Справа № 161/6789/20 Провадження №11-кп/802/228/23 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія:ч.2 ст.121 КК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 березня 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

захисника обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області 08 грудня 2022 року,

ВСТАНОВИВ:

Даним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Жидичин Ківерцівського району Волинської області, українця, громадянина України, з неповною середньою освітою, неодруженого, непрацюючого, зареєстрованого та фактично проживаючого АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засуджено за ч.2 ст.121 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строком 8 (вісім) років.

Запобіжний захід ОСОБА_7 ухвалено залишити попередній тримання під вартою на строк не бульше 60 (шістдесят) днів, тобто до 05 лютого 2023 року включно.

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 ухвалено рахувати з моменту фактичного затримання, тобто з 10:30 год. 12 березня 2020 року.

Вироком також вирішено питання про процесуальні витрати за проведення експертизи та речові докази.

Згідно з вироком суду ОСОБА_7 визнаний винним та засуджений за те, що він 11.03.2020, близько 22:30 год., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись в підсобній кімнаті, що розміщена в підвальному приміщенні КП «Волинська обласна клінічна лікарня» Волинської обласної ради, що знаходиться за адресою: м. Луцьк, проспект Президента Грушевського, 21 Волинської області, діючи з прямим умислом, керуючись метою нанесення тілесних ушкоджень іншій людині, в ході словесного конфлікту, який виник на грунті раптово виниклих особистих неприязних відносин із потерпілим ОСОБА_9 , усвідомлюючи протиправність та суспільну небезпеку своїх дій, умисно наніс останньому ряд ударів кулаками обох рук та ногами в ділянку голови, тулубу та кінцівок, внаслідок чого спричинив потерпілому ОСОБА_9 тілесні ушкодження у вигляді численних синців, саден обличчя, грудної клітки, кінцівок; забійних ран голови та обличчя; травматичних субарахноїдальних крововиливів у великих півкулях головного мозку; крововиливу на внутрішній поверхні м`яких тканин голови, в скроневі м`язи; зламу кісток носа; закритої тупої травми шиї крововиливів та просякнень м`яких тканин навколо під`язикової кістки; множинних зламів ребер з обох сторін більше зліва із пошкодженням парієнтальної плеври, гемотораксу (кров у грудній порожнині); травматичного розриву ніжки селезінки, гемоперитонеуму (кров у черевній порожнині); крововиливу в жирову капсулу лівої нирки; закритого зламу лівої променевої кістки, які є прижиттєвими, спричиненими в короткий проміжок часу одне за одним та виникли не менше чим за 12 годин, але не більше чим за 1 добу до моменту настання смерті, та спричинили смерть потерпілого ОСОБА_9 ..

Згідно висновку експерта №111 від 29.04.2020 комплекс виявлених тілесних ушкоджень відноситься до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя в момент їх спричинення, або в клінічному перебігу і в даному конкретному випадку викликали смерть потерпілого. Причиною смерті ОСОБА_9 є поєднана тупа травма тіла, що супроводжувалась численними зламами кісток скелету, забоями, розривами внутрішніх органів, та призвело до гострої крововтрати, яка і є безпосередньою причиною смерті.

Таким чином, обвинувачений ОСОБА_7 своїми умисними протиправними діями, які виразились у нанесенні умисного тяжкого тілесного ушкодження, тобто умисного тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілого, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 121 КК України.

