Справа № 132/337/23
Ухвала

Іменем України

"15" лютого 2023 р. Калинівський районний суд Вінницької області у складі: головуючого судді ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , з участю: прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 та його захисників адвокатів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , потерпілої ОСОБА_7 , розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду в місті Калинівка Вінницької області, клопотання сторін судового провадження з питання заходів забезпечення кримінального провадження, заявлених в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000440 від 22 липня 2022 року, за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286 КК України,

ВСТАНОВИВ:

31.01.2023 року до Калинівського районного суду Вінницької області з Вінницької обласної прокуратури надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000440 від 22 липня 2022 року, за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286 КК України, який відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.01.2023 року був переданий на розгляд судді ОСОБА_9 , який своєю ухвалою від 01.02.2023 року, призначив його до розгляду в підготовчому судовому засіданні.

В підготовчому судовому засіданні 15.02.2023 року прокурор ОСОБА_10 подав клопотання про продовження відносно обвинуваченого ОСОБА_8 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки наявні ризики, передбачені п.п.1, 3 ч.1 ст.177 КПК України, які полягають у тому, що ОСОБА_8 зможе переховуватися від суду, а також незаконно впливати на свідків та експертів в цьому кримінальному провадженні. Так, існує високий ступінь ризику того, що ОСОБА_8 під страхом ймовірної кримінальної відповідальності та загрози призначення йому в подальшому реальної міри покарання, переховуватиметься від суду. З огляду на те, що санкція інкримінованої ОСОБА_8 статті вчиненого злочину є такою, що спроможна в значній мірі обмежити його права й свободи, в тому числі право на свободу пересування, то думки останнього з приводу можливої ізоляції до установи виконання покарань закритого типу сприятимуть наявності ризику, передбаченого п.1 ч.1 ст.177 КПК України. Крім цього, у зв`язку із тим, що висновки експертів мають важливе доказове значення під час встановлення винуватості особи у вчиненні інкримінованого йому злочину, ОСОБА_8 з метою ухилення від кримінальної відповідальності може здійснювати незаконний вплив на них, так як він особисто під час надання показів повідомив, що обставин дорожньо-транспортної пригоди не пам`ятає, що свідчить про наявність ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст.177 КПК України. Отже, враховуючи сукупність характеризуючих даних обвинуваченого ОСОБА_8 , його соціальних зв`язків, тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення, вид передбаченого покарання, а також те, що внаслідок його злочинних дій загинуло двоє людей, з метою дотримання балансу між суспільним інтересом та правом особи на особисту свободу, та для забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків та уникнення встановлених ризиків, доцільно продовжити дію раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, без визначення розміру застави.

В свою чергу, захисник обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_11 в підготовчому судовому засіданні 15.02.2023 року подав клопотання про зміну його підзахисному ОСОБА_8 запобіжного заходу з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт, яке головним чином аргументовано тим, що ОСОБА_8 після проведення оперативних втручань, за станом свого здоров`я, перебуваючи в умовах слідчого ізолятору, не має можливості отримувати належну медичну допомогу та лікувально-дієтичне харчування.

З аналогічних підстав, а саме через неможливість отримання обвинуваченим в умовах слідчого ізолятору належної медичної допомоги та лікувально-дієтичного харчування, до суду із клопотанням про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на застосування застави, звернулася в підготовчому судовому засіданні 15.02.2023 року захисник обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_5 .

Вислухавши позицію сторін судового провадження, дослідивши матеріали кримінального провадження, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області ОСОБА_12 від 28.12.2022 року у справі № 127/30294/22, яка за наслідками апеляційного перегляду була залишена в силі ухвалою Вінницького апеляційного суду від 03.01.2023 року, до громадянина ОСОБА_8 , підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286 КК України, в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000440 від 22 липня 2022 року, був застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, без визначення розміру застави, терміном на 60 (шістдесят) днів з моменту його затримання, тобто до 25.02.2023 року.

