Номер провадження: 11-кп/813/2121/22
Справа № 521/6077/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17.11.2022 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Одеського апеляційного суду в складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю
секретаря ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщення суду матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_8 з доповненнями, ОСОБА_7 , ОСОБА_9 на ухвалу Київського районного суду м.Одеси від 24 жовтня 2022 року
В С Т А Н О В И Л А:
Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 24 жовтня 2022 року в рамках кримінального провадження №0000334, від 01 лютого 2020 року,
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ,
обвинуваченим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.186 КК України, продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, терміном до 23 грудня 2022 року, включно.

Не погоджуючись із таким судовим рішенням обвинувачені подали апеляційні скарги.
Обвинувачений ОСОБА_8 в апеляційній скарзі з доповненнями просить ухвалу Київського районного суду м.Одеси від 24 жовтня 2022 року скасувати та змінити йому запобіжний захід на більш м`який домашній арешт в нічний час доби з покладенням обов`язку носити електронний засіб контролю, а також інших обов`язків, передбачених ст.194 КПК України.
В обґрунтування вимог своєї апеляційної скарги ОСОБА_8 зазначив, що клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою не відповідає вимогам ст.184 КПК України. Прокурором не обґрунтовано належним чином наявність ризиків передбачених ст.177 КПК України, а також не надано доказів, що підтверджують їх існування.
Крім того вказує на невідповідність прийнятого судом рішення вимогам, що наведені в ст.370 КПК України. Звертає увагу на надмірну тривалість судового розгляду в кримінальному провадженні, що на думку обвинуваченого свідчить про порушення принципу розумності строків в кримінальному провадженні. Вказує, що перебуває під вартою 31 місяць. При цьому суд лише продовжує запобіжний захід у виді тримання під вартою, не оцінюючи можливість застосування відносно нього більш м`якого запобіжного заходу.
Також вказує, що судом залишено поза увагою те, що він є інвалідом третьої групи. Натомість умови утримання його в слідчому ізоляторі не забезпечують потреби особи з інвалідністю.
Крім того зазначає, що його батьками суду були надані документи про право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а тому у випадку зміни запобіжного заходу на більш м`який домашній арешт може проживати в даній квартирі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу Київського районного суду м.Одеси від 24 жовтня 2022 року та застосувати відносно нього більш м`який запобіжний захід домашній арешт.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що клопотання прокурора не відповідає вимогам ст.184 КПК України. Прокурором не доведено існування ризиків передбачених ст.177 КПК України, а також його причетність до скоєння кримінального правопорушення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_9 просить ухвалу Київського районного суду м.Одеси від 24 жовтня 2022 року скасувати.

Прокурор, обвинувачені, захисники належним чином повідомлені про місце, дату та час апеляційного розгляду. Заяв про відкладення розгляду справи чи забезпечення участі в судовому засіданні на адресу суду не надходило.

