11.11.2022 року КОЗЕЛЬЩИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 636/3648/18
Провадження № 1-кп/533/97/22
УХВАЛА

10 листопада 2022 року Козельщинський районний суд Полтавської області

в складі: головуючого судді - ОСОБА_1 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_2

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

захисника в режимі відеоконференції ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

захисника в режимі відеоконференції ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника в режимі відеоконференції ОСОБА_8 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Козельщина об`єднане кримінальне провадження № 0001211 від 10.08.2018, №0001416 від 05.10.2018, № 0001817 від 28.11.2018 за обвинуваченням:

ОСОБА_3 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1, 3 ст. 185, ч. 3 ст. 186 КК України,
ОСОБА_5 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України,

ОСОБА_7 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України,

установив

В провадженні Козельщинського районного суду Полтавської області перебуває вказана кримінальна справа, під час розгляду якої від захисника ОСОБА_8 надійшло усне клопотання про визнання доказу, а саме протоколу слідчого експерименту від 28.12.2018 року та відеозапису з участю обвинуваченого ОСОБА_3 , який міститься Т. 7 на аркуші справи 116-118 очевидно недопустимим.
На обґрунтування клопотання захисник ОСОБА_8 зазначив, що слідчий експеримент дублює покази учасників, зокрема обвинуваченого ОСОБА_3 . Слідчий під час експерименту ставить навідні питання. Покази обвинуваченого суд повинен сприймати лише ті, що надані обвинуваченим в суді. Обвинувачений ОСОБА_3 в суді повідомив, що під час слідчого експерименту на нього здійснювали тиск, отже в сукупності вищевикладене дає підставу вважати, що зазначений доказ є очевидно недопустимим.
Прокурор в судовому засіданні заперечував проти клопотання, вказуючи на те, що доводи захисника ОСОБА_8 є не обґрунтовані, вирішення питання допустимості доказів повинно відбуватись судом під час ухвалення остаточного вироку в сукупності з іншими доказами.
Вислухавши думки учасників щодо заявленого клопотання, вивчивши матеріали справи суд вважає, що у задоволенні клопотання слід відмовити з огляду на таке.
За загальним правилом суд вирішує питання допустимості доказів, оцінюючи їх в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення (ч. 1 ст. 89 КПК). Однак у певних випадках суд має право вирішити питання про недопустимість доказу ще до видалення суду до нарадчої кімнати.
Відповідно до ч. 1 ст. 22 КПК, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими КПК.
Згідно до ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Відповідно до вимог ст. 89 КПК України, суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення. Згідно із ч. 2, 3 даної статті у разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Сторони кримінального провадження, потерпілий мають право під час судового розгляду подавати клопотання про визнання доказів недопустимими, а також наводити заперечення проти визнання доказів недопустимими.
Згідно до положень ст. 86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.
Використана в частині 2 статі 89 КПК України категорія "очевидна недопустимість доказів" є оціночною і вирішення даного питання відноситься виключно до дискреційних повноважень суду.
При цьому системний аналіз ст. 89 КПК України дозволяє дійти висновку, що законодавець ознаки недопустимості доказів поділяє на очевидні та неочевидні. Залежно від цього визначається момент прийняття рішення щодо недопустимості доказів, який окреслений межами судового розгляду. Очевидно недопустимими є ті докази, про недопустимість яких прямо вказується в КПК. Це означає, що очевидно недопустимим є доказ, будь-яке порушення процедури отримання якого, згідно положень КПК України, є безумовною підставою визнання його недопустимим.
Існує також умовно недопустимі докази, допустимість чи недопустимість яких визначається судом у кожному конкретному випадку в залежності від встановлених обставин кримінального провадження. Саме тому, процесуальну конструкцію "очевидна недопустимість доказу", слід розглядати крізь призму положень інституту доказового права у його нерозривному зв`язку з кримінально процесуальними правовідносинами.
Аналогічна позиція викладена Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у інформаційному листі № 223-1446/0/4-12 від 05.10.2012 року "Про деякі питання порядку здійснення судового розгляду в судовому провадженні у першій інстанції відповідно до Кримінального процесуального кодексу України", де зазначено, що відомості, матеріали та інші фактичні дані, отримані органом досудового розслідування в непередбаченому процесуальним законом порядку чи з його порушенням, є очевидно недопустимими, а це відповідно до ч. 2 ст. 89 КПК тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Зазначене правило застосовується і щодо доказів, отриманих внаслідок істотного порушення прав та свобод людини (ст. 89 КПК) за умови підтвердження сторонами кримінального провадження їх очевидної недопустимості. В іншому випадку суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення (п. 8).
З системного аналізу ст. 89 КПК України слідує, що суд може вирішити питання допустимості доказів в разі їх очевидної недопустимості до початку дослідження доказів або на первісному етапі їх вивчення, проте після їх дослідження та вивчення суд повинен застосувати загальне правило, передбачене ч. 1 ст. 89 КПК України, та надати оцінку всім доказам в сукупності по завершенню судового слідства та при винесенні остаточного вироку.
На теперішній час судове слідство не завершено, обвинувачені та свідки не допитані, а тому суд вважає, що питання допустимості вказаних захисником доказу на даному етапі судового слідства можливо лише під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення остаточного вироку.
За таких обставин на даній стадії судового розгляду відсутні законні підстави для прийняття окремого рішення про визнання доказів недопустимими, а вирішення заявленого клопотання по суті судом є передчасним, у зв`язку з чим клопотання захисника задоволенню не підлягає.
На підставі викладеного, керуючись ст. 369-372, 383-385 КПК України, суд,

Постановив

У задоволенні клопотання адвокату ОСОБА_8 про визнання в якості недопустимого доказу, а саме протоколу слідчого експерименту від 28.12.2018 року з участю обвинуваченого ОСОБА_3 відмовити.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає. Заперечення на ухвалу можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, прийняте за результатами розгляду справи.
Роз`яснити сторонам кримінального провадження, що повний текст ухвали буде виготовлено та оголошено о 13 год 00 хв 11.11.2022 року.

Повний текст ухвали виготовлений 11.11.2022 року.

СУДДЯ ОСОБА_1