За приписами частини першої статті 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Частиною другою статті 331 КПК України визначено, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Відповідно до положень частин першої, третьої статті 199 КПК України, клопотання про продовження строку тримання під вартою має право подати прокурор не пізніше ніж за п`ять днів до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою. … Клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити зокрема виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

З дотриманням вищезазначених вимог процесуального закону, прокурор звернувся до суду із письмовим клопотанням щодо продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_8 з підстав наявності ризиків, передбачених п.п.1, 3 ч.1 ст.177 КПК України, яке підтримав в суді, зазначивши, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти вказаним ризикам, а тому продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є виправданим.

Обвинувачений ОСОБА_8 , а також його захисники адвокати ОСОБА_13 та ОСОБА_14 в підготовчому судовому засіданні заперечували проти задоволення клопотання прокурора та продовження дії найсуворішого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки на їх переконання, не доведено належними доказами наявність ризиків, передбачених п.п.1, 3 ч.1 ст.177 КПК України, та посилаючись на стан здоров`я обвинуваченого ОСОБА_8 та неможливість отримання ним належної медичної допомоги (догляду) та лікувально-дієтичного харчування в умовах слідчого ізолятору, просили відповідно до поданих клопотань змінити запобіжний захід з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт, застосування застави.

Потерпіла ОСОБА_7 в підготовчому судовому засіданні підтримала заявлене прокурором клопотання про продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та заперечувала проти задоволення клопотання сторони захисту щодо зміни запобіжного заходу на більш м`який.

Відповідно до статті 29 Конституції України, кожна людина має право на свободу та особисту недоторканість. Ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Згідно статті 2 КПК України, основним завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден не винуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не булла піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження булла застосована належна правова процедура.

За частиною першою та пунктом 9 частини другої статті 131 КПК України, з метою досягнення дієвості кримінального провадження застосовуються заходи забезпечення кримінального провадження, до яких, зокрема, належать запобіжні заходи.

Згідно вимог частини третьої статті 331 КПК України, за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування.

Як зазначено вище, вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу (тобто статтями 176-213 КПК України).

Частиною першою статті 176 КПК України передбачено, що запобіжними заходами є: 1) особисте зобов`язання; 2) особиста порука; 3) застава; 4) домашній арешт; 5) тримання під вартою.

Згідно з частиною першою статті 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання ризикам, передбаченим пунктами 1-5 частини 1 цієї статті, а саме: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Також, статтею 178 КПК України визначено, що при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: 1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; 3) вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; 4) міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; 5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; 6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого; 7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; 8) наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; 9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; 10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; 11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини; 12) ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Отже, підставою застосування запобіжного заходу є наявність, зокрема, ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною 1 статті 177 КПК України (частина 2 статті 177 КПК України).

Ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені частиною 1 статті 177 КПК України, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення обвинуваченим зазначених дій. При цьому КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою та продовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.

Так, у клопотанні прокурор посилається на те, що наявні ризики, які свідчать про можливе вчинення обвинуваченим ОСОБА_8 дій, передбачених пунктами 1, 3 частини першої статті 177 КПК України, а саме те, що він може переховуватися від суду; незаконно впливати на свідків та експертів у цьому кримінальному провадженні.

Ризик переховування від суду є актуальним безвідносно до стадії кримінального провадження та обумовлений серед іншого можливістю притягненням до кримінальної відповідальності та пов`язаними із цим можливими негативними для особи наслідками (обмеженнями) і, зокрема, суворістю передбаченого покарання.

При визначенні імовірності переховування ОСОБА_8 від суду (правосуддя), суд враховує тяжкість покарання, що загрожує останньому у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованому йому кримінальному правопорушенні у цьому кримінальному провадженні. Так, кримінальне правопорушення за ч.3 ст.286 КК України, у якому обвинувачується ОСОБА_8 , передбачає виключно покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років з позбавленням права керування транспортними засобами на строк до трьох років.

Тяжкість ймовірного покарання та суворість можливого вироку особливо сильно підвищують ризик переховування від суду під час притягнення особи до кримінальної відповідальності.