Заслухавши суддю - доповідача, обвинуваченого ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_6 , в судових дебатах сторони залишилися на своїх позиціях, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного висновку.
Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах апеляційної скарги.
Згідно з ст.2 КПК України основним завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден не винуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Одним із методів державної реакції на порушення, що носять кримінально-правовий характер, є заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені ст.131 КПК України, які виступають важливим елементом механізму здійснення завдань кримінального провадження, а також забезпеченням швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду.
Приписами ч.1, ч.2 ст. 331 КПК України встановлено, що під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.
Під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу, відповідно до вимог ст.194 КПК України слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Згідно з ч.1 ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Підставою застосування запобіжного заходу відповідно до ч.2 ст.177 КПК України є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосовування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.
У відповідності до змісту ч. 3 ст. 199 КПК України, клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити: 1) виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; 2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.
Клопотання про продовження строку тримання під вартою повинно бути розглянуте згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу (ч. 4 ст. 199 КПК України).
Тобто, розглядаючи клопотання про продовження строку тримання особи під вартою суд керується загальними приписами, якими врегульовано застосування запобіжних заходів, з урахуванням додаткових відомостей щодо продовження існування ризиків. У той же час, розглядаючи клопотання про продовження строку запобіжного заходу під час судового провадження суд не встановлює наявність чи відсутність обґрунтованої підозри щодо вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, оскільки такий стандарт доказування не застосовується на даній стадії провадження.
З наданих суду матеріалів судового провадження вбачається, що наведені у клопотаннях прокурора підстави для продовження строку тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_7 та ОСОБА_9 судом у судовому засіданні належним чином перевірені, при цьому заслухані доводи прокурора та сторони захисту, досліджені письмові матеріали клопотання прокурора, з`ясовані всі необхідні обставини, які повинні бути встановлені при вирішенні питання щодо продовження строку тримання під вартою.
Так, матеріали провадження свідчать, що ОСОБА_8 , ОСОБА_7 та ОСОБА_9 обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.186 КК України. Питання існування обґрунтованої підозри щодо вчинення обвинуваченими вказаних кримінальних правопорушень, було предметом перевірки під час обрання обвинуваченим запобіжного заходу. На даний час судом досліджуються докази щодо скоєння обвинуваченими зазначеного кримінального правопорушення, а тому суд апеляційної інстанції в ході перевірки ухвали суду про продовження дії запобіжного заходу не вправі надавати оцінку питанню доведеності вини щодо вчинення ними інкримінованого злочину.
Згідно з вимогами п. п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського Суду з прав людини обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особи підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади) поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).
Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Слідчий суддя, суд оцінюючи вірогідність такої поведінки підозрюваного/обвинуваченого має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності поза процесуальних дій зазначеної особи. При цьому КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний/обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.
Перевіряючи обґрунтування суду першої інстанції щодо наявності ризиків, передбачених ст.177 КПК України, а саме того, що обвинувачені можуть переховуватись від суду, незаконно впливати на свідків чи вчинити інше кримінальне правопорушення, колегія суддів встановила належне та детальне обґрунтування судом наявності кожного із зазначених ризиків в оскаржуваній ухвалі.
На думку колегії суддів, суд першої інстанції належним чином обґрунтував існування зазначених ризиків, зважаючи на сукупність таких обставин як тяжкість злочину, у вчиненні якого обвинувачуються ОСОБА_8 , ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , а також відомості про особу кожного з обвинувачених.
Так, з матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_8 , ОСОБА_7 та ОСОБА_9 обвинувачуються у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.186 КК України - грабіж, вчинений в особливо великих розмірах або організованою групою, за вчинення якого передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від восьми до тринадцяти років із конфіскацією майна.
Зазначена обставина сама по собі може бути мотивом та підставою для обвинувачених переховуватися від суду, оскільки тяжкість можливого покарання може спонукати обвинувачених переховуватися від суду. Це твердження узгоджується з практикою ЄСПЛ, зокрема позицією, викладеною у справі «Ілійков проти Болгарії», в якому зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.
Колегія суддів при цьому зазначає, що сама по собі тяжкість злочину не є єдиною визначальною умовою при встановленні ризику, проте, разом з іншими обставинами повинна враховуватись судом під час вирішення розгляду клопотання про обрання особі запобіжного заходу.
Так, судом першої інстанції, відповідно до положень ст.178 КПК України, обґрунтовано враховано відомості про кожного з обвинувачених, зокрема про їх вік, наявність міцних соціальних зв`язків, наявність чи відсутність судимостей, розмір майнової шкоди, що заподіяна кримінальним правопорушенням.
Встановлено існування ризику скоєння інших кримінальних правопорушень щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , оскільки вказані обвинувачені раніше притягалися до кримінальної відповідальності.
Крім того судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_7 не має офіційного місця роботи та міцних соціальних зв`язків.
Також наявний ризик незаконного впливу на свідків, потерпілих оскільки він зберігається до отримання показань вказаних осіб безпосередньо судом під час розгляду справи по суті, а тому не виключена ймовірність того, що обвинувачені не будучи обмеженими у спілкуванні із свідками та потерпілим можуть здійснювати на них вплив шляхом підбурювання, вмовляння, залякування, підкупу, з метою їх спонукання до ненадання в суді показів, перекручування або спотворення обставин, які їм достовірно відомі, з метою уникнення від кримінальної відповідальності.
Приймаючи до уваги вищенаведені ризики, які не зменшились та продовжують існувати, з огляду на тяжкість та характер інкримінованого обвинуваченим кримінального правопорушення, враховуючи, що судовий розгляд кримінального провадження триває, колегія суддів доходить висновку про відсутність об`єктивної можливості застосування до обвинувачених інших більш м`яких запобіжних заходів, оскільки вони не зможуть запобігти наведеним ризикам та забезпечити належне виконання обвинуваченими своїх процесуальних обов`язків.
Відомості, які б свідчили про неможливість подальшого застосування до обвинувачених запобіжного заходу у виді тримання під вартою, відсутні.
Доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 про наявність у нього третьої групи інвалідності, а також місця проживання, де відносно нього можливо застосувати запобіжний захід у виді домашнього арешту суд апеляційної інстанції хоч і приймає до уваги, проте вказані обставини, з огляду на відомості про особу обвинуваченого, тяжкість та характер інкримінованого йому кримінального правопорушення, а також перелік ризиків, що встановлені судом першої інстанції, не є визначальними аргументами для застосування відносно ОСОБА_8 більш м`якого запобіжного заходу.
Факт наявності у ОСОБА_8 3 групи інвалідності не свідчить про недоцільність застосування відносно нього запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Будь-яких доказів того, що інвалідність унеможливлює утримання ОСОБА_8 під вартою стороною захисту суду не надано.
Твердження апелянта щодо тривалого перебування під вартою, суд до уваги не приймає, оскільки тривалість тримання обвинуваченого під вартою, сама по собі, не може слугувати безумовною підставою для прийняття рішення про зміну запобіжного заходу.
Поруч із цим апеляційний суд звертає увагу суду першої інстанції на необхідність дотримання приписів ч.4 ст.28, ч.1 ст.318 КПК про здійснення судового розгляду протягом розумного строку .
З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, врахував ступінь тяжкості інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушень, наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, дані про особу обвинувачених, при цьому дослідив належним чином матеріали провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.
Будь-яких істотних порушень кримінального процесуального закону при постановленні зазначеної ухвали судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому підстав для скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги, колегія суддів не знаходить.
Керуючись ч.2 ст.376, ст. ст. 404, 405, 407, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів,
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_8 з доповненнями, ОСОБА_7 та ОСОБА_9 залишити без задоволення, а ухвалу Київського районного суду м.Одеси від 24 жовтня 2022 року відносно ОСОБА_8 , ОСОБА_7 та ОСОБА_9 - залишити без змін.
Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4