ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" жовтня 2020 р. м. Київ

Дарницький районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

обвинуваченої ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження № 0003650 від 07.07.2020 за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Берегово Закарпатської області, ромської національності, громадянки України, з середньою освітою, заміжньої, непрацюючої, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , без постійного місця проживання на території м. Києва, раніше не судимої,

ВСТАНОВИВ:

В судовому засіданні прокурор просила продовжити обвинуваченій ОСОБА_5 строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою з підстав наявності ризиків, визначених в ст. 177 КПК України, які зумовлоюють необхідність застосування до обвинуваченої запобіжного заходу саме у виді тримання під вартою.

Захисник заперечував проти задоволення клопотання прокурора та продовження відносно обвинуваченої строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, посилаючись на безпідставність та необгрунтованість клопотання прокурора.

Обвинувачена заперечувала проти продовження строку дії запобіжного заходу. Крім того, обвинувачена суду повідомила, що у неї відсутні документи, які посвідчують її особу.

Вислухавши позиції учасників судового провадження, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

Водночас, ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. П.1 ст. 5 Європейської конвенції з прав людини визначає, що кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.

Відповідно до п. 79 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Харченко проти України» від 10.02.2011 р. продовження тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості.

Відповідно до положень ст. 183 ч.1 КПК України - запобіжний захід - "тримання під вартою" є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м 'яких запобіжних заходів не може запобігти ризикам, передбаченим ст.177 цього кодексу.

Крім того, при вирішенні питання щодо доцільності продовження відносно обвинуваченої ОСОБА_5 запобіжного заходу, суд керується наступними положеннями закону.

Згідно з ч.1 розділу 1 Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року N 2503-XII - Паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу власника та підтверджує громадянство України.

Відповідно до положень, які містяться в ч.3 ст. 43 Закону України «Про нотаріат» - встановлення особи здійснюється за паспортом громадянина України або за іншими документами, які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо особи громадянина. Разом з тим, зазначено, що за свідоцтвом про народження встановлюється лише особа віком до 16 років за умови підтвердження батьками (одним з батьків) того, що ця особа є їх дитиною.

Згідно відомостей, які містяться в обвинувальному акті, ОСОБА_5 є особою, яка відповідно до вищезгаданого положення, після досягнення 16-річного віку мала отримати паспорт громадянина України.

Натомість, в судовому засіданні обвинувачена повідомила, що у неї відсутній паспорт, а в матеріалах справи наявна лише копія посвідчення про взяття на облік бездомної особи.

Кримінальним процесуальним законодавством чітко визначено, що досудове розслідування злочинів здійснюється щодо конкретно визначної особи. Зокрема, в ч.3 ст. 224 КПК України зазначено, що перед допитом встановлюється особа, роз`яснюються її права, а також порядок проведення допиту. В ст. 277 КПК України зазначено, що в повідомленні про підозру обов`язково зазначаються анкетні відомості особи (прізвище, ім`я, по батькові, дату та місце народження, місце проживання, громадянство), яка повідомляється про підозру. Крім того, в ст. 291 КПК України вказано про те, що в обвинувальному акті зазначаються анкетні відомості кожного обвинуваченого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство).

Оскільки встановлення особи підозрюваного є обов`язковою передумовою для здійснення досудового розслідування щодо конкретної підозрюваної особи, суд враховує, що при застосуванні до особи запобіжного заходу також застосовується принцип індивідуалізації.

Таким чином, вирішення питання про застосування до особи, яка не має документів, та яку неможливо ідентифікувати, запобіжного заходу, призведе до порушення положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, які констатують, що нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.

При цьому суд враховує, що посвідчення про взяття на облік бездомної особи не є документом, що посвідчує особу та згідно з бланку заповнюється зі слів особи, яка бажає стати на облік як бездомна особа. Відповідно до Тимчасового порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України № 456 від 06.06.2019 р. посвідчення про взяття на облік бездомної особи, видане відповідним центром обліку бездомних осіб (для бездомних осіб) є лише підставою для оформлення паспорту громадянина України, а не документом, що посвідчує особу. Проте слідчим ці положення закону не взяті до уваги та не здійснені заходи щодо встановлення особи обвинуваченої та вчинення дій щодо отримання обвинуваченою документа, який посвідчує особу. А тому, суд вважає, що досудове розслідування щодо ОСОБА_5 здійснювалось в порушення КПК України, який встановлює обов`язок слідчого встановити особу підозрюваного (обвинуваченого).

Аналіз наведених обставин та положень закону свідчить про неможливість вирішити питання щодо доцільності продовження відносно обвинуваченого ОСОБА_5 строку дії запобіжного заходу, оскільки обвинувачена не має документів, що посвідчує особу, що унеможливлює встановити його особу належним чином, а відтак вирішити питання щодо застосування до обвинуваченого будь-якого запобіжного заходу, у тому числі найбільш суворого у виді тримання під вартою, у зв`язку з чим суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження обвинуваченій строку дії запобіжного заходу та скасувати обраний відносно ОСОБА_5 запобіжний захід у виді тримання під вартою, звільнивши обвинувачену з-під варти негайно в залі суду.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 131-132, 177 КПК України, суд-

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання прокурора про продовження обвинуваченій ОСОБА_5 строку дії запобіжного заходу у виді "тримання під вартою" - відмовити.

Скасувати обраний відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 запобіжний захід у виді "тримання під вартою".

Звільнити ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з-під варти негайно в залі суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1