В поданій апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 вважає оскаржуваний вирок незаконним, необґрунтованим та не вмотивованим, оскільки він суперечить фактичним обставинам справи та грубо порушує норми матеріального та процесуального права. Звертає увагу суду, що доводи суду першої інстанції є надуманими і ґрунтуються лише на припущеннях, докази дослідженні судом упереджено, не в повному обсязі. Зазначає, що судом першої інстанції при призначенні йому покарання не було враховано того, що він раніше не судимий, до кримінальної відповідальності не притягався, на обліку у психіатра та нарколога не перебуває, єдина дитина в сім`ї, а також те, що його мати є особою похилого віку, а піклуватися про неї, окрім нього нікому. Крім того, вказує що при призначенні йому покарання судом першої інстанції не було враховано такі пом`якшуючі обставини, як щире каяття, сприяння розкриттю кримінального правопорушення, а також повне визнання своєї вини. Посилаючись на вищевказані обставини, обвинувачений ОСОБА_7 просить дати йому шанс на виправлення без ізоляції від суспільства.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 у поданій апеляційній скарзі просить вирок суду змінити, перекваліфікувавши дії обвинуваченого з ч.2 ст.121 КК України на ст.119 КК України, та призначити покарання в межах санкції передбаченої ст. 119 КК України. Вважає, що оскаржуваний вирок є необґрунтованим та незаконним через невідповідність висновків суду викладених у ньому, фактичним обставинам кримінального провадження, неповнотою судового розгляду, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості. Вказує, що обвинувачений не хотів і не бажав щоб від його дій наступила смерть потерпілого, тобто в нього не було умислу спричинити потерпілому ОСОБА_9 тяжкі тілесні ушкодження, що спричинили смерть потерпілого. Звертає увагу суду, що нормативним визначенням умисне тяжке тілесне ушкодження (ст. 121 КК України) з об`єктивної сторони характеризується дією або бездіяльністю у вигляді протиправного посягання на здоров`я іншої людини, наслідками у вигляді заподіяння тяжких тілесних ушкоджень та причинним зв`язком між указаним діянням та наслідками, а із суб`єктивної сторони умисною формою вини (прямим або непрямим умислом), коли винний усвідомлює, що може заподіяти тяжкої шкоди здоров`ю потерпілого, передбачає такі наслідки і бажає або свідомо припускає їх настання (ст.24 КК України). Кримінальна відповідальність за ч.2 ст. 121 КК України настає за умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого. Коли особа, яка позбавила потерпілого життя чи заподіяла йому тяжке або середньої тяжкості тілесне ушкодження, не передбачала можливості настання шкідливих наслідків своїх дій чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення та не бажала настання таких наслідків, хоча повинна була й могла їх передбачити, її дії залежно від наслідків слід розглядати як убивство через необережність чи заподіяння необережного або середньої тяжкості тілесного ушкодження і кваліфікувати за ст. 119 КК України чи ст. 128 КК України. Зазначає, що в судовому засіданні місцевим судом встановлено, що ОСОБА_7 під час раптового конфлікту з потерпілим ОСОБА_9 наніс йому декілька ударів по тілу та обличчі, від яких останній помер, однак обвинувачений не передбачав та не бажав настання тяжких наслідків. Таким чином, розмежування умисного протиправного заподіяння тяжких тілесних ушкоджень іншій людині, що спричинило її смерть (ч.2 ст.121 КК України), і вбивство, вчинене через необережність (ч.1 ст. 119 КК України), здійснюється як за об`єктивною, так і за суб`єктивною сторонами цих злочинів. Водночас, зазначає, що ОСОБА_7 свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочині визнав повністю, та розкаявся у вчиненому. Однак, місцевий суд в оскаржуваному вироку безпідставно зазначив, що допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 свою вину визнав частково, що не відповідає дійсності, оскільки останній повністю визнав вину, проте не пам`ятає, в дійсності кількість нанесених ним ударів потерпілому, так як перебував в стані сильного алкогольного сп`яніння, не заперечував, що такі наслідки могли статись і від його дій, однак він не хотів щоб настала смерть потерпілого ОСОБА_9 . Звертає увагу, на те, що в судовому засіданні у суді першої інстанції ОСОБА_7 стверджував, що потерпілий ОСОБА_9 теж знаходився в стані алкогольного сп`яніння, був агресивний, а тому між ними час від часу виникали непорозуміння, дане твердження ОСОБА_7 підтверджується дослідженою в судовому засіданні судово-медичною експертизою від 29 квітня 2020 року, відповідно якої в крові ОСОБА_9 1965 року народження, виявлено етиловий спирт в кількості; кров-3,58%. Така концентрація алкоголю в крові ОСОБА_9 відповідає важкому ступеню алкогольного сп`яніння. Таким чином, захисник вважає, що наявність в крові потерпілого такої кількості алкоголю могло спричинити його смерть без отриманих від ОСОБА_7 тілесних ушкоджень. Також, зазначає що при призначенні покарання обвинуваченому судом першої інстанції не було враховано такі пом`якшуючі обставини, як те, що ОСОБА_7 в судовому засіданні повністю визнав свою вину, та розкаявся в скоєному, шкодує, що настали такі тяжкі наслідки. Водночас, судом теж не враховано, що обвинувачений раніше не притягувався до кримінальної чи адміністративної відповідальності, та те, що його мати, яка є особою похилого віку, постійно потребує допомоги обвинуваченого по веденню господарства.

В апеляційний суд потерпілий ОСОБА_10 , не з`явився, хоча повідомлявся належним чином про час і місце розгляду справи у відповідності до положень КПК України й будь-яких заяв про відкладення розгляду апеляційних скарг на інший день та відомості про поважність причин його неявки від нього не надходило.

Заслухавши доповідача який виклав суть вироку суду першої інстанції та доводи апеляційних скарг, міркування прокурора, який апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника заперечив, оскільки вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, думку обвинуваченого та його захисника, які апеляційні скарги підтримали та просили їх задовольнити, перевіривши матеріали кримінального провадження, суд приходить до наступного висновку.

Судове рішення відповідно до положень ст.370 КПК України повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

За положеннями ст.91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання; 6) обставини, які підтверджують, що гроші, цінності та інше майно, які підлягають спеціальній конфіскації, одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна, або призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення чи винагороди за його вчинення, або є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом, або підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення .

Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Згідно зі ст.94 КПК України суд, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Вказаних вимог закону місцевим судом при ухваленні оскаржуваного судового рішення дотримано.

Ухвалюючи обвинувальний вирок щодо ОСОБА_7 за ч.2 ст.121 КК України, місцевий суд проаналізував зібрані у кримінальному провадженні докази для вирішення питань, зазначених у ст.368 КПК України.

Висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні ним кримінального правопорушення за обставин вказаних у вироку, стверджуються зібраними в кримінальному провадженні та належним чином перевіреними в судовому засіданні доказами, яким місцевий суд дав правильну юридичну оцінку, вірно кваліфікувавши його дії за ч.2 ст.121 КК України, як умисні протиправні дії, які виразились у нанесенні умисного тяжкого тілесного ушкодження, тобто умисного тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілого.

При цьому, посилання обвинуваченого ОСОБА_7 в апеляційній скарзі про недоведеність його вини у вчиненні вищевказаного кримінального правопорушення, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вони спростовується сукупністю наявних в матеріалах кримінального провадження доказів, які були досліджені судом першої інстанції.

Як встановлено в ході судового розгляду провадження місцевим судом, і з цим погоджується апеляційний суд, винуватість ОСОБА_7 у вчиненні ним кримінального правопорушення повністю підтверджується зібраними та дослідженими судом доказами, які колегія суддів вважає належними та допустимими в розумінні положень ст.ст.85, 86 КПК України.

Так, суд першої інстанції дав належну юридичну оцінку показанням самого обвинуваченого ОСОБА_7 , який свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав частково. Суду дав показання про те, що детальні обставини не пам`ятає, оскільки перебував в стані сильного алкогольного сп`яніння. Пам`ятає, що ОСОБА_9 почав чіплятись до матері ОСОБА_11 , внаслідок чого обвинувачений наніс 2-3 удари в область тулуба ОСОБА_9 , після чого вони помирились і пішли купили ще одну пляшку горілки, яку й випили. Разом з тим, ОСОБА_7 зазначив, що вони з покійним дійсно розпивали алкогольні напої, а також до них заходив свідок ОСОБА_12 , однак довго не був. В подальшому обвинувачений ОСОБА_7 та ОСОБА_9 лягли спати. Вранці на наступний день ОСОБА_7 розбудила його матір ОСОБА_11 і вони побачили, що ОСОБА_9 лежав на підлозі і на його голові лежав шкаф, а також в підсобному приміщенні все було перевернуто. Крім того, ОСОБА_7 додав, що коли вони зустрілись з ОСОБА_9 в підсобному приміщенні Волинської обласної клінічної лікарні, то останній був з явними тілесними ушкодженнями і в ході розмови з ОСОБА_9 , останній казав, що його побив ніби син, а кров на кросівках та одязі обвинуваченого з`явилась на його думку в той час, коли він міряв пульс ОСОБА_9 , тобто можливо тернувся в останнього. Частковість визнання вини полягає в тому, що він дійсно наніс вищевказану кількість ударів в область тулуба покійного, однак такі наслідки як настали не могли статись від його дій, в тому числі смерть ОСОБА_9 . Просив суд суворо його не карати.

Ухвалюючи рішення про доведеність винуватості ОСОБА_13 суд першої інстанції обґрунтував своє судове рішення наступними доказами.

Показаннями потерпілого ОСОБА_10 , який в судовому засіданні в суді першої інстанції дав показання про те, що покійний ОСОБА_9 являвся йому вітчимом. Водночас, зазначив, що до нього додому приїхали працівники поліції та повідомили, що його вітчима ОСОБА_9 вбили. Свідок займався зі своїм братом похованням покійного за власні кошти. Коли свідок забирав тіло покійного, то на ньому були явні сліди насильства. Щодо вирішення питання про вид та міру покарання обвинуваченому, потерпілий поклався на розсуд суду.

Показаннями свідка ОСОБА_11 , яка показала, що вона є матір`ю обвинуваченого ОСОБА_7 В березні 2020 року, після 16:00 год. зайшла до себе в підсобне приміщення, що знаходиться у Волинській обласній клінічній лікарні, де перебували двірник ОСОБА_9 та обвинувачений ОСОБА_7 , який приїхав допомогти по роботі. Вони двох сиділи й розпивали алкогольні напої. Свідок ОСОБА_11 запитала в ОСОБА_9 чому він не їде додому, оскільки його робочий день вже закінчився, на що останній відповів, що ще встигне, після чого ОСОБА_9 хотів обняти ОСОБА_11 , однак обвинувачений не дав йому це зробити. Враховуючи, що вони вже перебували в стані алкогольного сп`яніння, свідок сказала ОСОБА_7 та ОСОБА_9 розходитись по домівках. Свідок стояла між ОСОБА_7 та ОСОБА_9 і в цей час обвинувачений щось хотів рукою зробити і зачепив ОСОБА_11 , внаслідок чого остання зачепилась за поріг, впала та побила ніс, після чого між ОСОБА_7 та ОСОБА_9 розпочався словесний конфлікт, хоча й конфліктом це важко назвати, а тому ОСОБА_11 відразу побігла кликати на допомогу щоб припинити конфлікт. Як свідок бігла по допомогу, то по дорозі побачила лікаря, який запитав, що сталось і свідок все розповіла, після чого лікар сказав щоб йшла до охорони і повідомила про конфлікт, а саме пішла вмитись. ОСОБА_11 побігла в котельню лікарні, де ОСОБА_14 запропонувала чаю та вмитись, однак ОСОБА_11 відмовилась, бо їй ще треба було працювати. В подальшому свідок пішла до ОСОБА_12 та лягла спати в тій же кімнаті. Вранці, на наступний день вона пішла в підсобне приміщення лікарні, де відбувся конфлікт між ОСОБА_7 та ОСОБА_9 і побачила, що останній лежав на підлозі і шкаф був перекинутий на нього, після чого свідок взяла руку ОСОБА_9 , однак рука була вже холодна та в крові, а біля порогу на вході в тій же кімнаті на «тапчані» спав обвинувачений ОСОБА_7 , після чого вона збудила останнього та сказала, що ОСОБА_9 мертвий. Свідок ОСОБА_11 та обвинувачений ОСОБА_7 підняли з тіла ОСОБА_9 шкаф, після чого свідок побігла в котельню до ОСОБА_14 та сказала щоб викликала поліцію, однак остання сказала, що в першу чергу треба зателефонувати до завгоспа ОСОБА_15 , однак останній повідомив, що він вже знає про наслідки зі слів ОСОБА_12 . В подальшому приїхали працівники поліції. Крім того, свідок додала, що обвинувачений приїхав в лікарню близько 16:00 год.

Показаннями свідка ОСОБА_15 , який дав суду показання про те, що він працює техніком (завгоспом) Волинської обласної клінічної лікарні. Точної дати не пам`ятає, однак в кінці робочого дня, близько 18-19 години, закінчивши робочий день, вийшов на вулицю і побачив двірника (прізвища та ім`я не пам`ятає), який прибирав територію біля адміністрації лікарні. ОСОБА_15 підійшов до нього, так як двірники були його підлеглі, поговорив з ним і дав настанови, що необхідно йому зробити, після чого свідок поїхав додому. На наступний день, близько 07:10 год. до ОСОБА_15 зателефонував оператор котельні ОСОБА_12 та повідомив, що двірника вбили. Відразу приїхавши на роботу він знайшов ОСОБА_12 , після чого пішли з ним в підвал, де був труп двірника, однак вони не заходили в кімнату поки не приїхали працівники поліції. Коли приїхала поліція і зайшли в кімнату, ОСОБА_15 побачив труп двірника на підлозі, який був весь побитий і в крові. В двірника були видимі сліди від побиття на обличчі. В ніч вбивства на чергуванні оператора котельні був ОСОБА_12 , а вранці наступного дня мала змінити ОСОБА_14 . Крім того, свідок додав, що коли ввечері він розмовляв з покійним двірником, то в останнього видимих будь-яких синців, ран чи інших тілесних ушкоджень не було і був тверезим. Крім того, свідок пригадав, що напередодні ночі як сталось вбивство двірника, ОСОБА_15 відсторонив від роботи ОСОБА_12 через «п`янку» у зв`язку з чим на чергування заступила ОСОБА_14 , так як в день, коли ОСОБА_15 обходив котельні, то під час розмови з ОСОБА_12 був відчутний запах алкоголю.

