ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/704/22 Справа № 211/1984/17 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції)
захисників ОСОБА_9 (в режимі відеоконференції)
ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали за апеляційними скаргами захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_9 , захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_11 , та прокурора Криворізької східної окружної прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_12 на вирок Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 грудня 2021 року щодо
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Кривого Рогу Дніпропетровської області, громадянина України, з базовою середньою освітою, не працюючого, не одруженого, мешкаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
-07.03.2019 року Довгинцівським районним судом м.Кривого Рогу, Дніпропетровської області за ч.1 ст.309 КК України до 1 року 6 місяців позбавлення волі. На підставі ст.ст.75,104 КК України від покарання звільнений з іспитовим строком на 1 рік 6 місяців;
-28.03.2019 року Довгинцівським районним судом м.Кривого Рогу, Дніпропетровської області за ст.ст.15 ч.3-185 ч.2 КК України, ст.70 ч.4 КК України до 2 років позбавлення волі зі звільненням від покарання з іспитовим строком на 1 рік 6 місяців;
-25.03.2020 року Дзержинським районним судом м.Кривого Рогу, Дніпропетровської області за ч.2 ст.307 КК України до 6 років позбавленні волі. На підставі ст.71 ч.1 КК України до вказаного покарання частково приєднано не відбуте покарання за вироком Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу від 28.03.2019 р., та призначено до відбуття 6 років 1 місяць позбавлення волі з конфіскацією майна;
- 11.06.2020 р. Довгинцівським районним судом м.Кривого Рогу Дніпропетровської області за ст.185 ч.3 КК України до 4 років 6 місяців позбавлення волі. За сукупністю злочинів згідно ст.70 ч.4 КК України вказане покарання поглинуто більш суворим покаранням за вироком від 25.03.2020 р. та визначено до відбуття 6 років 1 місяць позбавлення волі;

та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м.Кривого Рогу, Дніпропетровської області, громадянина України, з базовою середньою освітою, не працюючого, не одруженого, мешкаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:
- 16.03.2018 року Жовтневим районним судом м.Кривого Рогу, Дніпропетровської області за ч.3 ст.185 КК України до 3 років позбавленні волі. На підставі ст.ст.75, 104 КК України від покарання звільнений з іспитовим строком на 1 рік;
- 17.02.2021 року Жовтневим районним судом м.Кривого Рогу, Дніпропетровської області за ч.1 ст.309 КК України до 40 днів арешту, на підставі ст.ст.71, 72 КК України частково приєднано не відбуте покарання за вироком від 16.03.2018 р., та визначено до відбуття 3 роки 1 місяць позбавленні волі;
- 09.08.2021 року Жовтневим районним судом м.Кривого Рогу, Дніпропетровської області за ч.3 ст.185 КК України до 3 років позбавлення волі. На підставі ст.71 ч.1 КК України частково приєднано не відбуте покарання за вироком від 17.02.2021 р., та визначено до відбуття 3 роки 2 місяці позбавленні волі;

обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст.185 КК України, у кримінальному провадженні № 0000231,
Встановила:
Вироком Тернівського районного суду м. Кривого року Дніпропетровської області від 01 грудня 2021 року ОСОБА_7 та ОСОБА_8 визнано винуватими у пред`явленому обвинуваченні за ст.185 ч.3 КК України та призначено їм покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки, кожному.
На підставі ч.4 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання покарань за цим вироком та вироком Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11.06.2020 року, остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років 6 (шість) місяців.
На підставі ч.4 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання покарань за цим вироком та вироком Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09.08.2021 року, остаточно призначено ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки позбавлення волі.
Строк відбуття покарання ОСОБА_13 і ОСОБА_8 ухвалено обчислювати з 01.12.2021 року.
Зараховано в строк покарання ОСОБА_7 час його перебування під арештом з дня затримання 19.12.2019 року по 01.12.2021 року включно, з розрахунку один день тримання під вартою за один день позбавлення волі.