Зазначені обставини самі по собі можуть бути мотивом та підставою для обвинуваченого ОСОБА_8 переховуватися від суду, що узгоджується із позицією Європейського суду з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» (рішення від 26.06.2001 року, заява № 33977/96), де зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування, а також у рішенні по справі «Пунцельт проти Чехії» (рішення від 25.04.2000 року, заява № 31315/96), відповідно до якого при оцінці ризику переховування від правосуддя може братися до уваги (поряд з іншими обставинами) і загроза відносно суворого покарання. Також у рішенні по справі «Бессієв проти Молдови» вказано, що ризик втечі має оцінюватися судом у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню. Серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що підозрюваний може втекти. У рішенні по справі «Летельє проти Франції», Європейський суд з прав людини визначив, що тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Разом з тим тяжкість можливого покарання не є єдиною підставою для висновку про існування у цьому провадженні ризику переховування обвинуваченого від суду.

У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Верховною Радою України (Закон України № 2102-IX від 24.02.2022 року), в Україні введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, строк дії якого неодноразово продовжувався. Так, востаннє Указом Президента України від 06 лютого 2023 року № 58/2023, затвердженим Верховною Радою України (Закон України № 2915-IX від 07.02.2023 року), в Україні продовжено строк дії воєнного стану з 05 години 30 хвилин 19 лютого 2023 року строком на 90 діб.

У зв`язку із цим, Кабінет Міністрів України вніс зміни до Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою від 27.01.1995 року № 57. Так, згідно зазначених змін до Правил, з метою здійснення заходів правового режиму воєнного стану обмежено виїзд з України громадян України чоловічої статі віком від 18 до 60 років, а також визначено перелік громадян України чоловічої статі, які відносяться до категорії військовозобов`язаних, що мають можливість виїхати за кордон під час дії воєнного стану.

Зокрема, згідно пункту 2-1 Правил перетинання державного кордону громадянами України, у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану перетинати державний кордон мають право особи з інвалідністю за наявності посвідчення, яке підтверджує відповідний статус, або пенсійного посвідчення чи посвідчення, що підтверджує призначення соціальної допомоги відповідно до Законів України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю», «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю», в яких зазначено групу та причину інвалідності, або довідки для отримання пільг особами з інвалідністю, які не мають права на пенсію чи соціальну допомогу, за формою, затвердженою Мінсоцполітики.

Згідно роз`яснень, наданих Верховним Судом у листі № 1/0/2-22 від 03.03.2022 року «Щодо окремих питань здійснення кримінального провадження в умовах воєнного стану», у пункті 8 зазначено, що оцінюючи ризики, які обґрунтовують доцільність застосування запобіжних заходів загалом та тримання під вартою зокрема, слідчий суддя (суд) керується всіма наявними матеріалами клопотання про застосування (продовження) запобіжного заходу. Водночас як відповідний ризик суди мають ураховувати запровадження воєнного стану та збройну агресію.

Внаслідок збройної агресії Російської Федерації, Україною з 24.02.2022 року, згідно відкритих даних, не контролюється орієнтовно 20 відсотків власної території, що створює додаткові можливості для залишення території України, в тому числі поза офіційними пунктами пропуску.

Існують способи виїзду за кордон громадян України чоловічої статі віком від 18 до 60 років, які відносяться до категорії військовозобов`язаних, і через офіційні пункти пропуску, доприкладу, у зв`язку із наявністю інвалідності, або з волонтерською місією тощо. А тому стверджувати, що ризик переховування від суду, у тому числі, за кордоном нівельовано повністю, неможливо.

Також існують реальні можливості переховування обвинуваченого і на тимчасово окупованих територіях України.

Окрім того, на переконання суду у даному кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає в необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілої сторони. При цьому належить враховувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності таких дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків розгляду кримінального провадження, а також належне дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.

Слід також зауважити, що реальна можливість вільної зміни свого місця проживання та/або місця перебування підвищує ймовірність переховування від суду, а тому в сукупності з іншими обставинами кримінального провадження підтверджує наявність відповідного ризику.

При встановленні наявності ризику впливу на свідків слід враховувати передбачену статтями 23 та 224 КПК України процедуру отримання показань від осіб, які є свідками, у кримінальному провадженні, а саме - спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акта до суду на стадії судового розгляду - усно шляхом допиту особи в судовому засіданні.

При цьому, відповідно до частини четвертої статті 95 КПК України, суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК України, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

За таких обставин ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при збиранні доказів, а й продовжує існувати на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

При цьому, суд бере до уваги те, що обвинувачений ОСОБА_8 зможе незаконно впливати на свідків, з метою можливої зміни ними своїх попередніх показів у суді, оскільки йому були вручені копії матеріалів кримінального провадження та відомі не лише анкетні дані вказаних осіб, але й їх фактичне місце проживання, а також зміст наданих ними показів.

Отже, існування відповідного ризику обумовлено тим, що показання свідків щодо обставин вчинення злочину мають значення для кримінального провадження та можуть суттєво вплинути на становище обвинуваченого, а тому наявні обґрунтовані підстави вважати, що останній наділений потенційною можливістю впливати на свідків у кримінальному провадженні з метою схилити їх змінити свої показання в суді, для уникнення або мінімізації кримінальної відповідальності.

З огляду на наявність у кримінальному провадженні ряду експертних досліджень, висновки яких покладені в основу обвинувачення, та які згідно положень частини 2 статті 84 КПК України, є окремими процесуальними джерелами доказів, що містять фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі який суд має встановити наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження, виконавці яких обвинуваченому достеменно відомі, та які за клопотанням, зокрема останнього, відповідно до вимог статті 356 КПК України, можуть бути викликані в суд для допиту щодо роз`яснення складеного висновку, а тому цілком не можна виключати можливість впливу на них з метою їх коригування.

Таким чином, суд приходить до переконливого висновку, що прокурором доведено наявність ризиків, передбачених п.п.1, 3 частини першої статті 177 КПК України.

Відповідно до частини першої статті 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та сьомою статті 176 цього Кодексу

У статті 5 Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи R(80) 11 від 27.06.1980 року «Про взяття під варту до суду» зазначається, що при розгляді питання про необхідність тримання під вартою, судовий орган повинен брати до уваги обставини конкретної справи, у тому числі характер та тяжкість інкримінованого злочину.

При вирішенні питання доцільності продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_8 відповідно до вимог частини першої статті 178 КПК України, судом враховуються такі обставини як вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує у разі визнання його винним у його вчиненні, а також вільний вибір місця знаходження та проживання, що може бути достатньою причиною разом з іншими для продовження дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Суд вважає, що інші більш м`які запобіжні заходи, ніж тримання під вартою, не зможуть запобігти ризикам, встановленим судом.

Оцінюючи можливість застосування іншого більш м`якого запобіжного заходу з метою запобігання встановленим ризикам, враховуючи, що така оцінка стосується перспективних фактів, суд використовує стандарт доказування «обґрунтованої ймовірності», за яким слід вважати, що інші більш м`які запобіжні заходи ніж тримання під вартою не зможуть запобігти встановленим ризикам за умови встановлення обґрунтованої ймовірності цього. При цьому, КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений при застосуванні до нього більш м`якого запобіжного заходу обов`язково (поза всяким сумнівом) порушить покладені на нього процесуальні обов`язки чи здійснить одну із спроб, що передбачена пунктами 1-5 частини 1 статті 177 КПК, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість допустити це в конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

При вирішенні цього питання суд виходить з того, що запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, про застосування якого просить захисник адвокат ОСОБА_13 , або запобіжний захід у вигляді застави, про застосування якого просить захисник адвокат ОСОБА_14 , не зможуть забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_8 , з огляду зокрема на тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого він обвинувачується.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року Європейський суд з прав людини зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Суд вважає, що фактичні обставини інкримінованого ОСОБА_8 тяжкого злочину, що спричинило смерть двох людей, свідчать про його підвищену суспільну небезпеку, що у сукупності із тяжкістю можливого покарання, а також даними про особу обвинуваченого, вказують на обґрунтованість застосування судом саме запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

