ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/548/22 Справа № 695/1349/22 Категорія: ст.331 КПК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засіданняОСОБА_5
за участі:
прокурораОСОБА_6 (в режимі відеоконференції)

адвоката ОСОБА_7

розглянувши у закритому судовому засіданні в м. Черкаси матеріали про продовження строку запобіжного заходу щодо обвинуваченого ОСОБА_8 за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 29.09.2022, якою обвинуваченому ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, а саме до 27 листопада 2022 року, включно,

в с т а н о в и л а :

У провадженні Чорнобаївського районного суду Черкаської області перебуває кримінальне провадження № 0000008 за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 152 КК України.

Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 29.09.2022 обвинуваченому ОСОБА_8 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, а саме до 27 листопада 2022 року, включно.

Не погоджуючись з ухвалою суду, захисник ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_7 звернувся із апеляційною скаргою, в якій просив скасувати ухвалу Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 29.09.2022, обрати щодо ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту в нічний час, строком на 60 діб, з 21:00 год. до 06:00 год., із застосуванням електронних засобів контролю, з можливістю відвідування закладів охорони здоров`я, аптек, магазинів та інших закладів, відвідування яких необхідне для забезпечення базових індивідуальних потреб, з вилученням закордонного паспорту при наявності та покладенням обов`язку з`являтися до суду за кожною вимогою.

Апеляційні вимоги мотивував тим, що клопотання про продовження строку тримання під вартою повинно відповідати вимогам ст. ст. 199, 184, 177 КПК України.

Вважає, що доводи прокурора, зазначені у його клопотанні про продовження строку тримання під вартою, якими прокурор обґрунтував необхідність продовження строку тримання під вартою, у тому числі ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України здійснені лише на припущеннях. Прокурором не наведено беззаперечних доказів, щоб обґрунтовували необхідність для продовження строку міри запобіжного заходу.

Крім того, всупереч вимогам ч. 3 ст. 184 КПК України клопотання про продовження строку тримання під вартою, взагалі не містить жодних додатків. Тобто дане клопотання подане без доказів, якими повинно обґрунтовуватися.

Конституційний Суд України неодноразово вказував на те, що право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, які визначені в законі (абзац шостий підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 11 жовтня 2011 року № 10-рп/2011). Обмеження конституційного права на свободу та особисту недоторканність має здійснюватися з дотриманням конституційних гарантій захисту прав і свобод людини і громадянина.

Звертаючись до суду з клопотанням про обрання міри запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою слідчий, прокурор мають викласти обставини, які доводять, що існують конкретні ризики ухилення підозрюваного від слідства, які виправдовують тримання особи під вартою, а застосування більш м`яких запобіжних заходів не гарантує запобігання цим ризикам.

Згідно з практикою застосування Європейським судом з прав людини пункту 3 статті 5 Конвенції після спливу певного проміжку часу існування лише обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, і судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання особи під вартою; до того ж такі підстави мають бути чітко наведені національними судами (пункт 60 рішення від 6 листопада 2008 року у справі "Єлоєв проти України").

У п.175 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Нечипорук і Йонкало проти України" від 21 квітня 2011 р. (набуло статусу остаточного 21.07.2011р.) ЄСПЛ вказав, що термін "обґрунтована підозра" означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчините правопорушення (рішення у справі " Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства" (від 30 серпня 1990 року, п.32, Sеrіes А, N 182).

Так, у справі «Маккей проти Об`єднаного Королівства» ЄСПЛ зазначив, що основна мета статті 5 Конвенції полягає у запобіганні свавільного або безпідставного позбавлення волі особи.

Відповідно до п. «с» ст. 5 Конвенції законними є арешт або затримання, здійснені з метою допровадження особи до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення.

У той же час, Європейський суд зазначає, що національний суд, який вирішує питання про взяття особи під варту, повинен визначити, чи виправдовують інші підстави, наведені органом досудового розслідування позбавлення особи свободи.

Особа, обвинувачувана у вчиненні злочину, має бути завжди звільнена до суду, за винятком випадків, коли Держава може довести, що існують «істотні і достатні» причини для обґрунтування безперервного утримання під вартою». Таких причин слідчим не наведено та не підтверджено достатніми доказами.

