ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2023 року

м. Хмельницький

Справа № 683/1808/20

Провадження № 11-кп/4820/120/23

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Хмельницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

за участю прокурора ОСОБА_5

представника потерпілої ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому в режимі відеоконфенції кримінальне провадження №0000011, відомості про яке внесено до ЄРДР 15.07.20 року, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 02 листопада 2021 року стосовно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Новополтавка Новобузького району Миколаївської області, жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, ФОП,

визнано винуватим за ч.1 ст.125 КК України та засуджено до покарання у виді 200 (двісті) годин громадських робіт.

Цивільний позов ОСОБА_9 до ОСОБА_8 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_9 8 000 грн моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, -

ВСТАНОВИЛА:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини

Вироком суду встановлено, що ОСОБА_8 близько 09 год 20 хв 15 липня 2020 року, перебуваючи в коридорі біля вхідних дверей до сауни приміщення готелю «Случ» (ТОВ «Міронекс»), що на АДРЕСА_2 , на ґрунті довготривалих особистих неприязних відносин, вступив у словесний конфлікт з потерпілою ОСОБА_9 , в ході якого умисно, протиправно завдав останній один удар долонею лівої руки та один удар долонею правої руки в обличчя потерпілої, чим заподіяв їй тілесні ушкодження у вигляді крововиливів в підочній ділянці справа, в ділянці спинки носа справа, які відносяться до легких тілесних ушкоджень.

ОСОБА_8 визнано винним та засуджено за ч. 1 ст. 125 КК України.

Узагальнені доводи апеляційної скарги захисту.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 просив скасувати вирок Старокостянтинівського районного суду від 02 листопада 2021 року щодо нього та постановити ухвалу, якою закрити кримінальне провадження на підставі ст.417 КПК України, за відсутності в його діях складу інкримінованого кримінального проступку та відсутності доказів на його доведення, вичерпання можливості їх отримання (п.п.2, 3 ч.1 ст.284 КПК України), а також відмовити у задоволенні цивільного позову потерпілої в повному обсязі.

Зазначає, що висновки суду першої інстанції про його винуватість в інкримінованому кримінальному проступку і наявності підстав до задоволення позовних вимог потерпілої ОСОБА_9 не відповідають фактичним обставинам провадження.

Посилається на те, що судом допущено істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, зокрема, при оцінці наданих сторонами провадження доказів, та неправильно застосовано норми кримінального закону.

Вважає, що вирок суду винесено всупереч норм процесуального закону, за відсутності належних та допустимих доказів його вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України. Звертає увагу на те, що в судовому засіданні стороною обвинувачення не було надано, а судом не було здобуто і досліджено доказів, які б підтверджували спричинення ним потерплій ОСОБА_9 тілесних ушкоджень у спосіб, час, місці та за обставин, викладених у обвинувальному акті. Стверджуває, що попри показання потерпілої ОСОБА_9 , матеріали кримінального провадження не містять жодних медичних документів, які б підтверджували надання їй медичної допомоги чи отримання нею ушкоджень.

Відповідальність за ч.1 ст.125 КК України настає в разі заподіяння потерпілому легкого тілесного ушкодження, без спричинення короткострокового розладу здоров`я чи незначної втрати працездатності. Водночас, наявні у матеріалах провадження висновки СМЕ, на думку обвинуваченого, не відповідають вимогам КПК України та Закону України «Про судову експертизу», є необґрунтованими та неповними, а висновок СМЕ №53 від 20 липня 2020 року ґрунтується на невідомому відеозаписі, який не був предметом дослідження в суді.

На його думку, в суду першої інстанції були відсутні належні та допустимі докази, які б у своїй сукупності, беззаперечно, поза розумним сумнівом підтверджували факт вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України.

Посилається на те, що його було неналежним чином повідомлено про підозру, порушено процедуру кримінального переслідування, яка повинна здійснюватись з врахуванням вимог КПК України, а відтак і обвинувачення висунуто незаконно. Отже є підстави для закриття провадження, через відсутність достатніх допустимих доказів на обґрунтування його винуватості та неможливості їх повторного отримання, а також порушення процедури кримінального переслідування.

Захисник ОСОБА_10 з 27.02.2022 року проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України. Відповідно до витягу з Єдиного реєстру адвокатів України, надісланого Радою адвокатів Хмельницької області, його право на зайняття адвокатською діяльністю зупинено згідно п.1 ч.1 ст. 31 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» з 22.02.2023 року на підставі заяви ОСОБА_10 . Клопотань про залучення до участі у апеляційному перегляді провадження іншого захисника обвинувачений ОСОБА_10 не заявляв.

Захист прав та законних інтересів обвинуваченого ОСОБА_8 під час апеляційного перегляду провадження здійснював захисник ОСОБА_7 .

Узагальнені позиції учасників апеляційного перегляду провадження.

Під час апеляційного розгляду захисник ОСОБА_7 та обвинувачений ОСОБА_8 , підтримали апеляційну скаргу захисту, прокурор заперечував проти її задоволення, представник потерпілої ОСОБА_6 також заперечувала проти вимог апеляційної скарги.

Під час апеляційного перегляду кримінального провадження обвинувачений ОСОБА_8 відмовився від клопотання, викладеного в апеляційній скарзі стосовно повторного допиту свідка ОСОБА_11 та експерта ОСОБА_12 , а також дослідження письмового повідомлення про підозру. Клопотання обвинуваченого в частині дослідження висновків СМЕ № 51 від 16.07.20 року та № 53 від 20.07.20 року, протоколу вручення повідомлення про підозру від 24.07.20 року були вирішені судом в порядку ст. 404 КПК України.

Заслухавши суддю доповідача, учасників процесу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_8 підлягає частковому задоволенню та виходить з наступного.

Мотиви суду з посиланням на норми матеріального та процесуального закону.

Виходячи з положень ст. 404 КПК України апеляційний суд переглядає судове рішення в межах доводів апеляційної скарги.

За приписами ст. 370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Виходячи з положень ч. 1 ст. 412 КПК, істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Вина обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненому злочині при викладених у вироку обставинах доведена зібраними по справі та дослідженими в судовому засіданні доказами.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_8 в суді першої та апеляційної інстанції свою вину у вчиненому не визнав, пояснив, що між ним та роботодавцем потерпілої ОСОБА_9 тривалий час існує спір з приводу підвального приміщення, вхід до якого розташований в приміщенні готелю «Случ», що належить ТОВ «Міронекс». 15 липня 2020 року близько 09 години у підвалі цього приміщення між ним та ОСОБА_9 виник словесний конфлікт, в ході якого ОСОБА_9 його ображала. Потерпіла намагалась його вдарити, захищаючись, він закрив своє обличчя руками. Будь-яких ударів їй не наносив. Гроші в сумі 7 000 грн сплатив потерпілій не у рахунок відшкодування моральної шкоди, а тому, що бажав з нею примиритися.

На думку колегії суддів версія захисту про обставини події, що відбувалася 15.07.20 року повністю спростовуються поясненнями потерпілої ОСОБА_9 , з яких виходить, що в той день в ході конфлікту в підвальному приміщенні ТОВ «Міронекс» ОСОБА_8 плюнув їй в обличчя і завдав один удар лівою рукою та один удар правою рукою в обличчя. Обставини її побиття зафіксувала відеокамера, запис якої було надано працівникам поліції.

Пояснення потерпілої, надані суду, узгоджуються з поясненнями свідка ОСОБА_11 яка пояснила, що 15.07.20 року після того, як їй стало відомо про побиття ОСОБА_9 обвинуваченим ОСОБА_8 вона переглядала запис з камер спостереження де були зафіксовані обставини, на які посилалася потерпіла.

Потерпіла ОСОБА_9 та свідок ОСОБА_11 були попереджені судом про кримінальну відповідальність за ст. 385,384 КК України за надання завідомо неправдивих свідчень, у колегії суддів нема підстав ставити під сумнів їх пояснення, надані на підтвердження обставин, викладених в обвинуваченні, колегія суддів вважає їх послідовними, логічними, належними та допустимими доказами, вони узгоджуються між собою та з іншими доказами зібраними слідством та дослідженими судом.

Таким доказом колегія суддів вважає протокол огляду речових доказів від 20.07.2020 року за результатом огляду відеозапису з камер спостереження, що встановленні ТОВ «Міронекс» на вул..Острозького, 10 в м. Старокостянтинові, з фото таблицями (а/с 22-27 т.1). З нього виходить, що обвинувачений ОСОБА_8 15.07.2020 року о 08 год.13 хв. зайшов до приміщення ТОВ «Міронекс», відчинив двері та увійшов до приміщення «Сауна» та о 09 год.23 хв. здійснив дію, що схожа на плевок в обличчя ОСОБА_9 , яка стояла навпроти, а потім завдав удар лівою рукою в праву її частину обличчя та ще один удар правою рукою в обличчя потерпілої.

Колегія суддів виходить з того, що протокол огляду речових доказів було складено слідчим у передбачений кримінально процесуальним законом спосіб, на підставі ст. 237 КПК України в результаті перегляду диску СD-R з відеозаписом відеокамер внутрішнього спостереження у приміщенні готелю «Случ», де відбувалися події кримінального правопорушення. В свою чергу диск було надано потерпілою слідчому Старокостянтинівського ВП ГУНП в Хмельницькій області ОСОБА_13 , уповноваженому належним чином на здійснення досудового розслідування у цьому кримінальному провадженні та долучено до матеріалів провадження відповідною постановою від 20.07.20 року у якості речового доказу (а/с - 20 т.1) згідно ст. 100 КПК України.

Отже, відомості відображені в протоколі огляду речового доказу від 20.07.20 року з фото таблицями до нього колегія суддів вважає належним та допустимим доказом, отриманим в порядку, передбаченому КПК України. Підстав, які б свідчили про очевидну недопустимість цього доказу, передбачених положеннями ст. 86,87 КПК України, колегією суддів не встановлено. Апеляційні твердження сторони захисту про те, що суд у судовому засіданні не переглянув диск СD-R з відеозаписом відеокамер внутрішнього спостереження у приміщенні готелю «Случ» не спростовує таких висновків суду і не свідчить про недопустимість цього протоколу, як доказу у кримінальному провадженні.

Крім наведених доказів, вина ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому правопорушення підтверджується також:

- висновком судово-медичної експертизи № 51 від 16 липня 2020 року, у потерпілої виявлені тілесні ушкодження у виді крововиливів в підочній ділянці справа, в ділянці спинки носа справа, що виникли від дії тупого твердого предмета, яким могли бути руки сторонньої особи, їм подібні предмети, у строк та за обставин, вказаних в постанові про призначення експертизи та потерпілою, відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень (Т.2, а.с. 19);

- висновком судово-медичної експертизи № 53 від 20 липня 2020 року відповідно до якої, характер і локалізація виявлених тілесних ушкоджень у ОСОБА_9 можуть відповідати механізму їх нанесення, зображеному на відеозаписі: один удар лівою долонею в праву частину обличчя (Т.2, а.с. 29)

Апеляційні доводи обвинуваченого ОСОБА_8 про те, що висновки судово-медичних експертиз не відповідають вимогам кримінально-поцесуального закону колегія суддів вважає неспроможними з огляду на наступне.

Колегія суддів виходить з того, що обидві судово-медичні експертизи № 51 від 16.07.20 року та судово-медична експертиза №53 від 20.07.20 року були призначені уповноваженою особою інспектором сектору дізнання Старокостянтинівського ВП ГУНП в Хмельницькій області ОСОБА_14 під час досудового розслідування провадження в порядку ст. 242, 243 КПК України з метою встановлення локалізації, механізму заподіяння та ступіню тяжкості тілесних ушкоджень, виявлених у потерпілої ОСОБА_9 .

Експертиза була проведена експертом Хмельницького обласного бюро судово-медичної експертизи ОСОБА_12 , що має стаж роботи експертом з 2002 року, кваліфікаційний клас судового експерта, першу кваліфікаційну категорію лікаря судово-медичного експерта. Слідчим експерта було ознайомлено з правами та обов`язками за ст. 69 КПК України та попереджено про кримінальну відповідальність за ст. 384,385 КК України за відмову від ухилення від дачі висновку або за дачу завідомо неправдивого висновку (а/с -19,29 т.1).

Отже, у колегії суддів нема підстав для сумніву в об`єктивності, наданих судовим експертом висновків, його фаховості та неупередженості. Доводи захисту про те, що висновки судово-медичних експертиз є припущеннями, зробленими на підставі недопустимих доказів і конкретно визначити механізм утворення тілесних ушкоджень у гр. ОСОБА_9 неможливо, колегія суддів відкидає, вважає їх надуманими та такими, що спростовуються роз`ясненнями експерта ОСОБА_12 наданими суду.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 51 від 16 липня 2020 року (Т.2, а.с. 19) в потерпілої ОСОБА_9 виявлені тілесні ушкодження у вигляді крововиливів в підочній ділянці справа, в ділянці спинки носа справа, що виникли від дії тупого твердого предмета, яким могли бути руки сторонньої особи, їм подібні предмети, у строк та за обставин, указаних в постанові про призначення експертизи та потерпілою, відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

За результатами додаткової судово-медичної експертизи № 53 від 20 липня 2021 року (т.2, а.с. 29)встановлено, що характер і локалізація виявлених тілесних ушкоджень у потерпілої ОСОБА_9 узгоджуються із механізмом їх заподіяння, а саме: один удар лівою долонею в праву частину обличчя та другий удар правою долонею в праву частину обличчя.

Окрім того, допитаний в судовому засіданні суду першої інстанції експерт ОСОБА_12 підтвердив зроблений ним висновок і надав вичерпні відповіді щодо механізму, локалізації та способу спричинення потерпілій ОСОБА_9 тілесних ушкоджень. Зокрема, експерт зазначав, що висновки зроблено на підставі відомостей, викладених у постановах про призначення експертизи, поясненнях самої потерпілої, які відповідали обставинам, зафіксованим на відеозаписі з відеокамер спостереження, наданих йому слідчим.

Отже, на думку колегії суддів, висновки судово-медичних експертиз №51 від 16 липня 2020 року та №53 від 20 липня 2020 року належним чином відображають характер тілесних ушкоджень виявлених у потерпілої, їх локалізацію та механізм утворення.

Дійсно, судом першої інстанції безпосередньо сам запис з камер спостереження не був досліджений з технічних причин. Однак, колегія суддів вважає, що факт нанесення потерпілій тілесних ушкоджень обвинуваченим підтверджується іншими доказами показаннями потерпілої, свідка, висновками судово-медичних експертиз, письмовими доказами, які безпосередньо були досліджені місцевим судом та яким була надана правова оцінка у вироку.

Аналізуючи апеляційні вимоги обвинуваченого ОСОБА_8 про те, що у даному кримінальному провадженні його не було у встановленому законом порядку повідомлено про підозру, колегія суддів відкидає, та вважає їх такими, що не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні.

Виходячи з положень ст. 278 КПК України письмове повідомлення про підозру вручається в день його складення слідчим або прокурором, а у випадку неможливості такого вручення - у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень. Вручення повідомлень в кримінальному провадженні здійснюється в порядку глави 11 КПК України, якими регламентовані правила виклику слідчим, прокурором, судового виклику. За положеннями ст. 136 КПК України належним підтвердженням отримання особою повістки про виклик або ознайомлення з її змістом іншим шляхом є розпис особи про отримання повістки, в тому числі на поштовому повідомленні, відеозапис вручення особі повістки, будь-які інші дані, які підтверджують факт вручення особі повістки про виклик або ознайомлення з її змістом.

Колегія суддів виходить з того, що в даному випадку повідомлення про підозру від 24 липня 2020 року щодо ОСОБА_8 складено старшим інспектором сектору дізнання Старокостянтинівського ВП ГУНП в Хмельницькій області ОСОБА_15 за погодженням із прокурором Старокостянтинівської місцевої прокуратури ОСОБА_16 (т.2, а.с 46). Повідомлення про підозру оголошено старшим інспектором сектору дізнання Старокостянтинівського ВП ГУНП в Хмельницькій області ОСОБА_15 в присутності понятих, у зв`язку з відмовою ОСОБА_8 від його вручення.

Вказане підтверджується відповідним протоколом вручення повідомлення про підозру від 24 липня 2020 року за участі вказаних понятих (Т.2, а.с.52). Факт оголошення повідомлення про підозру ОСОБА_8 підтверджено та засвідчено понятими ОСОБА_17 та ОСОБА_18 .

Оголошення змісту повідомлення про підозру ОСОБА_8 , а також його вручення (в даному випадку відмова) та роз`яснення йому права на захист проводилось із застосуванням відеофіксації в приміщенні службового кабінету №402 Старокостянтинівського ВП ГУНП в Хмельницькій області, що на вулиці Попова, 2 міста Старокостянтинів.

За таких умов колегія суддів вважає, що орган досудового розслідування оголосив повідомлення про підозру ОСОБА_8 у спосіб передбачений КПК України і не може погодитись з апеляційними твердженнями обвинуваченого про порушення процедури кримінального переслідування.

Крім того, доводи захисту про істотне порушення процесуального закону при повідомленні про підозру, що виразилися у здійсненні цієї процесуальної дії без участі захисника колегія суддів не приймає до уваги адже участь захисника при здійсненні такої процесуальної дії не є обов`язковою. Кримінально-процесуальний кодекс не покладає обов`язку на дізнавача забезпечувати участь захисника при врученні повідомленні підозри.

У підсумку, приймаючи рішення за апеляційними доводами обвинуваченого ОСОБА_8 про недоведеність його вини колегія суддів, виходить також з того, що ст.2, 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477 від 23.02.06 року передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини, як обов`язкове джерело права. Основним джерелом правозастосовної діяльності ЄСПЛ є Конвенція «Про захист прав людини та основоположних свобод», якою на міжнародному рівні закріплені головні принципи права на справедливий публічний розгляд справи незалежним та безстороннім судом, права на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі. Таким чином, норми Конституції України, національного законодавства, в тому числі і кримінально процесуального законодавства мають узгоджуватися з нормами Конвенції та рішеннями ЄСПЛ. Пріоритетність та загальна значущість норм Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод» та практики ЄСПЛ закріплена і в принципі законності, визначеному в ст. 9 КПК України в редакції 2012 року, за якою положення відповідного міжнародного договору України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України є обов`язковими, кримінально - процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики ЄСПЛ. Правова концепція доведення вини особи «поза розумним сумнівом» сформульована та обґрунтована у рішеннях ЄСПЛ «Авшар проти Туреччини», «Кобець проти України» від 14.02.08 року, «Козинець проти України» від 06.12.17 року та ін.. За цією концепцією сукупність зібраних слідством та безпосередньо досліджених судом доказів з додержанням критеріїв їх належності, допустимості, достатності, виваженості та зваємозв`язку між собою з урахуванням особливостей національного кримінального та кримінально-процесуального закону повинна відповідати загальним принципам права особи на справедливий суд, закріпленим в ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Сам процес та результат доведення вини особи має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою. Колегія суддів вважає, що докази, зібрані слідством та надані суду у даному кримінальному провадженні не викликають сумнівів з приводу їх належності, допустимості, достовірності та взаємозв`язку з іншими, підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню.

У підсумку апеляційного перегляду провадження, колегія суддів вважає, що під час досудового слідства було зібрано та судом під час судового розгляду досліджено достатньо доказів на підтвердження доведеності вини ОСОБА_8 , «поза розумним сумнівом» в умисному заподіянні легких тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_19 та його дії правильно кваліфіковані за ст. 125 ч.1 КК України.

При вирішенні питання цивільного позову потерпілої ОСОБА_9 суд першої інстанції обґрунтовано керувався положеннями ч. 1 ст. 1167 ЦК України, за якою моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України, за якою моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо членів її сім`ї чи близьких родичів, а також рекомендаціями, викладеними в п. 9 Постанови № 4 від 31 березня 1995 року Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. За рекомендаціями, викладеними в Постанові Пленуму ВСУ судами при визваченні розміру моральної шкоди враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Як встановлено, потерпіла ОСОБА_9 перенесла фізичний біль та душевні стражданняу зв`язку з ушкодженням здоров`я та протиправною поведінкою обвинуваченого ОСОБА_8 щодо неї.

Зважаючи на викладене, доведеність моральних страждань ОСОБА_9 , враховуючи засади розумності, виваженості та справедливості, колегія суддів погоджується з висновками суду про доцільність відшкодування моральної шкоди ОСОБА_9 у розмірі 15 000 гривень. Приймаючи до уваги те, що обвинувачений добровільно сплатив потерпілій ОСОБА_9 в рахунок моральної шкоди 7 000 грн., колегія суддів вважає, що суд обґрунтовано стягнув з ОСОБА_8 на користь потерпілої 8 000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Покарання обвинуваченому ОСОБА_8 призначено у відповідності до вимог ст.65 КК України з врахуванням особи обвинуваченого, сукупність обставин, за яких вчинено кримінальне правопорушення, характер і ступінь небезпечності вчиненого, а також положення ч.2 ст.50 КК України, згідно якої покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, запобіганню вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.

Обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання ОСОБА_8 судом першої інстанції не встановлено.

При призначенні покарання судом враховано, що ОСОБА_8 не судимий, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря психіатра не перебуває, одружений, працює, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, за місцем проживання щодо нього негативних відомостей не встановлено.

Тому суд прийшов до висновку, що необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого буде покарання у виді 200 годин громадських робіт в межах санкції статті.

Разом з тим, в ході апеляційного розгляду встановлено, що інкриміноване ОСОБА_8 кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.125 КК України було вчинено ним 15.07.20 року. Відповідно до положень ст.12 ч.2 КК України це кримінальне правопорушення є кримінальним проступком, оскільки санкцією статті 125 ч.1 КК України передбачено найбільш суворе покарання у виді виправних робіт.

Відповідно до положень ст.49 ч.1 п.1 України особа звільняється від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до набрання вироком законної сили минули такі строки: два роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі.

Фактів ухилення обвинуваченого від досудового розслідування та суду, а відповідно і зупинення чи переривання строків давності, в ході апеляційного розгляду не встановлено.

Таким чином, на момент постановлення апеляційним судом свого рішення, сплинув дворічний строк, відповідно закінчились і визначені ст.49 КК України строки давності притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення (кримінального проступку), передбаченого ст.125 ч.1 КК України.

Обвинуваченому ОСОБА_8 судом були роз`яснені правові наслідки застосування положень ст. 49 КК України, проте обвинувачений не визнав своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення та не заявив клопотання про звільнення його від кримінальної відповідальності на цих підставах. Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що він підлягає звільненню від призначеного судом покарання, на підставі ст. 49 ч.1 п.1, ст. 74 ч.5 КК України.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 407, 408, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 02 листопада 2021 року стосовно ОСОБА_8 - змінити.

Вважати ОСОБА_8 засудженим за ч.1 ст.125 КК України до покарання у виді 200 годин громадських робіт.

Звільнити ОСОБА_8 від покарання, призначеного за ч.1 ст.125 ч.1 КК України у зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 ч.1 п.1, ст.74 ч.5 КК України.

В іншій частині вирок Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 02 листопада 2021 року стосовно ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення, на неї може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду безпосередньо протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3