10 листопада 2022 року
Справа № 932/6642/22
Провадження № 1-кс/932/3215/22
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2022 року м. Дніпро

Слідчий суддя Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_1 , ознайомившись з матеріалами клопотанням слідчого СВ ВП № 7 Дніпровського РУП ГУНП в Дніпропетровській області лейтенанта поліції ОСОБА_2 , яке погоджено прокурором Центральної окружної прокуратури м. Дніпра ОСОБА_3 , по кримінальному провадженню № 0000889 від 06 листопада 2022 року, про арешт майна,

В С Т А Н О В И В:
В провадження Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська надійшло вищевказане клопотання, відповідно до якого слідчий прохає накласти арешт шляхом заборони відчуження, користування та розпорядження на свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_1 на транспортний засіб «MERCEDES-BENZ S 500 L» VIN код НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_3 , посвідчення водія на ім?я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 НОМЕР_4 , мобільний телефон марки IPHONE 13 PRO MAX IMEI 1: НОМЕР_5 , IMEI 2: НОМЕР_6 в чохлі зеленого кольору, який належить ОСОБА_4 ..

Клопотання обґрунтував тим, що 06.11.2022 року в рамках досудового розслідування кримінального провадження, внесеного до ЄРДР № 0000889 від 06 листопада 2022 року, в порядку ст. 208 КПК України був затриманий ОСОБА_4 , у котрого при проведені особистого обшуку виявлено та вилучено свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, посвідчення водія та мобільний телефон.

Постановою слідчого від 06.11.2022 року вилучено в ході особистого огляду ОСОБА_4 майно, визнано речовим доказом.

Слідчий вважає, що вилучене майно відповідає критеріям ст.. 98 КПК України та підлягає арешту, для їх збереження та запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення.

В судове засідання слідчий не з`явився, про час та місце розгляду клопотання був повідомлений у встановленому законом порядку.

Адвокат ОСОБА_5 в судове засідання не з?явилась, надала заяв у про розгляд клопотання за відсутності, також надала письмові заперечення щодо заявлених вимог. Зазначивши, що не вбачає жодних підстав для задоволення даного клопотання. Зазначає, що стороною обвинувачення визначено не вірно кваліфікацію кримінального правопорушення, крім того відсутні відомості, що незастосування арешту до даного майна призведе до його знищення або псування або втрати. Також, зазначає, що незрозуміла сама по собі необхідність накладення арешту на дане майно, яке воно має значення для подальшого досудового розслідування.

Відповідно до ст.172 КПК України - клопотання про арешт майна розглядається слідчим суддею, судом не пізніше двох днів з дня його надходження до суду, за участю слідчого та/або прокурора, цивільного позивача, якщо клопотання подано ним, підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, і за наявності - також захисника, законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження. Неприбуття цих осіб у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання.

Відповідно до ч. 5 ст. 27 КПК України під час судового розгляду та у випадках, передбачених цим Кодексом, під час досудового розслідування забезпечується повне фіксування судового засідання та процесуальних дій за допомогою звуко- та відеозаписувальних технічних засобів.

Офіційним записом судового засідання є лише технічний запис, здійснений судом у порядку, передбаченому цим Кодексом. Згідно ч. 4 ст. 107 КПК України фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження під час розгляду питань слідчим суддею, крім вирішення питання про проведення негласних слідчих (розшукових) дій, та в суді під час судового провадження є обов`язковим.

У разі неприбуття в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у судовому провадженні, чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу судове провадження здійснюється судом за відсутності осіб, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснюється.

Положеннями ч. 1 ст. 107 КПК України визначено, що рішення про фіксацію процесуальної дії за допомогою технічних засобів під час досудового розслідування приймає особа, яка проводить відповідну процесуальну дію.

Враховуючи вищевказані положення КПК України, слідчий суддя вважає за можливо розглянути клопотання за відсутності слідчого, власника або/та представника власника майна та без фіксування судового засідання за допомогою звуко- та відеозаписувальних технічних засобів.

Вивчивши клопотання про арешт майна та додані до нього докази, слідчий суддя вважає, що клопотання слідчого не підлягає задоволенню.