При цьому, наявність у обвинуваченого постійного місця проживання на території Київської області, відсутність у нього наміру переховуватися чи залишати територію Україну, вперше притягнення до кримінальної відповідальності, відшкодування ним витрат на ритуальні послуги та поховання загиблих в результаті дорожньо-транспортної пригоди, наявність постійного місця роботи та позитивної характеристики за місцем проживання і місцем роботи, інвалідність третьої групи, існування соціально-стримуючих зв`язків, зокрема дружини та малолітньої дитини, що випливає з матеріалів судового провадження, не є безумовними підставами для застосування більш м`якого запобіжного заходу, оскільки вказані обставини не мають такого ступеню довіри, які можуть бути враховані судом, як такі, що мають запобіжний вплив на поведінку обвинуваченого, та не є такими, що спростовують встановлені судом ризики.

На думку суду доводи обвинуваченого та його захисників щодо відсутності ризиків неналежної процесуальної поведінки ОСОБА_8 на даний час є непереконливими, оскільки належні докази, які б свідчили про достатні стримуючі фактори в матеріалах провадження відсутні.

Відносно посилання сторони захисту на стан здоров`я обвинуваченого ОСОБА_8 та неможливість отримання ним належної медичної допомоги (догляду) та лікувально-дієтичного харчування в умовах слідчого ізолятору, то суд зазначає наступне.

Як вбачається з виписки із медичної карти стаціонарного хворого, виданої ТОВ «Шейла Груп», а також інших матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_8 внаслідок дорожньо-транспортної пригоди отримав тілесні ушкодження, у зв`язку із чим переніс відповідне оперативне втручання, якому рекомендовано: зокрема дробне харчування (часті, дрібні порції термічно та механічно, щадні), а також обмеження фізичних навантажень протягом 1,5міс.

З наданих листів філії Державної установи «Центр охорони здоров`я» Державної кримінально-виконавчої служби України у Вінницькій області від 09.01.2023 року № 48/Ві-23, від 20.01.2023 року № 119/Ві-23 слідує, що ОСОБА_8 оглядався та консультувався лікарями Вінницької міської медичної частини № 1 філії Державної установи «Центр охорони здоров`я» Державної кримінально-виконавчої служби України у Вінницькій області, та Комунального некомерційного підприємства «Вінницька міська клінічна лікарня швидкої медичної допомоги», за наслідками чого встановлено, що він не потребує стаціонарного лікування, та йому рекомендовано: обмеження фізичних навантажень протягом 30 діб, та дробне харчування (часті, дрібні порції термічно та механічно, щадні). Ув`язненому ОСОБА_8 призначено харчування за нормою 8-Б згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 16.06.1992 року № 336 «Про норми харчування осіб, які тримаються в установах виконання покарань, слідчих ізоляторах Державної кримінально-виконавчої служби, ізоляторах тимчасового тримання, приймальниках-розподільниках та інших приймальниках Національної поліції», яке він отримує. На даний час стан здоров`я ОСОБА_8 визначається як задовільний, термінової госпіталізації до закладів охорони здоров`я підпорядкованих МОЗ України він не потребує.

Відповідно до медичної довідки за підписом завідуюча Вінницької міської медичної частини № 1 філії Державної установи «Центр охорони здоров`я» Державної кримінально-виконавчої служби України у Вінницькій області ОСОБА_15 , яка надана згідно супровідного листа від 12.01.2023 року № 8/355, ОСОБА_8 отримує належне дієтичне харчування, визначене законодавством. Окрім того, ОСОБА_8 може отримувати продукти харчування від рідних в посилках (передачах) бандеролях, а також купувати продукти харчування в крамниці Державної установи «Вінницька установа виконання покарань (№1)». На даний час стан здоров`я ОСОБА_8 визначається як задовільний, термінової госпіталізації до закладів охорони здоров`я підпорядкованих МОЗ України він не потребує.