Не може продовження терміну утримання обвинуваченого під вартою бути застосовано і з тієї причини, що у справі, на думку обвинувачення, очікується призначення покарання у вигляді позбавлення свободи - рішення ЄСПЛ «Панченко проти Росії», «Ілійков проти Болгарії», «Летельє проти Франції», «Худойоров проти Росії», «Рохліна проти Росії».

Ризик втечі обвинуваченого не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку.

Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що такий ризик маловірогідний і необхідність в утриманні особи під вартою відсутня (рішення «Панченко проти Росії»),

Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення «Бекчиєв проти Молдови»), Ризик втечі не виникає лише за відсутності постійного місця проживання (рішення ЄСПЛ «Сулаоя проти Естонії»).

Враховуючи практику ЄСПЛ, апелянт повторно зазначає, що в клопотанні про продовження строку міри запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою слідчий зазначив, що існує ризик ухилення підозрюваного від слідства та суду, однак не вказав реальних, конкретних підстав для такого висновку. Вказівка на абстрактність наявних ризиків не відповідає принципам та вимогам кримінального законодавства України.

Сама по собі тяжкість злочину, у вчиненні якого підозрюється особа не може бути безумовною підставою для обрання щодо цієї особи запобіжного заходу у вигляді взяття під варту (рішення ЄСПЛ у справі "Ніколова проти Болгарії").

Слідчий наводить лише абстрактні та можливі догадки про ймовірне ухилення підозрюваного від слідства та суду, впливу на свідків, однак жодним чином не надає конкретних доказів про існування реальних фактів, що беззаперечно свідчитимуть про ухилення підозрюваної від слідства.

Судом залишено поза увагою той факт, що у ОСОБА_8 є на утриманні неповнолітня дитина, що у відповідності до п. 4. ч. 1 ст. 178 КПК України є обставиною, що враховується при обранні міри запобіжного заходу.

Вказана обставина свідчить про те, що ОСОБА_8 має міцні соціальні зв`язки в місці власного проживання.

Крім того, слідчий не вказав та не перелічив за якими критеріями ризики ухилення від слідства переважають над міцними соціальними зв`язками, а тому вказане твердження слідчого є неспроможним.

Також апелянт зазначив, що ОСОБА_8 з січня 2022 року перебуває під вартою. Органом досудового слідства та обвинувачення неодноразово подавалися клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу, які належним чином не містили виклад обставин, що передбачені п. 1 ч. 3 ст. 199 КПК України. Також і в клопотанні від 29.09.2022 року не міститься виклад конкретних обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою. Наявність у клопотанні загальних фраз, сформованих на припущеннях, не можна тлумачити як виконання вимог п. 1 ч. 3 ст. 199 КПК України.

Заслухавши доповідь судді, думку захисника ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 , який просив задовольнити його апеляційну скаргу із вказаних у ній причин, думку прокурора ОСОБА_6 , яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.392 КПК України ухвали суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, підлягають апеляційному оскарженню в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до ч.3 ст. 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань, суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Для забезпечення своєчасної та оперативної перевірки законності та обґрунтованості тримання обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне провести апеляційний розгляд даного провадження у порядку, передбаченому для оскарження ухвали слідчого судді про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою під час досудового розслідування.

Ухвала суду про продовження строку тримання під вартою повинна відповідати вимогам ст. 5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 177, 178, 183 КПК України.

Розглядаючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування цього запобіжного заходу та умови, за яких таке продовження можливе.

Перевіркою наданих до апеляційного суду матеріалів встановлено, що зазначені вимоги закону в цілому місцевим судом дотримані.

Виходячи з даних матеріалів кримінального провадження, колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку про правильність висновків суду першої інстанції про те, що місцевий суд обґрунтовано врахував те, що обвинувачений ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні особливого тяжкого кримінального правопорушення, покарання за яке передбачає позбавлення волі від семи до дванадцяти років. Тяжкість покарання, характер та обставини вчинення злочину давали суду достатні підстави вважати, що обвинувачений, перебуваючи на волі, може здійснювати вплив на неповнолітню потерпілу та свідків, які на час постановлення ухвали про продовження строку тримання під вартою, ще не були допитані судом. Тяжкість покарання також збільшує ймовірність ризику переховування обвинуваченого від суду.