Зараховано в строк покарання ОСОБА_8 час його перебування під арештом з дня затримання 05.07.2021 року по 01.12.2021 року включно, з розрахунку один день тримання під вартою за один день позбавлення волі.
Вирішено долю речових доказів.

Вказаним вироком ОСОБА_7 та ОСОБА_8 визнано винуватими у вчиненні наступного.
30.01.2016 року у період часу з 05.30 год. по 07.20 год., ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , будучи в неповнолітньому віці, біля території приватного домоволодіння АДРЕСА_3 , попередньо маючи єдиний умисел спрямований на таємне викрадення чужого майна; діючи з корисливих мотивів, через хвіртку воріт зайшли на територію вказаного приватного домоволодіння.
Скориставшись відсутністю очевидців, шляхом пошкодження вікна, а саме зняття віконної рами, ОСОБА_7 і ОСОБА_8 проникли до житлового приміщення приватного будинку, звідки шляхом вільного доступу, таємно викради майно ОСОБА_14 , а саме: 39 профільних настилів з оцинкованої сталі розміром 90х200 см., загальна ринкова вартість яких відповідно до висновку судово-товарознавчої експертизи №526 від 23.03.2016 р. становить 4875,00 грн.
Після чого ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , реалізуючи можливість вільно розпоряджатися викраденим майном, звернули його на свою користь, сховавши викрадене на території приватного не житлового домоволодіння по АДРЕСА_1 .

Захисник обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_9 не погодився з даним рішенням суду. В апеляційній скарзі просить вирок щодо ОСОБА_8 змінити та перекваліфікувати дії обвинуваченого з ч.3 ст. 185 КК України на ч.2 ст. 185 КК України.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що крім показань потерпілої, яка є заінтересованою особою, жодних доказів того, що листи заліза знаходились у будинку та були винесені обвинуваченим, матеріали провадження не містятьь. Тому, на думку апелянта, вина обвинуваченого ОСОБА_8 за ч.3 ст. 185 КК України не доведена.
При призначенні покарання обвинуваченому просить врахувати, що хоча останній за місцем проживання характеризується негативно, проте не є суспільно небезпечною особою; майнова шкода, спричинена злочином відшкодована, цивільний позов потерпілою не заявлявся.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_11 в своїй апеляційній скарзі просить вирок щодо ОСОБА_7 скасувати, кримінальне провадження закрити.
Вважає, що висновок суду про доведеність вини обвинуваченого за ч.3 ст. 185 КК України з кваліфікуючою ознакою як проникнення до житла не обґрунтований.
Зазначає, що допитана у суді першої інстанції свідок ОСОБА_15 повідомила, що була очевидцем того, як ОСОБА_7 та ОСОБА_8 носили листи заліза від будинку АДРЕСА_3 , при цьому не бачила, щоб ОСОБА_7 заходив на подвір`я вказаного домоволодіння. Інші свідки також цього не бачили.
Потерпіла суду пояснила, що раніше на протязі 2015 року, з належного їй домоволодіння неодноразово відбувалися крадіжки. Останній раз там вона була 23.01.2016 року, тобто за тиждень до крадіжки.
Таким чином вважає, що твердження обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що листи заліза були знайдені біля подвір`я домоволодіння, не були спростовані зібраними по справі доказами.

Прокурор в своїй апеляційній скарзі просить вирок змінити, вказавши у мотивувальній частині вироку обставину, що пом`якшує покарання обвинувачених вчинення кримінального правопорушення неповнолітніми.
В іншій частині вирок залишити без змін.
В обґрунтування своїх вимог зазначає, що в мотивувальній частині вирок під час формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, зазначено, що ОСОБА_7 та ОСОБА_16 вчинили злочину у неповнолітньому віці. Тому, на думку прокурора, така обставина, як вчинення кримінального правопорушення неповнолітнім, може бути визнана такою, що пом`якшує покарання обвинувачених.