Згідно листа Державної установи «Вінницька установа виконання покарань (№1) від 24.01.2023 року № 8/805, на підставі заяви лікаря-терапевта Вінницької міської медичної частини № 1 філії Державної установи «Центр охорони здоров`я» Державної кримінально-виконавчої служби України у Вінницькій області від 12.01.2023 року № 59/ОД-23, ОСОБА_8 призначено дієтичне харчування за нормою 8-Б.

Стороною захисту не надано суду жодних належних та допустимих доказів на спростовання тих обставин та даних, які викладені у вищенаведених листах та медичній довідці, а отже недоведено неможливість отримання обвинуваченим ОСОБА_8 належної медичної допомоги (догляду) та лікувально-дієтичного харчування в умовах слідчого ізолятору, як недоведено і неможливість його подальшого перебування під вартою виходячи зі стану здоров`я.

При цьому суд враховує, що відповідно до Закону України «Про попереднє ув`язнення», у разі необхідності, особам, яким обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, в установі попереднього ув`язнення надається уся необхідна медична допомога та можливість додаткових відповідних обстежень, які проводяться відповідно до законодавства про охорону здоров`я.

Відповідно до пунктів 2.6, 2.7, 2.8 Порядку взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту, затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Міністерства охорони здоров`я України 10.02.2012 року № 239/5/104, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10.02.2012 року № 212/20525, особа, узята під варту, має право на вільний вибір лікаря. У разі звернення особи, узятої під варту, до лікаря медичної частини СІЗО з проханням про допуск обраного лікаря-фахівця лікар медичної частини СІЗО готує медичну довідку про стан її здоров`я та запит до керівництва СІЗО. Керівництво СІЗО забезпечує допуск обраного особою лікаря-фахівця. У разі необхідності в додаткових лабораторних обстеженнях, які не можуть бути проведені в медичних частинах СІЗО (наявним обладнанням, лабораторіями та обсягом медико-санітарної допомоги не передбачено проведення цих обстежень), вони проводяться на базі закладів охорони здоров`я з орієнтовного переліку. Якщо за результатами огляду чи обстеження особи, узятої під варту, встановлено, що вона потребує надання медичної допомоги у закладі охорони здоров`я з орієнтовного переліку, лікар медичної частини СІЗО готує медичну довідку про стан здоров`я особи, узятої під варту, та звертається із запитом до керівництва СІЗО.

З урахуванням цих обставин, доводи щодо зміни запобіжного заходу з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт, або застосування застави, про застосування яких заявила сторона захисту, не переважають доводів сторони обвинувачення та не зможуть запобігти вищевказаним ризикам та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого за допомогою більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.

Беручи до уваги те, що у суду відсутні докази, які б свідчили про те, що ризики передбачені п.п.1, 3 частини першої статті 177 КПК України, які існували на час застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зникли, а тому оскільки підстав для зміни чи скасування запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_8 не встановлено, суд приходить до висновку про необхідність продовження відносно нього дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Вищезазначені ризики виправдовують продовження відносно обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини, відповідно до якої суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Частина третя статті 331 КПК України передбачає, що за результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Враховуючи викладене, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_8 необхідно продовжити на шістдесят днів, до 15 квітня 2023 року включно.

Відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 183 КПК України, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, який спричинив загибель людини.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 315, 369-372, 376, 392 КПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання сторони обвинувачення щодо продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави відносно ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286 КК України - задовольнити.

Продовжити дію раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця селища Стара Вижівка Старовижівського району Волинської області, українця, громадянина України, із вищою освітою, одруженого, маючого на утриманні одну малолітню дитину, на момент затримання працюючого в ТОВ «КСМ Протек» на посаді головного технолога, інваліда третьої групи, раніше не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286 КК України, терміном на 60 (шістдесят) днів, до 15 квітня 2023 року включно, якого утримувати під вартою у слідчому ізоляторі Державної установи «Вінницька УВП (№ 1)», без визначення розміру застави.

Клопотання сторони захисту щодо зміни запобіжного заходу відповідно з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт, застосування застави залишити без задоволення.

Ухвала в частині продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою може бути оскаржена безпосередньо до Вінницького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.

Суддя