Колегія суддів вважає, що місцевий суд обґрунтовано врахував, що ризики, наведені прокурором є дійсними та триваючими, на даний час суттєво не зменшились та виключають можливість, на даний період часу, зміни запобіжного заходу щодо ОСОБА_8 на більш м`який.

Зокрема, ризик переховування обвинуваченого від суду не зменшився, оскільки можлива суворість покарання у виді позбавлення волі, в разі доведення винуватості обвинуваченого у вчиненні злочину, може бути розцінена обвинуваченим більш небезпечним ніж переховування та втеча і ризик незаконно впливати на потерпілу, свідків у кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, так як на теперішній час вони ще не допитані судом.

Розглядаючи можливість альтернативних запобіжних заходів, коли судовий розгляд справи ще не розпочався, суд вважав їх такими, що не здатні забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого та запобігти встановленим у судовому засіданні ризикам і з таким рішенням погоджується суд апеляційної інстанції.

Будь-яких інших обставин, які б свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого судом, на даному етапі, не встановлено та обвинуваченим не доведено.

На думку суду апеляційної інстанції, місцевий суд належним чином врахувавши встановлені обставини кримінального провадження з урахуванням даних про особу обвинуваченого, в їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав вважати, що менш суворі запобіжні заходи будуть адекватними заходами у даному кримінальному провадженні, а тому суд вважав необхідним задовольнити клопотання прокурора, оскільки стороною обвинувачення в повному обсязі доведено суду обставини, які виправдовують обмеження права ОСОБА_8 на свободу і з цим висновком погоджується суд апеляційної інстанції.

Судом також враховується правова позиція, висловлена Європейським судом з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» від 26 липня 2001 року, згідно з якою зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування. Тому, на думку суду, у розумінні практики Європейського суду з прав людини хоча тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.

Крім того, як в судовому засіданні судом першої інстанції так і під час апеляційного розгляду не здобуто відомостей, які б безумовно свідчили про неможливість тримання обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою, а також не отримано відомостей щодо інших обставин, які б переважили ризики, передбачені ст. 177 КПК України.

Враховуючи наведене, є безпідставними доводи апелянта про необґрунтованість висновків суду першої інстанції щодо наявності достатніх підстав вважати про існування ризиків, передбачених статтею 177 КПК України.

Крім того, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується із висновком місцевого суду про те, що наявність соціальних зв`язків сама по собі не може нівелювати або суттєво зменшувати встановлені у провадженні ризики. При цьому, стороною захисту належними доказами не було доведено офіційне працевлаштування ОСОБА_8 ..

Що стосується доводів апеляційної скарги адвоката ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 про те, що доводи прокурора, зазначені у його клопотанні про продовження строку тримання під вартою, якими прокурор обґрунтував необхідність продовження строку тримання під вартою, у тому числі ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України здійснені лише на припущеннях, що прокурором не наведено беззаперечних доказів, щоб обґрунтовували необхідність для продовження строку міри запобіжного заходу, то колегія суддів вважає такі доводи безпідставними, так як місцевим судом обґрунтовано зазначено чому суд дійшов таких висновків і вони підтверджуються матеріалами провадження, і з такою мотивацією погоджується суд апеляційної інстанції.

Що стосується відсутності додатків до клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, то лише даний факт сам по собі не може переважати над обґрунтовано встановленими ризиками.

Також, відповідно до Указу Президента України № 757/2022 від 07.11.2022 в Україні продовжено строк дії воєнного стану з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб, тобто до 19 лютого 2023 року.

На думку колегії суддів апеляційного суду дана обставина лише збільшує можливість існування вказаних ризиків.

Апеляційним судом не встановлено істотних порушень положень КПК України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 , які б були безумовною підставою для скасування або зміни оскаржуваної ухвали.

На підставі вищезазначеного та з урахуванням викладеного, колегія суддів не вбачає підстав для скасування ухвали суду першої інстанції, та задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 ..

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 183, 199, 331, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів судової палати, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Ухвалу Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 29.09.2022, якою обвинуваченому ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, а саме до 27 листопада 2022 року, включно, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду є остаточною і подальшому оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: