Справа № 587/1566/22
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2022 року Сумський районний суд Сумської області у складі головуючого судді ОСОБА_1 , секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , захисника адвоката ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань кримінальне провадження №0000160 по обвинуваченню
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Мурманська рф, українця, громадянина України, одруженого, маючого дитину 2019 року народження, з вищою освітою, інваліда 2 групи, раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 1111 КК України,

В С Т А Н О В И В :

Громадянин України ОСОБА_5 , перебуваючи на території Сумського району Сумської області в умовах здійсненої окупації, у середині березня 2022 року (точної дати досудовим розслідуванням не встановлено) вчинив кримінальне правопорушення проти основ національної безпеки України за наступних обставин.
Статтями 1 та 2 III Конвенції про відкриття воєнних дій від 18 жовтня 1907 року, яка вступила в дію 26 січня 1910 року та 7 березня 1955 року визнана СРСР, правонаступником якого є Російська Федерація, передбачено, що військові дії між державами не повинні починатися без попереднього та недвозначного попередження у формі або мотивованого оголошення війни, або ультиматуму з умовним оголошенням війни. Про існування стану війни має бути без зволікання оповіщено нейтральним державам, і він матиме для них дійсну силу лише після отримання оповіщення.
У преамбулі Декларації про державний суверенітет України від 16 липня 1990 року (далі - Декларація) вказано, що Верховна Рада Української Радянської Соціалістичної Республіки проголошує державний суверенітет України як верховенство, самостійність, повноту і неподільність влади Республіки в межах її території та незалежність і рівноправність у зовнішніх зносинах.
Відповідно до розділу V Декларації, територія України в існуючих кордонах є недоторканною і не може бути змінена та використана без її згоди.
24 серпня 1991 року Верховною Радою Української Радянської Соціалістичної Республіки схвалено Акт проголошення незалежності України, яким урочисто проголошено незалежність України та створення самостійної української держави - України. Згідно з указаним документом, територія України є неподільною та недоторканною.
Незалежність України визнали держави світу, серед яких і Російська Федерація.
Згідно з пунктами 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 5 грудня 1994 року Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтвердили Україні своє зобов`язання згідно з принципами Заключного акта Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 1 серпня 1975 року поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України, зобов`язалися утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони, або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом ООН.
Відповідно до пунктів 3, 8 Меморандуму про підтримку миру та стабільності в Співдружності Незалежних Держав від 10 лютого 1995 року, що укладений між державами СНД, серед яких є Україна та Російська Федерація, держави підтвердили непорушність існуючих кордонів один одного та зобов`язалися виступати проти будь-яких дій, що підривають їхню непорушність, а також вирішувати усі суперечки, що виникають з питань кордонів і територій, тільки мирними засобами. Держави також зобов`язалися не підтримувати на території інших держав-учасниць сепаратистські рухи, а також сепаратистські режими, якщо такі виникнуть; не встановлювати з ними політичних, економічних та інших зв`язків; не допускати використання ними територій і комунікацій держав-учасниць Співдружності; не надавати їм економічної, фінансової, військової та іншої допомоги.
31 травня 1997 року, відповідно до положень Статуту ООН і зобов`язань згідно із Заключним актом Наради з безпеки і співробітництва в Європі, Україна та Російська Федерація уклали Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією (ратифікований Законом України від 14 січня 1998 року №13/98-ВР та Федеральним Законом Російської Федерації від 2 березня 1999 року № 42-ФЗ). Відповідно до статей 2-3 зазначеного Договору, Російська Федерація зобов`язалася поважати територіальну цілісність України, підтвердила непорушність існуючих між ними кордонів та зобов`язалася будувати відносини одна з одною на основі принципів взаємної поваги, суверенної рівності, територіальної цілісності, непорушності кордонів, мирного врегулювання спорів, незастосування сили або погрози силою, у тому числі економічні та інші способи тиску, права народів вільно розпоряджатися своєю долею, невтручання у внутрішні справи, додержання прав людини та основних свобод, співробітництва між державами, сумлінного виконання взятих міжнародних зобов`язань, а також інших загальновизнаних норм міжнародного права.