Відповідно до норми ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Одним із методів державної реакції на порушення, що носять кримінально-правовий характер, є заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені ст.131 КПК, які виступають важливим елементом механізму здійснення завдань кримінального провадження при розслідуванні злочинів, зокрема арешт майна.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

За загальними правилами, передбаченими ч.3 ст.132 КПК, застосування заходів забезпечення кримінального провадження допускається лише у разі, якщо слідчий, дізнавач, прокурор доведе, що :

- існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження;

- потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, дізнавача, прокурора;

- може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, дізнавач, прокурор звертається із клопотанням.

Положеннями ч.ч.1,2 ст.170 КПК передбачено, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Слідчий суддя, суд, відповідно до ч.1 ст.173 КПК, відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Зі змісту клопотання слідчого про арешт майна вбачається, що необхідність такого арешту була обумовлена визнанням вищезазначеного майна речовими доказами, оскільки існує сукупність достатніх підстав вважати, що вилучене під час огляду майно, зберегло на собі сліди злочину.

Завданням арешту зазначеного майна слідчий визначив запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження, а метою забезпечення кримінального провадження, .

У той же час, є незрозумілим яким чином свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, посвідчення водія та мобільний телефон могли зберегти на собі сліди злочину, котре інкримінується ОСОБА_4 , за ч.1 ст. 15, п.1.п.7 ч.2 ст. 115 КК України.

Крім того, не надано жодного доказу на те, що дані речі можуть бути знищені, спотворені та це може вплинути на хід досудового розслідування.

Сам факт формального набуття згідно постанови слідчого від 06.11.2022 року процесуального статусу речового доказу, яким є вилучене майно, а саме свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_1 на транспортний засіб «MERCEDES-BENZ S 500 L» VIN код НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_3 , посвідчення водія на ім?я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 НОМЕР_4 , мобільний телефон марки IPHONE 13 PRO MAX IMEI 1: НОМЕР_5 , IMEI 2: НОМЕР_6 в чохлі зеленого кольору, не свідчить про відповідність вказаного майна визначеним ст.98 КПК критеріям речових доказів у кримінальному провадженні та не є безумовною підставою для арешту цього майна.

Статтями 7, 16 КПК України визначено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканність права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим кодексом.

Відповідно до положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, який ратифіковано Верховною Радою України 17.07.1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права

Отже, відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, продовження заходів забезпечення кримінального провадження як упродовж досудового розслідування, так і судового розгляду ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для застосування заходу забезпечення кримінального провадження, відповідно зі спливом певного часу орган досудового розслідування має навести додаткові доводи в обґрунтування наявних ризиків, що залишаються, та їх аналіз як підстави для подальшого втручання у права особи в тому числі щодо позбавлення або обмеження права власності.

Окрім того, Європейський суд з прав людини своїми рішеннями неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції» від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява № 48191/99, пп. 4962, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A № 52). Таким чином, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовують, та метою, яку прагнуть досягти (рішення від 21 лютого 1986 року у справі «ОСОБА_1 та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A № 98).

Отже, враховуючи вищевикладене, позбавлення добросовісного власника майна, можливості розпоряджатися власністю, як захід забезпечення кримінального провадження, порушує право власності та суперечить ст. 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, у тому випадку, коли у кримінальному провадженні відсутні підстави, які б виправдовували втручання держави у право на мирне володіння майном у контексті забезпечення «справедливого балансу» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту прав конкретної особи фізичної чи юридичної особи.

В даному випадку, слідчим не надано доказів на підтвердження виправданої необхідності втручання в право власності громадянина , отже клопотання задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 2, 171, 172, 372, 395 Кримінального процесуального кодексу України, слідчий суддя

П О С Т А Н О В И В:
Клопотання слідчого СВ ВП № 7 Дніпровського РУП ГУНП в Дніпропетровській області лейтенанта поліції ОСОБА_2 , яке погоджено прокурором Центральної окружної прокуратури м. Дніпра ОСОБА_3 , по кримінальному провадженню № 0000889 від 06 листопада 2022 року, про арешт майна залишити без задоволення..

На ухвалу слідчого судді може бути подана апеляційна скарга протягом п`яти днів з дня її оголошення безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Слідчий суддя ОСОБА_1