Показаннями експерта ОСОБА_16 , який показав, що він проводив судово-медичну експертизу трупа ОСОБА_9 . В ході проведення даної експертизи було виявлені та зафіксовані усі тілесні ушкодження та час їх отримання. Тілесні ушкодження, що були виявлені в трупа ОСОБА_9 , були отримані не за довго до смерті останнього. В разі виявленні тілесних ушкоджень, які могли б бути отримані ОСОБА_9 за кілька днів до смерті, то така інформація була б зазначена у висновку експерта №111 від 29.04.2020 року.

Показаннями свідка ОСОБА_12 , який в судовому засіданні в суді першої інстанції дав показання про те, що вранці, близько 07:20 08:00 год. 2020 року, точно місяць і дату він не пам`ятає, свідок вже збирався додому та зустрів ОСОБА_11 , яка повідомила, що двірник не живий, оскільки вона брала його руку і вона була холодна та попросила свідка сходити подивитись в її кімнату, що розташована в підвалі лікарні, однак ОСОБА_12 відмовився і сказав, що йому не потрібні проблеми, так як може знищити сліди злочину, після чого запропонував повідомити про це керівництво лікарні та завгоспа. Коли ОСОБА_11 пішла до оператора котельні, ОСОБА_12 в цей час зателефонував завгоспу та повідомив, що зі слів ОСОБА_11 йому стало відомо, що двірник не живий і перебуває в робочій кімнаті ОСОБА_11 . З покійним свідок не був знайомий, оскільки того двірника тільки прийняли на роботу і він переодягався в робочій кімнаті ОСОБА_11 , як і всі інші двірники. Також, ОСОБА_12 зазначив, що обвинувачений ОСОБА_7 був в приміщенні Волинської обласної клінічної лікарні в той вечір як було помер двірник, приблизно з 18:00 год. Обвинувачений час від часу приходив в лікарню та допомагав своїй матері ОСОБА_11 по роботі. Крім того, ОСОБА_12 вказав, що в той вечір він не бачив сторонніх осіб на території лікарні.

Показаннями свідка ОСОБА_14 , яка показала, що вона працює оператором котельні Волинської обласної клінічної лікарні. 11.03.2020 року у вечірню пору доби вона була на роботі і до неї прийшла ОСОБА_17 , обличчя якої було зчухране і остання повідомила, що в її кімнаті, що розташована в підвалі лікарні перебував її син ОСОБА_7 ніби-то з діврником, однак в даний час вона точно не пам`ятає обставини. Хто викликав працівників поліції свідок не знає, а вже під ранок вона дізналася, що в тому підвалі вбили людину.

В основу вироку як на підставу винуватості ОСОБА_7 суд першої інстанції вірно поклав і досліджені письмові докази, а саме:

- протокол огляду місця події від 12.03.2020 року, відповідно до якого було оглянуто місце вчинення злочину ОСОБА_7 з наслідками, що настали та труп ОСОБА_9 ;

- протокол огляду місця події від 12.03.2020 року, відповідно до якого було оглянуто місце проживання ОСОБА_7 ;

- протоколи огляду місця події від 12.03.2020 року;

- висновок експерта №111 від 29.04.2020 року, відповідно до якого було оглянуто та зафіксовано тілесні ушкодження трупа ОСОБА_9 та встановлено причину смерті останнього;

- висновок експерта №16 від 02.04.2020 року, відповідно до якого було встановлено групи крові ОСОБА_7 та покійного ОСОБА_9 ;

- висновок експерта №17 від 06.04.2020 року, відповідно до якого встановлено, що виявлені сліди РБК на предметах (змивах), групи крові належать ОСОБА_7 та покійному ОСОБА_9 ;

- висновок експерта №18 від 06.04.2020 року, відповідно до якого встановлено, що виявлені сліди РБК на предметах (змивах), групи крові належать ОСОБА_7 та покійному ОСОБА_9 ;

- висновок експерта №19 від 08.04.2020 року, відповідно до якого встановлено, що виявлені сліди РБК на предметах (змивах), групи крові належать ОСОБА_7 та покійному ОСОБА_9 ;

- висновок експерта №20 від 10.04.2020 року, відповідно до якого встановлено, що виявлені сліди РБК на предметах (змивах), групи крові належать ОСОБА_7 та покійному ОСОБА_9 ;