Потерпіла та законні представники неповнолітніх обвинувачених в судове засідання апеляційної інстанції не з`явилися. Про дату, час та місце слухання справи повідомлені належним чином. Дані про поважність неявки до суду не надходило. Тому, враховуючи думки прокурора, обвинувачених та їх захисників, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційні скарги за відсутності потерпілої та законних представників неповнолітніх обвинувачених, відповідно до вимог ч.4 ст. 405 КПК України.
Під час апеляційного розгляду обвинувачені та їх захисник підтримали вимоги апеляційної скарги, просили їх задовольнити.
Прокурор заперечувала проти задоволення апеляційних вимог сторони захисту та сторони обвинувачення, вважала вирок законним та обґрунтованим.
В судових дебатах учасники провадження підтримали такі ж позиції.
Заслухавши доповідь суддідоповідача, перевіривши надані матеріали, співставивши їх з доводами апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що вона задоволенню не підлягає виходячи з наступних підстав.
Згідно зі ст. 2 КК України, підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом.
Відповідно до ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Судове рішення, відповідно до ст. 370 КПК України, повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час судового розгляду в повній мірі дотримався вищевказаних вимог кримінального процесуального закону та Конвенції.
Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення при обставинах, викладених у вироку, правильність кваліфікації їх дій за ч. 3 ст. 185 КК України, а також вид та міра призначеного покарання - ґрунтуються на всебічному, повному та неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, та оцінці сукупності доказів з точки зору належності, допустимості та достовірності.
Обговорюючи доводи захисника про відсутність в діях обвинувачених ознак проникнення до житла під час викрадення чужого майна, колегія суддів звертає увагу на постанову Касаційного кримінального суду від 19 березня 2019 року (справа № 497/349/16-к) про те, що під приміщенням треба розуміти внутрішню частину будівлі, споруди або багатоповерхового будинку, які належать колективу, організації, державі чи приватній особі. Дії особи, спрямовані на проникнення до під`їзду багатоквартирного будинку, доступ до якого є обмеженим шляхом використання охорони, замків (кодованих, електронних тощо) та замикання дверей з метою перешкоди та заборони для вільного доступу у це приміщення стороннім особам, якщо такі дії вчинені з метою крадіжки, грабежу чи розбою, необхідно кваліфікувати за відповідною нормою кримінального закону з кваліфікуючою ознакою вчинення таких дій з проникненням у приміщення.
Відповідно до правового висновку викладеного в постанові від 18 квітня 2018 року (справа №569/1111/16-к) Велика Палата Верховного Суду вказала, що проникнення передбачає, щоб особа потрапила у житло, інше приміщення чи сховище незаконно, тобто за відсутності права перебувати в місці, де знаходиться майно (всупереч волі законного володільця, шляхом обману, за відсутності визначених законом підстав чи на порушення встановленого законом порядку). При цьому незаконність проникнення стосується самого факту потрапляння до житла, іншого приміщення чи сховища або перебування в ньому. Спосіб проникнення (застосування фізичних чи інтелектуальних зусиль) принципового значення для встановлення кваліфікуючої ознаки «проникнення» не має.
Для з`ясування юридичного критерію слід встановлювати: 1) незаконність входження (потрапляння) в приміщення (житло, інше приміщення чи сховище) або перебування в ньому, що обумовлюється відсутністю в особи права на перебування там, де знаходиться майно, яким вона бажає незаконно заволодіти; 2) мету, яку досягає особа, вчиняючи обрані дії, усвідомлення нею характеру вчиненого суспільно небезпечного діяння, зокрема й факту незаконного входження (потрапляння) до приміщення (житла, іншого приміщення чи сховища) чи перебування в ньому, передбачення наслідків вчиненого діяння.
Наявність режиму вільного доступу до приміщення свідчить про законність входження (потрапляння) особи у відповідне приміщення та правомірне її перебування там, а отже, виключається інкримінування кваліфікуючої ознаки «проникнення», навіть якщо особа потрапила в приміщення з умислом заволодіти чужим майном.