Відповідно до опису і карти державного кордону, які є додатками до Договору між Україною та Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон від 28 січня 2003 року (ратифікований Російською Федерацією 22 квітня 2004 року), територія Автономної Республіки Крим, м. Севастополя, Донецької і Луганської областей відноситься до території України.
Статтями 1 - 2 Конституції України визначено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною.
Згідно зі статтею 5 Конституції України, носієм суверенітету та єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування.
Право визначати і змінювати конституційний лад в Україні належить виключно народові і не може бути узурповане державою, її органами або посадовими особами.
Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
Статтею 73 Конституції України визначено, що виключно всеукраїнським референдумом вирішуються питання про зміну території України.
Відповідно до статей 132-134 Конституції України територіальний устрій України ґрунтується на засадах єдності та цілісності державної території. До складу України входять: Автономна Республіка Крим, Вінницька, Волинська, Дніпропетровська, Донецька, Житомирська, Закарпатська, Запорізька, Івано- Франківська, Київська, Кіровоградська, Луганська, Львівська, Миколаївська, Одеська, Полтавська, Рівненська, Сумська, Тернопільська, Харківська, Херсонська, Хмельницька, Черкаська, Чернівецька, Чернігівська області, міста Київ та Севастополь. Місто Севастополь має спеціальний статус, Автономна Республіка Крим (далі - АР Крим) є невід`ємною складовою частиною України
1в межах повноважень, визначених Конституцією України, вирішує питання, віднесені до її відання.
Всупереч вказаним нормам Президент Російської Федерації (далі - РФ) ОСОБА_6 , а також інші невстановлені на цей час досудовим розслідуванням представники влади РФ, діючи всупереч вимогам п. п. 1,2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05.12.1994, принципам Заключного акту Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 01.08.1975 та вимогам ч. 4 ст.
2Статуту ООН і Декларацій Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 09.12.1981 № 36/103, від 16.12.1970 № 2734 (XXV) від 21.12.1965 № 2131 (XX), від 14.12.1974 № 3314 (XXIX), спланували, підготували і розв`язали агресивну війну та воєнний конфлікт проти України, а саме віддали наказ на
вторгнення підрозділів Збройних сил РФ (далі по тексту - ЗС РФ) на територію України.
22 лютого 2022 року Президент Російської Федерації, реалізуючи злочинний план, направив до Ради Федерації звернення про використання Збройних Сил РФ за межами РФ, яке було задоволено.
24 лютого 2022 року о 5 годині Президент Російської Федерації оголосив про рішення розпочати військову операцію в Україні.
У подальшому на виконання вищевказаного наказу військовослужбовці ЗС РФ шляхом збройної агресії, із застосуванням зброї незаконно вторглись на територію Україну через державні кордони України в Автономній Республіці Крим, Донецькій, Луганській, Харківській, Херсонській, Миколаївській, Сумській, Чернігівській, інших областях та здійснили збройний напад на державні органи, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, військові частини, інші об`єкти, які мають важливе народногосподарське чи оборонне значення, житлові масиви та інші цивільні об`єкти та здійснили окупацію частини території України, чим вчинили дії з метою зміни меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, що продовжується по теперішній час та призводить до загибелі значної кількості людей та інших тяжких наслідків.
Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», який затверджено Верховною Радою України, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години ЗО хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб та у подальшому продовжено.
Досудовим розслідуванням встановлено, що територія Сумської області в період з 24 лютого по 04 квітня 2022 року була окупована збройними силами та іншими воєнізованими формуваннями російської федерації, зокрема були окуповані території населених пунктів Великий Бобрик, Боромля та Тростянець Сумської області. При цьому, представниками окупаційних військ російської федерації на в`їздах-виїздах зазначених населених пунктів були обладнані блокпости та введено спеціальний режим переміщення місцевого населення окупованими територіями.
На початку березня 2022 року (точна дата досудовим розслідуванням не встановлена), однак не пізніше середини березня 2022 року, у мешканця міста Суми, громадянина України ОСОБА_5 виник злочинний умисел, направлений на матеріальне забезпечення представників збройних та інших воєнізованих формувань держави-агресора за можливість вільно переміщуватись як територією окупованих населених пунктів так і за їх межами.