- висновок експерта №21 від 13.04.2020 року, відповідно до якого встановлено, що виявлені сліди РБК на предметах (змивах), групи крові належать ОСОБА_7 та покійному ОСОБА_9 ;

- протокол проведення слідчого експерименту від 07.04.2020 року, з участю свідка ОСОБА_11 , яка детально вказала та описала місце конфлікту між обвинуваченим та потерпілим;

- висновок експерта №СЕ-19/103-21/5710-БД від 29.10.2021 року;

- висновок судово-психіатричного експерта №199 від 12.05.2022 року, згідно якого ОСОБА_7 в момент вчинення ним інкримінованого злочину міг усвідомлювати, усвідомлював та керував своїми діями, при цьому примусових заходів медичного характеру в даний час не потребує.

При цьому, апеляційний суд вважає, що такі докази були отримані в законний спосіб, тобто у порядку передбаченому чинним законодавством.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано поклав вищевказані документальні та інші докази, які на думку апеляційного суду є послідовними та узгоджуються між собою, в основу вироку, як такі, що в своїй сукупності повно відтворюють картину подій, навівши при цьому переконливі мотиви свого рішення, що й відповідно спростовує доводи обвинуваченого про відсутність належних та допустимих доказів його винуватості у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Водночас, апеляційний суд критично відноситься до тверджень обвинуваченого в тій частині, що матеріали провадження не містять доказів його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, оскільки, вони суперечать дослідженим матеріалам кримінального провадження, не відповідають обставинам, встановленим під час судового провадження, а тому відповідно розцінюються як намагання уникнути чи пом`якшити відповідальності за вчинене.

Твердження сторони захисту, про те, що смерть потерпілого ОСОБА_9 могла спричинити наявність в його крові великої концентрації алкоголю, тобто без отриманих від ОСОБА_7 тілесних ушкоджень, повністю спростовується висновком експерта №111 від 29.04.2020 року, відповідно до якого було оглянуто та зафіксовано тілесні ушкодження трупа ОСОБА_9 та встановлено причину смерті останнього.

Проаналізувавши вищевказані докази колегія суддів вважає, що ними доводяться обставини, які підлягають доказуванню в порядку ст.91 КПК України.

З врахуванням наведеного, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції, оцінивши зібрані під час досудового розслідування та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, обґрунтовано дійшов висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, як умисні протиправні дії, які виразились у нанесенні умисного тяжкого тілесного ушкодження, тобто умисного тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілого, повністю доведена в ході судового розгляду належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст.85, 86 КПК України.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 2 Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи від 07.02.2003, з метою забезпечення правильного та однакового застосування законодавства при розгляді даної категорії справ, суди повинні ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного. Питання про умисел необхідно вирішувати, виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема, враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.

Апеляційний суд критично відноситься до тверджень захисника, щодо необхідності перекваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 з ч. 2 ст. 121 КК України на ч. 1 ст. 119 КК України (вбивство, вчинене через необережність) з огляду на наступні обставини.

Так, умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, належить до категорії складних злочинів. З об`єктивної сторони цей злочин характеризується суспільно небезпечними, протиправними діяннями та суспільно небезпечними наслідками, що настали для здоров`я потерпілого у вигляді спричинення тяжких тілесних ушкоджень, а також смерті. При цьому тяжкі тілесні ушкодження і смерть потерпілого перебувають у причинному зв`язку між собою та із вчиненим суспільно небезпечним діянням. Суб`єктивна сторона цього злочину характеризується двома формами вини - умислом (прямим/непрямим) щодо суспільно небезпечного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження і необережністю (злочинною самовпевненістю чи злочинною недбалістю), щодо настання смерті потерпілого (похідні наслідки).

Специфіка вбивства з необережності полягає в його суб`єктивній стороні: воно має місце лише при необережній формі вини, яка може виступати у вигляді злочинної самовпевненості або злочинної недбалості. Необережність є формою вини, для якої характерне поєднання усвідомлення особою суспільно небезпечного характеру свого діяння (дії чи бездіяльності) та недбалого або самовпевненого ставлення до настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння.

Встановлюючи суб`єктивні ознаки складу злочину умисного тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого (ч. 2 ст. 121 КК ), необхідно виходити з того, що ознаками суб`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, є умисел на заподіяння тяжкого тілесного ушкодження в прямій, і непрямій формі.

Перевіряючи доводи сторони захисту відносно того, що у діях обвинуваченого відсутній склад злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, оскільки ОСОБА_7 не мав умислу на спричинення потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, апеляційний суд приходить до таких висновків.

Як вбачається зі змісту показань наданих обвинуваченим в судовому засіданні в суді першої інстанції, останній визнав, що наносив потерпілому ОСОБА_9 2-3 удари в область тулуба, однак такі наслідки як настали не могли статись від його дій, в тому числі смерть ОСОБА_9 .

Разом з тим, зазначені вище твердження обвинуваченого спростовуються висновком експерта № 111 від 29.04.2020 року, який був досліджений судом першої інстанції з якого вбачається, що при проведенні судово-медичного дослідження трупа ОСОБА_9 , 1965 р.н., виявлено наступні тілесні ушкодження: численні синці, садна, обличчя, грудної клітки, кінцівок; забійні рани голови та обличчя; травматичні субарахноїдальні крововиливи у великих півкулях головного мозку; крововилив на внутрішній поверхні м`яких тканин голови, в скроневі м`язи; злам кісток носа; закрита тупа травма шиї крововиливи та просякнення м`яких тканин навколо під`язикової кістки, злам великих ріжків під`язикової кістки (не зазначено в обвинувальному акті); множинні злами ребер з обох сторін більше зліва із пошкодженням парієнтальної плеври, гемоторакс (кров у грудній порожнині); травматичний розрив ніжки селезінки, гемоперитонеум (кров у черевній порожнині), крововилив в жирову капсулу лівої нирки; закритий злам лівої променевої кістки. Комплекс виявлених тілесних ушкоджень виник внаслідок численних різнонаправлених ударних дій тупого твердого предмету (предметів), із обмеженою контактуючою поверхнею, цілком можливо кулаком (кулаками), ногою (ногами) людини та предметом з тригранним кутом (кут стола, стільця, табурета тощо). Всі виявлені тілесні ушкодження є прижиттєвими, спричинені в короткий проміжок часу одне за одним та виникли не менш чим за 12 годин, але не більше чим за 1 добу до моменту настання смерті. Згідно п. 2.1.3. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», наказ №6 від 17 січня 1995 року, комплекс даних тілесних ушкоджень відноситься до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя в момент їх спричинення, або в клінічному перебігу і в даному конкретному випадку викликали смерть потерпілого.

Причиною смерті ОСОБА_9 , 1965 р.н. є поєднана тупа травма тіла, що супроводжувалась численними зламами кісток скелету, забоями, розривами внутрішніх органів, та призвело до гострої крововтрати, яка є безпосередньою причиною смерті, на що вказує характерна патоморфологічна картина виявлена при дослідженні, та відображена в його описовій частині та судово-медичному діагнозі. Смерть настала за 14-16 годин до моменту розтину трупа.

Як вбачається з мотивувальної частини вироку, судом був допитаний судовий експерт ОСОБА_16 , який підтвердив зміст зазначених експертних висновків та надав розгорнуті пояснення на запитання учасників судового розгляду.

Колегія суддів вважає, що із аналізу фактичних обставин справи, показань експерта, досліджених висновків експертиз, та інших матеріалів кримінального провадження виключається кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 119 КК України, оскільки природа його діянь (насильство) та їх спрямованість не дають підстав вважати, що він діяв необережно стосовно самого діяння.

У постанові Першої судової палати ККС ВС від 11.05.2021 у справі №711/2233/18 зазначено, що у випадках, коли винний діє із невизначеним умислом (прямим або непрямим), він має відповідати за той результат (шкоду), який фактично було заподіяно.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що аналіз доказів у їх сукупності, дані про локалізацію тілесних ушкоджень, які були нанесені потерпілому ОСОБА_9 , наявність мотиву, зокрема раптово виниклих неприязних відносин внаслідок конфлікту, свідчить про те, що обвинувачений, при заподіянні тяжких тілесних ушкоджень діяв з прямим умислом.

Зазначена позиція відповідає сталій практиці суду касаційної інстанції (постанови Верховного Суду, ухвалені у справах №688/2816/16-к (провадження № 51-649км18), №369/12575/17 (провадження №51-1742 км 18), справа №752/18406/16-к (провадження № 51-10309км18), справа №369/12575/17, №753/14578/18, постанови Верховного Суду України, ухвалені у справах №5-8кс13, №5-4кс15, №5-25кс15), в яких зазначено, що розмежування складів злочинів, передбачених ч. 2 ст. 121 та ч. 1 ст. 119 КК України, здійснюється за їх суб`єктивною стороною, виходячи з фактичних підстав кваліфікації конкретного суспільно небезпечного діяння.

Частина 2 ст. 17 КПК України передбачає, що винуватість особи має бути доведена поза розумним сумнівом. На переконання колегії суддів, у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 цей стандарт доведення винуватості цілком дотримано. Адже за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що були дослідженні судом першої інстанції, можливо дійти висновку про те, що встановлена під час судового розгляду сукупність обставин, виключає інше розуміння пояснення події, яка була предметом судового розгляду, крім того, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 121 К України вчинене і обвинувачений є винним у його вчинені.

Щодо міри призначеного обвинуваченому покарання апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 65 КК України при призначенні покарання суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Зі змісту апеляційних скарг убачається, що сторона захисту фактично порушує питання про недотримання судом першої інстанції визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання, які пов`язані з суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації, це покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Доводи апеляційних скарг сторони захисту про суворість призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, на переконання апеляційного суду, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Як убачається з мотивувальної частини вироку, суд першої інстанції, обґрунтовуючи свій висновок щодо виду й міри покарання ОСОБА_7 врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відповідно до вимог ст. 12 КК України, відноситься до категорії тяжкого, характер його вчинення та суспільно-небезпечні наслідки, що відбулися у вигляді смерті потерпілого ОСОБА_9 , поведінку обвинуваченого після його вчинення, особу винного, який раніше не судимий, вперше притягується до кримінальної відповідальності, має постійне місце проживання, думку потерпілого ОСОБА_10 , який щодо вирішення питання про вид та міру покарання обвинуваченому, поклався на розсуд суду, тобто дотримався вимог статей 65-67 КК України.

Крім того, враховано судом і інформацію про стан здоров`я та психічний стан ОСОБА_7 , а також те, що обвинувачений свою вину не визнав та не розкаявся у вчиненому.

З достатньою повнотою судом взято до уваги обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Обставин, що пом`якшують покарання, судом встановлено не було.

До обставин, що обтяжують покарання, суд правильно відніс вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.

Отже обставини, на які посилаються апелянти як на підставу для зміни або скасування вироку суду вже досліджені судом першої інстанції та їм дана належна оцінка, посилання в апеляційних скаргах обвинуваченого та його захисника про залишення поза увагою цих обставин місцевим судом є безпідставні.

Доводи апелянтів, що місцевим судом, не було враховано, жодної пом`якшуючої обставини на які звертала увагу сторона захисту, а саме: визнання вини - щире каяття, активне сприяння в розкритті злочину, небажання настання тяжких наслідків для потерпілого, не заслуговують на увагу, оскільки такі обставини свого підтвердження в ході розгляду кримінального провадження не знайшли, а тому і не були враховані судом першої інстанції, з чим погоджується і колегія суддів.

Водночас, твердження сторони захисту про те, що обвинувачений свою вину визнав повністю та розкаявся у вчиненому, однак місцевий суд у оскаржуваному судовому рішенні безпідставно зазначив, що ОСОБА_7 свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочині визнав частково, є необґрунтованими, оскільки повністю спростовуються матеріалами кримінального провадження. Зокрема, із звукозапису судового засідання від 15 червня 2020 року в даному кримінальному провадженні вбачається, що обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочині визнав частково, оскільки окрім іншого показав, що наслідки які настали у вигляді смерті потерпілого ОСОБА_9 , не могли статись від його дій.

З огляду на викладене суд першої інстанції обґрунтовано обрав ОСОБА_7 за ч.2 ст. 121 КК України покарання у виді позбавлення волі в межах санкції частини статті, ближче до мінімального, яке належить відбувати реально.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що при призначенні ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі суд першої інстанції дотримався вимог закону та в повній мірі врахував ступінь тяжкості кримінального правопорушення, особу винного і інші обставини кримінального провадження. При цьому, місцевий суд у своєму вироку навів переконливі доводи про необхідність призначення саме такого покарання, яке обрано оскаржуваним рішенням.

Призначене обвинуваченому покарання є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів, підстав визнати його надмірно суворим, як про це зазначено в апеляційних скаргах апелянтів, апеляційний суд не знаходить.

Будь-яких порушень кримінального або кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення, апеляційним судом встановлено не було.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд не вбачає законних підстав для зміни чи скасування оскаржуваного вироку з мотивів, наведених в апеляційних скаргах обвинуваченого та його захисника.

Таким чином, апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника слід залишити без задоволення, а оскаржуваний вирок, без змін.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області 08 грудня 2022 року щодо ОСОБА_7 , - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення її апеляційним судом, а обвинуваченим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий

Судді