У низці рішень касаційної інстанції наголошено, що вирішуючи питання про наявність у діях особи ознаки «проникнення» при вчиненні розбою, слід звертати увагу на наявність умислу на заволодіння чужим майном. Дана кваліфікуюча ознака має місце лише тоді, коли проникнення до житла, іншого приміщення чи сховища здійснювалося з метою заволодіння чужим майном.
Як вбачається з вироку, потерпіла ОСОБА_14 суду пояснила, що є власницею будинку АДРЕСА_3 , в якому в той час постійно не проживала. Прийшовши додому 30.01.2016 року виявила, що рама вікна будинку була витягнута, а 39 листів покрівлі, які вона купила влітку 2015 року та зберігала в будинку зникли. Останній раз вона була в будинку за тиждень до крадіжки, листи були в приміщенні будинку. Зустрівши сусідку ОСОБА_17 , яка повідомила, що хлопці вкрали профлисти і заховали їх в покинутому дворі на АДРЕСА_4 , вона впізнала викрадене майно, яке були прикрите ковдрою і присипане снігом.
Покази потерпілої знайшли своє підтвердження при дослідженні протоколів огляду доволоводіння потерпілої та за адресою: АДРЕСА_5 та ділянки місцевості, що розташована на відстані 2-х метрів від будинку АДРЕСА_6 від 30.01.2016 року про встановлені ознаки проникнення до домоволодіння потерпілої та про виявлені листи покрівлі.
Свідок ОСОБА_18 стверджувала, що вранці 30.01.2016 року через вікно кухні вона бачила ОСОБА_19 і ОСОБА_20 , які несли металеві листи з будинку АДРЕСА_7 , накрили їх ковдрою та присипали снігом. Вона пішла за хлопцями до зупинки громадського транспорту, стала робити обвинуваченим зауваження, на які вони не реагували. Обох обвинувачених вона знає з дитинства, тому наполягає на їх спільній участі в крадіжці.
Свідок ОСОБА_21 вказав, що 30.01.2016 року бачив ОСОБА_19 і ОСОБА_20 , які носили металеві листи до будинку АДРЕСА_4 . На його запитання, хлопці сказали, що тьотя Рая попросила продати. Потім виявилося, що листи крадені, ОСОБА_18 підняла шум і кричати на обвинувачених.
Свідок Велика- ОСОБА_22 пояснила, що вранці 30.01.2016 року почула крики та побачила ОСОБА_17 , яка кричала на двох хлопців, які стояли на зупинці міського транспорту. При ній працівники поліції виявили та вилучили викрадені металеві листи по АДРЕСА_4 .
Свідок ОСОБА_23 , який займав посаду дільничного офіцера поліції, пояснив, що в 07.10 годин. 30.01.2016 року до відділення зателефонувала ОСОБА_24 і повідомила, що двоє хлопців викрали металеві листи покрівлі з будинку АДРЕСА_3 . Прибувши на місце виявилося, що листи заховані за 400-500 метрів від місця крадіжки на території будинку АДРЕСА_4 . Була викликана слідчо-оперативна група, з`ясувалося що крадії проникли в будинок через демонтоване вікно.
Під час вивчення матеріалів кримінального провадження не виявлено даних, які б давали підстави вважати, що потерпіла та зазначені вище свідки з будь-яких причин могли обмовити обвинувачених, а також не виявлено порушень вимог кримінального процесуального закону під час збирання і закріплення доказів у справі, які б викликали сумніви в їх достовірності.
Наявні у справі докази відповідають вимогам закону щодо допустимості, достовірності й достатності та спростовують твердження обвинувачених та їх захисників про відсутність в справі доказів доведення вини обвинувачених у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України за кваліфікуючою ознакою проникнення до житла.
Цими ж даними спростована версія останніх про те, що ОСОБА_7 не було відомо про злочинні дії ОСОБА_8 .
Зміст попередньої домовленості, узгодженість дій, знаходження разом на місці події, претензії свідка ОСОБА_18 до обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , яка бачила, що вони вдвох переносили металеві листи з будинку АДРЕСА_7 , а також беззаперечний факт знаходження металевих листів у будинку потерпілої, свідчать про умисел на вчинення крадіжки за попередньою змовою з проникненням у житло, тому доводи апеляційних скарг сторони захисту в цій частині є необґрунтованими.
