УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2022 року

м. Київ

справа № 576/2543/19

провадження № 51-3122 ск 22

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 23 лютого 2021 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від 22 серпня 2022 року щодо останнього та ОСОБА_6 ,

встановив:

Вироком Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 23 лютого 2021 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 1 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років.

Цим же вироком також засуджено ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років.

Вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження, процесуальних витрат та речових доказів у провадженні.

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 08 червня 2019 року, близько 14 год, спільно вживав спиртні напої із ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на присадибній ділянці домогосподарства ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_1 , де останній почав висловлювати на адресу ОСОБА_6 та ОСОБА_5 образливі слова.

У результаті раптово виниклих неприязних відносин, діючи групою осіб, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки у формі заподіяння тілесних ушкоджень чи позбавлення життя ОСОБА_8 , свідомо припускаючи настання його смерті, спочатку ОСОБА_6 підійшов до потерпілого, який знаходився у сидячому положенні, та наніс йому кулаком правої руки два удари в голову, від яких той повалився на спину. В подальшому, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 почали наносити разом, а також кожен окремо, численні удари руками та ногами ОСОБА_8 у життєво важливі органи, а саме: голову, шию та грудну клітину, внаслідок чого спричинили тілесні ушкодження, від яких настала смерть потерпілого.

В подальшому ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , переконавшись у настанні смерті

ОСОБА_8 , з метою приховати вчинений злочин, відтягли тіло потерпілого до кущів та накрили його гілками, після чого покинули територію вказаного домогосподарства.

Ухвалою Сумського апеляційного суду від 22 серпня 2022 року вказаний вирок місцевого суду залишено без змін.

У касаційній скарзі захисник, посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого

ОСОБА_5 через суворість, просить змінити судові рішення та пом`якшити призначене йому покарання. В обґрунтування посилається на неврахування судами попередніх інстанцій тих обставин, що ОСОБА_5 відповідно до ст. 89 КК України є несудимим, має сім`ю, в повному обсязі визнав фактичні обставини вчиненого кримінального правопорушення, приймав участь у слідчих діях, чим сприяв органам досудового розслідування у встановленні обставин злочину. Разом з цим, у суді апеляційної інстанції засуджений заявив про визнання вини у повному обсязі, щире каяття та критичне ставлення до вчиненого. Окрім цього, ОСОБА_5 вибачився перед потерпілою, не заперечував, що повинен приймати участь у відшкодуванні шкоди, однак не зміг цього зробити, оскільки перебуває під вартою. Наведені аргументи, на думку захисника, є достатніми для пом`якшення призначеного

ОСОБА_5 покарання.

Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України з огляду на таке.

Згідно з ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення та кваліфікація його дій за ч. 1 ст. 115 КК України, у касаційній скарзі не оспорюються.

Зі змісту касаційної скарги вбачається, що захисник ОСОБА_4 порушує питання про недотримання судами визначених законом вимог, що стосуються призначенняпокарання, які пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК України, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з позиції суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Вказаних вимог закону місцевим та апеляційним судами дотримано в повному обсязі.

Так, при призначенні ОСОБА_5 покарання місцевий суд врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є особливо тяжким злочином, особу обвинуваченого, який раніше судимий, до затримання не працював, не одружений, на обліку у лікаря-нарколога та психіатра не перебуває, відсутність обставин, які пом`якшують покарання та вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, як обставину, що обтяжує покарання.

Також судом враховано цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, а саме на життя людини, яке є найвищою соціальною цінністю; тяжкість та непоправність наслідків у виді смерті потерпілого; спосіб та характер дій засудженого, який протягом тривалого часу заподіював тілесні ушкодження ОСОБА_8 , що був особою похилого віку та очевидно фізично слабшим за нього; посткримінальну поведінку у виді приховання тіла потерпілого.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про необхідність призначення

ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років, оскільки за обставин цього кримінального провадження, даних про особу обвинуваченого, саме таке покарання є співмірним і адекватним характеру вчинених дій та їх небезпечності.

З таким рішенням слушно погодився й суд апеляційної інстанції, який належно перевірив доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_5 , надав на них вичерпні відповіді та навів в ухвалі достатні мотиви, з яких апеляційну скаргу визнав необґрунтованою.

Мотивуючи своє рішення, апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції виконав вимоги статей 50, 65 КК України в повній мірі, належним чином встановив і врахував всі обставини, які за законом повинні бути врахованими при призначенні особі покарання, та прийшов до обґрунтованого висновку, що саме покарання у виді позбавлення волі на вказаний строк буде необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_5 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Із вказаними висновками погоджується і суд касаційної інстанції.

Разом з цим, доводи касаційної скарги захисника про наявність щирого каяття є неспроможними з огляду на таке.

За сталою практикою Верховного Суду, розкаяння передбачає, окрім визнання собою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне, визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання.

Щире каяття - це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.

Як слідує зі змісту вироку, засуджений ОСОБА_5 під час судового розгляду щирого жалю та осуд своєї поведінки не висловив, не намагався відшкодувати шкоду, а визнання своєї провини у суді апеляційної інстанції, за відсутності будь-яких конкретних дій на підтвердження цього, свідчить лише про намагання полегшити відповідальність, що на думку колегії суддів підтверджує відсутність такої пом`якшуючої обставини, як щире каяття.

В силу положень п. 7 ч. 1 ст. 89 КК України судимості ОСОБА_5 є непогашеними, а тому доводи касаційної скарги в цій частині є безпідставними.

Решта доводів касаційної скарги є непереконливими, оскільки в цілому не спростовують правильності висновків судів у частиніпризначеного ОСОБА_5 покарання та не впливають в достатній мірі на можливість його пом`якшення.

Підсумовуючи наведене, на переконання Верховного Суду, призначене засудженому покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

За встановлених обставин у цьому кримінальному провадження відсутні підстави вважати призначене ОСОБА_5 покарання явно несправедливим через суворість в аспекті приписів ст. 414 КПК України, оскільки у даній справі досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.

Переконливих аргументів, які б свідчили про наявність підстав для зміни оскаржуваних судових рішень, у касаційній скарзі не наведено, та Судом не встановлено.

З урахуванням викладеного, Верховний Суд вважає, що обґрунтування касаційної скарги не містить належних доводів, які викликають необхідність їх перевірки за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 23 лютого 2021 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від 22 серпня 2022 року щодо останнього та ОСОБА_6 .

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_10 ОСОБА_11 ОСОБА_3