КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ

Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Києві 14 лютого 2023 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 , яка діє в інтересах ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 10 серпня 2022 року,

за участі: представника власника майна власника майна ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

ВСТАНОВИЛА:

Вказаною ухвалою задоволено клопотання слідчого Першого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві ОСОБА_7 , погоджене прокурором відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_8 та накладено арешт на автомобіль марки «Opel» «Mokka», 2022 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , який перебуває у власності підозрюваного ОСОБА_6 .

В обґрунтування прийнятого рішення слідчий суддя зазначив про наявність підстав для накладення арешту на вищевказане майно з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання.

Не погоджуючись з таким рішенням, представник ОСОБА_5 , яка діє в інтересах ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 10 серпня 2022 року та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання про арешт майна.

Щодо строку апеляційного оскарження, то представник зазначає, що клопотання про арешт майна розглянуто слідчим суддею за відсутності власника майна чи його представника, а копію постановленого рішення остання отримала 07 грудня 2022 року.

Представник вважає ухвалу слідчого судді незаконною та необґрунтованою, з огляду на наступне.

Зокрема, представник зазначає про незаконне затримання ОСОБА_6 та незаконність проведеного обшуку вищевказаного автомобіля, за відсутності ухвали слідчого судді та підстав, передбачених ч. 3 ст. 233 КПК України, оскільки обшук не був пов`язаний із безпосереднім переслідуванням особи, зважаючи на те, що ОСОБА_6 не перебував у автомобілі на момент затримання, автомобіль не містив на собі сліди або інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, не був об`єктом кримінально протиправних дій.Окрім того, не було встановлено обставин наявності невідкладного випадку, пов`язаного із врятуванням життя людей та майна.

Також, звертає увагу на те, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 190 КК України не підслідне слідчим органів державного бюро розслідувань. Відтак, усі слідчі та процесуальні дії, що були здійснені слідчими органів державного бюро розслідувань є незаконними, а здобуті ними докази - недопустимими відповідно до ст. 87 КПК України.

Крім того, представник вважає, що ОСОБА_6 пред`явлено необґрунтовану підозру, оскільки органом досудового розслідування не підтверджено належними та достатніми доказами: виникнення та наявність у ОСОБА_6 злочинного умислу на заволодіння грошовими коштами керівництва ПП «Універсал-Транс» шляхом обману; факт попередньої змови ОСОБА_6 з ОСОБА_9 щодо заволодіння грошовими коштами керівництва ПП «Універсал-Транс»;наявність факту обману з боку ОСОБА_6 , внаслідок якого могло відбутися заволодіння грошовими коштами ОСОБА_10 ;отримання ОСОБА_6 грошових коштів та завдання ОСОБА_10 будь-якої матеріальної шкоди.

Звертається в апеляційній скарзі увага і на те, що в ухвалі слідчого судді не конкретизовано спосіб арешту майна, та не наведено доказів, які б свідчили про існування ризиків з високим ступенем ймовірності про наміри підозрюваного здійснити відчуження, перетворення або приховування майна.

Також, вважає, що слідчим суддею не враховано наслідки арешту майна для третіх осіб - дружини підозрюваного ОСОБА_11 та малолітнього сина ОСОБА_12 , для яких ОСОБА_6 є єдиним годувальником і які не є учасниками у даному кримінальному провадженні, що призводить до непропорційного втручання в їхнє право на мирне володіння майном. Зокрема, вилучений та арештований автомобіль є єдиним транспортним засобом, який використовувався для потреб мобільності родини, відвідування шкільних та додаткових занять дитиною, що є особливо суттєвим в умовах воєнного стану.

На переконання представника арешт автомобіля ОСОБА_6 не виправдовує такий ступінь втручання у його право на мирне володіння майном потребами досудового розслідування і явно порушує справедливий баланс між інтересами власника майна, гарантованими законом, і завданнями цього кримінального провадження, суперечить принципам розумності, співмірності, справедливого балансу, рівності всіх перед законом та судом, а також конституційним засадам непорушності права приватної власності.

Прокурор у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання завчасно проінформовано Київську міську прокуратуру, тому колегія суддів вирішила за можливе розглянути дане провадження за відсутності прокурора, що не суперечить положенням ч. 4 ст. 405 КПК України.

Заслухавши доповідь судді, пояснення власника майна та його представника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, вивчивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Як убачається з матеріалів судового провадження, Першим слідчим відділом Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості якого 01 листопада 2021 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № 0001107 за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 368 КК України.

Досудовим розслідуванням виявлено, що у невстановлений час, але не пізніше липня 2021 року у ОСОБА_6 , який у той час обіймав посаду завідувача сектору внутрішнього аудиту Державної служби України з безпеки на транспорті, виник умисел на заволодіння грошовими коштами керівництва ПП «Універсал-Транс» шляхом обману.

26 липня 2022 року о 18 год. 05 хв. в порядку ст. 208 КПК України затримано ОСОБА_6 біля автомобілю марки «Opel» «Mokka», д.н.з. НОМЕР_1 , який знаходився на автодорозі біля домоволодіння АДРЕСА_1 .

27 липня 2022 року ОСОБА_6 повідомлено про підозру у заволодінні чужим майном шляхом обману (шахрайство), вчиненому за попередньою змовою групою осіб в особливо великих розмірах, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.Санкція вказаного кримінального правопорушення визначає покарання у вигляді позбавлення волі з конфіскацією майна.

При цьому, органом досудового розслідування встановлено, що підозрюваний ОСОБА_6 є власником автомобіля марки «Opel» «Mokka», 2022 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 .

10 серпня 2022 року слідчий Першого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві ОСОБА_7 , за погодженням з прокурором відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_8 , звернувся до слідчого судді Печерського районного суду міста Києва з клопотанням про накладення арешту на вищевказаний транспортний засіб, який перебуває у власності підозрюваного ОСОБА_6 .

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 10 серпня 2022 року клопотання слідчого задоволено.

Таке рішення слідчого судді колегія суддів вважає законним, обґрунтованим і вмотивованим, з огляду на наступне.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Частиною 2 ст. 170 КПК України передбачено, що арешт майна допускається з метою забезпечення, у тому числі конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи.

Згідно з ч. 5 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Під час апеляційного розгляду колегією суддів встановлено, що слідчий суддя при розгляді клопотання слідчого дотримався вищевказаних вимог закону, перевіривши при цьому наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, наявність ризиків та доведеність обставин, передбачених ст.ст. 132, 170 КПК України, таким чином, взявши до уваги усі обставини, які у відповідності до ст. 173 КПК України повинні враховуватися при вирішенні питання про арешт майна.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Нечипорук та Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення. Вказана позиція відображена, зокрема й в рішенні Суду від 30 серпня 1990 року у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства».

Як убачається з матеріалів провадження, зазначені у клопотанні слідчого обставини підозри ОСОБА_6 могли мати місце і підтверджуються достатньою сукупністю даних та доказами. Тобто існують обґрунтовані підстави підозрювати ОСОБА_6 у вчиненні згаданого кримінального правопорушення.

Крім того, на даному етапі кримінального провадження не допускається вирішення тих питань, які повинен вирішувати суд під час розгляду по суті, а саме питань, пов`язаних з оцінкою доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні кримінального правопорушення, то на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів лише можна визначити, що причетність ОСОБА_6 до скоєння кримінального правопорушення, підозра у якому йому повідомлена, є вірогідною та достатньою для застосування слідчим суддею щодо нього такого обмежувального заходу, як арешт майна.

Колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання слідчого та накладення арешту на вищевказаний транспортний засіб з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання, оскільки у даному кримінальному провадженні є всі підстави вважати, що вказане майно може бути відчужене.

З огляду на викладене, на переконання колегії суддів при розгляді клопотання про арешт майна слідчим суддею дотримано вимоги ст.ст. 132,170,172,173 КПК України, перевірено при цьому наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_6 кримінального правопорушення, наявність ризиків та доведено обставини, передбачені ст.ст. 132, 170 КПК України, а тому доводи представника щодо незаконності ухвали слідчого судді, слід визнати непереконливими.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що потреби досудового розслідування виправдовують саме такий процесуальний примус, як накладення арешту на майно, що надасть змогу виконати завдання, для втілення якого слідчий звернувся із клопотанням.

Доводи представника щодо порушення правил підслідності під час здійснення досудового розслідування у даному кримінальному провадженні є безпідставними зважаючи на постанову заступника керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_13 від 07 лютого 2022 року, якою визначено здійснення досудового розслідування слідчому підрозділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, яка є чинною та оскарженню не підлягає.

Крім того, визнання доказів недопустимими належить виключно до компетенції суду під час судового розгляду.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що транспортний засіб - це спільна сумісна власність подружжя ОСОБА_14 , не свідчить про незаконність накладеного арешту, оскільки правом визначати статус майна, зокрема спільну сумісну власність, наділений лише суд при його поділі між подружжям в натурі, проте таких даних представником суду не надано.

Інші доводи викладені в апеляційній скарзі, у тому числі щодо незаконного затримання підозрюваного та обшуку автомобіля, з урахуванням раніше наведеного, та враховуючи мету накладення арешту, не є підставою для скасування оскаржуваного рішення та не спростовують висновок слідчого судді щодо наявності підстав для накладення арешту.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, у провадженні не вбачається.

Залишаючи без змін ухвалу слідчого судді про накладення арешту на майно, колегія суддів враховує і те, що у відповідності до вимог ч. 1 ст. 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Рішення слідчого судді є законним та обґрунтованим, яке ухвалено на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, що підтверджені достатніми даними, дослідженими судом, а тому апеляційна скарга представника, навіть з урахуванням усіх викладених в них доводів, задоволенню не підлягають.

На підставі вищевикладених обставин, керуючись ст. ст. 170, 171, 309, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів -

УХВАЛИЛА:

Ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 10 серпня 2022 року, якою задоволено клопотання слідчого Першого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві ОСОБА_7 , погоджене прокурором відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_8 та накладено арешт на автомобіль марки «Opel» «Mokka», 2022 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , який перебуває у власності підозрюваного ОСОБА_6 , залишити без змін, аапеляційну скаргу представника ОСОБА_5 , яка діє в інтересах ОСОБА_6 , - без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Унікальний номер справи 757/20210/22-к Справа №11-сс/824/448/2023 Категорія: ст.170 КПК УкраїниГоловуючий у першій інстанції - ОСОБА_15 Доповідач: ОСОБА_1