Так, в середині березня 2022 року ОСОБА_5 , перебуваючи за кермом власного автомобіля «Renault Megane», виїхав з м. Тростянець Сумської області в бік м. Суми по автомобільній трасі Н-12. Проїжджаючи повз блокпости окупаційних військ, що розташовувались як на території с. Боромля Охтирського району Сумської області так за його межами, до повороту до с. Великий Бобрик Сумського району Сумської області, ОСОБА_5 , діючи умисно, з власної ініціативи, вступив у контакт з представниками окупаційних військ, що перебували на вказаних блокпостах, з метою свого подальшого безперешкодного пересування автомобільною дорогою повз вказані блокпости до м. Суми. За свій безперешкодний проїзд та можливість пересуватись автомобільними дорогами, ОСОБА_5 запропонував невстановленим досудовим розслідуванням представникам збройних та інших воєнізованих формувань держави-агресора передавати останнім матеріальні ресурси у вигляді продуктів харчування під час його наступних поїздок через вказані блокпости.

В подальшому, 18 березня 2022 року ОСОБА_5 , перебуваючи у м. Суми, домовився засобами телефонного зв`язку із невстановленою досудовим розслідуванням громадянкою України про її перевезення на його власному автомобілі «Renault Megane» із с. Боромля Охтирського району Сумської області до м. Суми.
Достеменно знаючи про окупацію вказаного населеного пункту представниками збройних та інших воєнізованих формувань держави-агресора, а також про обмеження в пересуванні окупованими територіями та наявність встановлених окупаційними військами блокпостів як на території населених пунктів, що розташовані на шляху слідування по автомобільний трасі Н-12, так і за їх межами, ОСОБА_5 , маючи попередні домовленості із представниками окупаційних військ, що розташовувались на вказаних блокпостах, про його безперешкодний проїзд повз вказані блокпости за умови надання їм матеріальних ресурсів у вигляді продуктів харчування, діючи умисно, поклав наявні у нього продукти харчування у картонну коробку та вирушив на власному автомобілі «Renault Megane» по автомобільній трасі Н-12 з м. Суми в бік с. Боромля Охтирського району Сумської області з метою подальшої передачі матеріальних ресурсів у вигляді продуктів харчування представникам окупаційних військ.
Так, 18 березня 2022 року ОСОБА_5 , слідуючи за кермом власного автомобіля «Renault Megane» по автомобільній трасі Н-12 з м. Суми в сторону с. Боромля Охтирського району Сумської області, в районі повороту до с. Великий Бобрик Сумського району Сумської області, на одному з блокпостів передав представникам збройних та інших воєнізованих формувань заздалегідь взяту з собою картонну коробку з продуктами харчування, в якій знаходилось 3 (три) електронні сигарети, 2 (дві) пляшки води, ковбаса та консервовані овочі, тим самим забезпечив їх матеріальними ресурсами.
Здійснюючи передачу матеріальних ресурсів збройним чи воєнізованим формуванням держави-агресора, ОСОБА_5 розумів протиправність своїх дій, передбачав та бажав настання негативних наслідків, тобто діяв з прямим умислом.
Своїми умисними протиправними діями, які виразились у передачі матеріальних ресурсів незаконним збройним чи воєнізованим формуванням держави-агресора, ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 1111 КК України.
Під час досудового розслідування між прокурором та обвинуваченим за участю захисника ОСОБА_4 досягнуто угоди про визнання винуватості; у відповідності з письмовою угодою між сторонами була досягнута домовленість про призначення обвинувачеому за ч. 4 ст. 1111 КК України покарання з застосуванням ст. 69 КК України у виді 1 (одного) року позбавлення волі без конфіскації майна і на підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши йому іспитовий строк.

Обґрунтовуючи застосування при призначенні покарання положень ст. 69 КК України, сторони враховують, що ОСОБА_5 у ході розслідування свою вину визнав в повному обсязі і щиро розкаявся у скоєному, активно сприяв розкриттю злочину, раніше не судимий, матеріальної шкоди кримінальним правопорушенням не завдано, обвинувачений є інвалідом 2 групи, має на утриманні малолітню дитину, від його дій прямих тяжких наслідків скоєними протиправними діями не завдано, за місцем мешкання характеризується позитивно.

Враховуючи, що між прокурором та обвинуваченим за участю захисника досягнуто угоди про визнання винуватості, сумнівів в добровільності укладення угоди немає, узгоджені сторонами вид та міра покарання не є такими, що не відповідають ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, суд вважає за можливе затвердити угоду про визнання винуватості відповідно до положень ст. ст. 472, 474, 475 КПК України, визнавши винним ОСОБА_5 за ч. 4 ст.1111 КК України та призначивши йому покарання, визначене в угоді про визнання винуватості, беручи до уваги обставини справи, наявність сукупності пом`якшуючих відповідальність обставин та відсутність обставин, що обтяжують покарання.
Судом з`ясовано, що обвинувачений правильно розуміє положення, визначені ч. 4 ст.474 КПК України, які були йому роз`яснені в судовому засіданні, наслідки укладення та затвердження цієї угоди, передбачені ч. 2 ст. 473 КПК України, характер обвинувачення, щодо якого він визнає себе винуватим, вид покарання, а також інші заходи, які будуть застосовані до нього у разі затвердження угоди судом.
Судом встановлено, що зміст угоди відповідає вимогам ст. 472 КПК України та положенням закону, правова кваліфікація кримінального правопорушення є правильною, умови угоди не суперечать інтересам суспільства, не порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб, об`єктивних перешкод для виконання обвинуваченим зобов`язань за угодою немає, укладення угоди про визнання винуватості сторонами є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дій будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді, що підтверджено прокурором, обвинуваченим та її захисником під час судового розгляду.
Обвинувачений ознайомлений зі статтею ст. 3891 КК України, яка передбачає кримінальну відповідальність за умисне невиконання угоди про визнання винуватості.
Підстав для відмови у затвердженні угоди, що передбачені ч. 7 ст. 474 КПК України судом не встановлено.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 368,370,474,475 КПК України, суд

П Р И Г О В О Р И В :

Угоду про визнання винуватості між обвинуваченим ОСОБА_5 за участю захисника ОСОБА_4 та прокурором - затвердити.

ОСОБА_5 визнати винним за ч. 4 ст. 1111 КК України та призначити йому покарання з застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі строком на 1 (один) рік без конфіскації майна.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 (один) рік.

Вирок може бути оскаржений до Сумського апеляційного суду протягом 30 діб з дня його проголошення.

Суддя