судового процесу, суд першої інстанції, під час судового розгляду, фактично не досліджував цивільні позови потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_9 та наявність чи відсутність доказів на підтвердження заявлених позовних вимог щодо стягнення матеріальної та моральної шкоди, чим порушив засади кримінального провадження, зокрема законності та безпосередності дослідження доказів стосовно цивільних позовів.
Більш того, залишивши цивільні позови потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_9 без задоволення, суд першої інстанції допустив суперечності, вказавши в мотивувальній частині вироку, що потерпілі не позбавлені права додатково звернутись до суду з позовними вимогами.
Зазначені порушення КПК України, на думку колегії суддів, перешкодили суду першої інстанції ухвалити законний та обґрунтований вирок в частині цивільних позовів потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_11 , а тому це порушення у відповідності до ч.1 ст.412 КПК, визнається судом істотним.
Водночас, згідно п. 1 ч. 1 ст. 415 КПК суд апеляційною інстанції скасовує вирок і призначає новий розгляд у суді першої інстанції, якщо встановлено порушення, передбачені п.п. 2, 3, 4, 5, 6, 7 ч. 2 ст. 412 цього Кодексу.
За таких обставин, апеляційний суд вважає за необхідне застосовувати загальні засади кримінального провадження, а саме верховенство права.
Відповідно ст. 8 КПК кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями і застосовується цей принцип з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
При цьому, апеляційний суд також виходить з положень ч. 1 ст. 9 КПК, з яких слідує, що під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, тобто суд під час розгляду кримінального провадження повинен дотримуватися законності.
У випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч.1 ст.7 КПК, що регламентовано положеннями ч. 6 ст. 9 КПК.
Тобто, значення загальних засад кримінального провадження, як норм вищого ступеня нормативності є підґрунтям для тлумачення норм кримінального процесуального права та подолання прогалин у правовому регулюванні кримінальних процесуальних правовідносин.
З урахуванням наявності зазначеного вище допущеного судом першої інстанції істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, враховуючи положення ч.6 ст.9 КПК та порушення судом першої інстанції загальних засад кримінального провадження, вирок суду першої інстанції в частині вирішення цивільних позовів потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_11 , не може визнаватись законним та обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню в цій частині з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.
Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 задовольнити частково.
Вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 19.08.2020 року в об`єднаних кримінальних провадженнях № 0000123 від 13.01.2019 року та №0005407 від 30.11.2018 року, щодо ОСОБА_8 скасувати в частині вирішення цивільних позовів потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_11 та призначити новий розгляд вказаних цивільних позовів в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4