Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/667/22 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.11.2022 року. м. Кропивницький

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченої ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницький апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_8 на ухвалу Кіровського районного суду м. Кіровограда від 01.11.2022, якою щодо ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п.4 ч.2 ст.115 КК України, продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, строком на 60 днів, тобто по 30.12.2022 включно, без визначення застави
В С Т А Н О В И Л А:
В апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_8 просить ухвалу районного суду щодо продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо неї скасувати, змінивши запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою, а саме на домашній арешт, мотивуючи тим, що ухвала суду є не мотивованою та не обґрунтованою. Так, обрану міру запобіжного заходу вважає занадто суворою, а ризики, передбачені ст.177 КПК України не обґрунтовані як прокурором так і слідчим та не мають за собою ніяких фактичних та матеріальних підстав. Крім того, зазначає, що протягом тривалого часу не виконуються ухвали місцевого суду стосовно проходження медичного огляду, а перебування під вартою тільки погіршує її стан здоров`я.

У провадженні Кіровського районного суду м. Кіровограда перебуває кримінальне провадження №0000044 щодо ОСОБА_8 , яка обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченогоп.4 ч.2 ст.115 КК України.
01.11.2022 ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда щодо обвинуваченої ОСОБА_8 продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Рішення суду мотивовано тим, що при застосуванні до ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, було встановлено наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, зокрема можливість переховуватись від суду, впливати на свідків з метою схилити їх вчинити дії на свою користь. Крім того, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого п.4 ч. 2 ст. 115 КК України. Цей злочин є умисним, особливо тяжким, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років, або довічне позбавлення волі. Зважаючи на суворість покарання, що загрожує обвинуваченій за діяння в якому обвинувачується, існує обґрунтоване переконання у можливості її переховування від суду. Вищезазначене дало суду підстави вважати про існування ризиків, передбачених ст. 177 КІІК України, а саме можливість переховуватися від суду з метою уникнення відповідальності, незаконного впливу на свідків у цьому ж кримінальному провадженні.

Заслухавши доповідь судді, в дебатах обвинувачену ОСОБА_8 та її захисника ОСОБА_7 , які підтримали подану апеляційну скаргу обвинуваченої, думку прокурора про залишення ухвала суду без зміни, дослідивши матеріали клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, зваживши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст.331 КПК України вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу, тобто, питання щодо продовження строків тримання під вартою мають вирішуватися у порядку, передбаченому ст.199 КПК України.

Розглядаючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, суд першої інстанції повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування цього запобіжного заходу та умови, за яких таке продовження можливе.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи, завжди має бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на презумпцію невинуватості переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер і тяжкість злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке можливо буде призначено у разі засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.
Дані вимоги закону судом виконані в повному обсязі.