Таким чином, давши аналіз зібраним у справі доказам у їх сукупності, та належним чином їх оцінивши, суд обґрунтовано визнав ОСОБА_7 та ОСОБА_8 авинними у вчиненні ними зазначеного у вироку кримінального правопорушення, за яке їх засуджено, а дії вірно кваліфіковано за ч. 3 ст. 185 КК України.
Обговорюючи доводи сторони захисту про призначення обвинуваченим занадто суворого покарання, колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Згідно з вимогами ст.ст. 50, 65 КК України, суд призначає покарання у межах, встановлених у санкції статті, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Рішення суду про призначення покарання, повинно досягати мети виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів як обвинуваченим, так і іншими особами.
Призначаючи ОСОБА_7 та ОСОБА_8 покарання, суд першої інстанції дотримався вимог кримінального та кримінального процесуального закону щодо призначення покарання.
Як вбачається з вироку, призначаючи покарання ОСОБА_7 , суд врахував тяжкість вчиненого злочину, який відповідно до вимог ст. 12 КК України, вважається тяжким злочином, особу обвинуваченого, який раніше судимий, знову вчинив умисний корисливий злочин, за місцем проживання характеризується негативно.
Обставин, що пом`якшують покарання, судом не встановлено. До обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_7 судом віднесено рецидив злочинів.
Призначаючи покарання ОСОБА_8 , судом враховано ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, особу обвинуваченого, який раніше судимий, знову вчинив умисний корисливий злочин, за місцем проживання характеризується негативно.
Обставин, що пом`якшують покарання, судом не встановлено. До обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_8 судом віднесено рецидив злочинів.
Крім того, судом було взято до уваги досудові доповіді Органу ювенальної превенції щодо обвинувачених.
Тому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність призначення ОСОБА_7 та ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі в межах строку, визначеного ч. 3 ст. 185 КК України.
Призначене обвинуваченим судом першої інстанції покарання у відповідності до ст. 50 КК України, на думку колегії суддів, є необхідним та достатнім для їх виправлення та для запобігання вчиненню ними нових злочинів.
При цьому колегія суддів враховує і практику рішень Європейського суду з прав людини, де в справі Скополла проти Італії від 17.09.2009 року, суд зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.
Доводи та обставини, на які посилається в своїй апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9 - належним чином, в їх сукупності, були враховані судом при призначенні покарання обвинуваченим.
Не знаходить колегія суддів підставі і для задоволення апеляційних вимог прокурора про необхідність зазначення у вироку в якості обставини, що пом`якшує покарання обвинувачених вчинення кримінального правопорушення неповнолітніми особами.
Обставина, на яку є вказує прокурор заслуговують на увагу, однак вона жодним чином не впливає на висновки суду про подію кримінального правопорушення, доведеність винуватості обвинувачених у вчиненні інкримінованого їм злочину, правильність кваліфікації суспільно небезпечного діяння, а також вид та міру призначеного покарання, що й не заперечується прокурором в апеляційній скарзі.
Колегія суддів вважає, що самі по собі зазначена в апеляції прокурора обставина вчинення злочину неповнолітніми особами, та не зазначення вказаного факту у вироку суду, жодним чином не потягло за собою негативних наслідків, які слугують безумовними підставами для втручання у вирок шляхом його зміни, у зв`язку з чим апеляційні вимоги прокурора є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.
Істотні порушення вимог процесуального закону, які б потягнули за собою безумовне скасування вироку, у справі не встановлено.
Отже, доводи апеляційної скарги захисника є такими, що не підлягають задоволенню.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_9 , захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_11 , та прокурора Криворізької східної окружної прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_12 - залишити без задоволення.
Вирок Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 грудня 2021 року щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ст.185 ч.3 КК України, у кримінальному провадженні № 0000231 залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст. 426 КПК України до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.
Судді:

____________________ ____________________ ____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4