Колегія суддів, погоджуючись з думкою суду першої інстанції, вважає, що стосовно обвинуваченої продовжують існувати ризики, передбачені п. п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КК України, у виді переховування від суду з огляду на те, що у відношенні останньої існує обґрунтована підозра у скоєні кримінального правопорушення, яке за правилами ст. 12 КК України є особливо тяжким злочином, за яке передбачена кримінальна відповідальність у виді позбавлення волі на строк від 10 років до довічного позбавлення волі, що може спонукати останню до спроби уникнути покарання шляхом переховування від суду.
При цьому, з матеріалів провадження вбачається, що наслідком кримінально-карних дій, які ставляться у вину обвинуваченій є смерть людини, що свідчить про підвищену суспільну небезпеку кримінально-карного діяння, в якому обвинувачується особа та вказує на те, що розуміючи тяжкість покарання вона може ухилитися від суду, впливати на свідків з метою зміни ними своїх показань на свою користь.
У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Також суд першої інстанції взяв до уваги і всі дані про особу обвинуваченої, яка хоч і має постійне місце проживання, однак до затримання не працювала, тобто не мала стабільного матеріального доходу, а її соціальні зв`язки, остання має дітей, не є достатніми стримуючими факторами. Тому, на переконання колегії суддів, суд дійшов правильних висновків, що обвинувачена може переховуватися від суду, оскільки остання здійснювала пошуки житла в іншому місті для винаймання та подальшого переїзду, може незаконно впливати на свідків, з метою зміни своїх показань на її користь, оскільки, остання проживає в одній місцевості з свідками, вчинити інше кримінальне правопорушення і ймовірність реалізації таких дій не зменшилася.
З огляду на викладене встановлені щодо ОСОБА_8 ризики з числа передбачених ст. 177 КПК України є виключно вагомими і такими, що поза розумним сумнівом підтверджують можливість запобігання нею тільки шляхом продовження застосування до останньої запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а більш м`які запобіжні заходи нездатні забезпечити її належну процесуальну поведінку.
У статті 5 Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи R(80) 11 від 27.06.1980 «Про взяття під варту до суду» зауважується, що при розгляді питання про необхідність тримання під вартою, судовий орган повинен брати до уваги обставини конкретної справи, у тому числі характер та тяжкість інкримінованого злочину.
Водночас, відповідно до практики Європейського Суду з прав людини вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують та міжнародними контактами.
У зв`язку з зазначеним, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованих висновків про те, що обвинувачена у разі застосування щодо неї менш суворого запобіжного заходу ніж тримання під вартою може переховуватись від суду під тяжкістю можливого покарання, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, оскільки судовий розгляд справи триває і всі докази ще не досліджені, а також може вчинити інше кримінальне правопорушення, тобто встановив наявність ризиків, передбачених п.1,4,5 ст.177 КПК України, які не зменшилися.
Тому, доводи апеляційної скарги щодо недоведеності наявності ризиків з числа передбачених ст. 177 КПК України та відсутності підстав для висновку про неможливість усунення вказаних ризиків у менш обтяжливий спосіб, - не мають достатнього обґрунтування і є по суті особистими упередженими міркуваннями.
Доводи обвинуваченої про те, що у неї погіршився стан здоров`я і вона потребує лікування, яке неможливе в умовах СІЗО, а тому слід обрати більш м`який запобіжний захід, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки згідно листа Філії ДУ «Центр охорони здоров`я державної кримінально-виконавчої служби України» в Черкаській та Кіровоградській областях №954/ЧК-22 від 22.11.2022 на теперішній час загальний стан здоров`я обвинуваченої ОСОБА_8 задовільний. Невідкладної медичної допомоги не потребує.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухвалене у відповідності до вимог закону та на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені достатніми даними, дослідженими та оціненими судом, та не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченої.
Разом з цим, колегія суддів не може не відреагувати у встановленому КПК України порядку на звернення ОСОБА_8 про неналежне вжиття заходів щодо забезпечення охорони її здоров`я.

З викладених в апеляційній скарзі ОСОБА_8 обставин та наданих у судовому засіданні пояснень вбачається, що під час вивезення її до КНП «Кіровоградська обласна лікарня Кіровоградської обласної ради» було проведено не повне обстеження, а саме не було обстежено її у лікаря-ревматолога.
Відповідно до ст.49 Конституції України кожен має право на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування, в тому числі і особи, які тримаються під вартою, тому колегія суддів вважає за необхідне зобов`язати посадових осіб ДУ «Центр охорони здоров`я ДКВС України» забезпечити невідкладне проведення медичного обстеження ОСОБА_8 у лікаря-ревматолога, та, за необхідності, надати належне лікування.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 183, 193, 194, 206, 376 ч.2, 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Кіровського районного суду м. Кіровограда від 01 листопада 2022 щодо неї без зміни.

Зобов`язати посадових осіб ДУ «Центр охорони здоров`я ДКВС України» щодо забезпечення невідкладного проведення медичного обстеження у лікаря-ревматолога ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка перебуває у ДУ «Кропивницький слідчий ізолятор» .
Контроль за виконанням даної ухвали покласти на прокурора ОСОБА_6 .

Ухвала набирає законної сили негайно, є остаточною і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: