Справа № 442/9601/14-к
Провадження № 1-кп/452/154/2022
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 листопада 2022 року м.Самбір

Самбірський міськрайонний суд Львівської області

у складі: головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

із участю: секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника-адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Самборі Львівської області кримінальне провадження №0002102 від 08 вересня 2014 року про обвинувачення:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Єкатеринбург Російської Федерації, жителя АДРЕСА_1 ; українця, громадянина України, із середньою освітою; одруженого; зареєстрованого як фізична особа-підприємець; раніше не судимого, -

- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 - ч. 1 ст. 115 КК України, -

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_6 7 вересня 2014 року о 22.00год, знаходячись в будинку за місцем проживання свого знайомого ОСОБА_8 у АДРЕСА_2 , під час раптово виниклого конфлікту на побутовому ґрунті з ОСОБА_9 із умислом на спричинення тілесного ушкодження останньому, наніс потерпілому один удар ножем у ділянку шиї, спричинивши згідно висновку судово-медичної експертизи колото-різане проникаюче поранення передньої поверхні шиї з пошкодженням трахеї, що відноситься до тяжкого тілесного ушкодження за ознакою небезпеки для життя в момент його заподіяння.

Судом проаналізовано показання обвинуваченого, потерпілого, свідків у судовому засіданні, позиції прокурора та захисника-адвоката, матеріали досудового слідства в сукупності та, суд прийшов до висновку про перекваліфікацію задокументованих досудовим розслідуванням дій особи із ч. 2 ст. 15 - ч. 1 ст. 115 КК України на ч. 1 ст. 121 КК України і про винуватість ОСОБА_6 в умисному тяжкому тілесному ушкодженні, тобто в умисному тілесному ушкодженні, небезпечному для життя в момент заподіяння, оскільки під час судового розгляду не знайшов місце інкримінований особі закінчений замах на склад кримінального правопорушення, - умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині; при цьому судом ураховано, що безпосередньо спрямований на вчинення злочину замах є його стадією і становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу винного, рішення і наміру вчинити злочин, відтак є актом, який виконується тільки з прямим умислом при наявності цілі досягнення суспільно небезпечного результату. Напротивагу цьому під час судового провадження кримінальної справи не було встановлено, що обвинувачений ОСОБА_6 виконав у повному обсязі чи частко об`єктивну і суб`єктивну сторону складу цього злочину і, що такий злочин ним міг бути вчиненим лише з прямим умислом, оскільки як зазначено вище замах на вбивство із непрямим умислом є неможливий.

Водночас не заслуговує на увагу та не підлягає задоволенню клопотання захисника-адвоката про перекваліфікацію інкримінованих дій підзахисному на склад ст. 124 КК України, а саме на умисне заподіяння тяжкого тілесного ушкодження у разі перевищення меж необхідної оборони, оскільки доводи захисника щодо наявності у діях ОСОБА_6 складу злочину, передбаченого цією статтею спростовуються наведеними висновками суду: стан необхідної оборони за критерієм вказаної норми виникає як у момент вчинення суспільно небезпечного посягання, так і у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну. Наведеними далі доказами встановлено, що у даному випадку мала місце сварка, яка перейшла у бійку, яку першим розпочав потерпілий, однак застосування ножа в якій не давало достатніх підстав для самозахисту або необхідності відвернення посягання з боку потерпілого.

Конституцією України встановлено, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Ч. 2 ст. 3 Конституції регламентовано, що головним обов`язком держави проголошено утвердження та забезпечення прав і свобод людини, а отже, правоохоронні органи та суд при встановленні істини під час розслідування і розгляду кримінальної справи зобов`язані дотримувати гарантій прав і свобод людини і громадянина, закріплених у Конституції та в інших законах України; згідно зі ст. 9 чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. За ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р. при визначенні кримінального обвинувачення кожному гарантовано право на справедливий розгляд справи щодо нього незалежним і безстороннім судом і застосування презумпції невинуватості.

Тому, на підтвердження встановлених судом обставин вина обвинуваченого ОСОБА_6 у спричиненні умисного тяжкого тілесного ушкодження потерпілому ОСОБА_9 вбачається із наступного:

Допитаний безпосередньо у судовому засіданні обвинувачений свою винність в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, передбаченому ч. 2 ст. 15 - ч. 1 ст. 115 КК України не визнав і одночасно жалів із приводу вчинених ним злочинних дій стосовно ОСОБА_9 та пояснив, що так склались обставини по суті через самого потерпілого; про самі факти, які передували події суду показав, що 7 вересня 2014 року він був на похороні у товариша, після якого був поминальний обід у кафе; приблизно о 18.00год у кафе зайшов ОСОБА_9 , присів до них, пили горілку та спілкувалися; через деякий час ОСОБА_9 запропонував йому поїхати до нього в гості, хотів розповісти детальніше про свої бойові досягнення на сході України; показував фото, бронежилет, був у нетверезому стані; у будинку ОСОБА_9 пробули пів години і поїхали у центр села; там знову зайшли в кафе, де працював його товариш, знову випили горілки, обвинувачений просив потерпілого більше не пити, але той не слухав його; через деякий час поїхали додому та проїжджали попри будинок ОСОБА_8 , котрий запросив їх до свого будинку посидіти та поговорити; відтак, вони втрьох сиділи за столом, розмовляли про війну та майдан, трохи сперечалися; вже в ОСОБА_8 в домі спиртного не вживали, пили чай та їли бутерброди; ОСОБА_9 почав їм дорікати з приводу того, що він із ОСОБА_8 не були на війні; через деякий час прийшла мати ОСОБА_10 та попросила їй допомогти, а тому останній вийшов з будинку; ОСОБА_6 нарізав хліб, як до нього ззаду підійшов ОСОБА_9 і коли він обернувся, то отримав удар і впав на кухонні меблі, тримаючи в руках ніж; в цей час він ( ОСОБА_6 ) відкинув руку, в якій тримав ніж та коли повернувся, то побачив, що ОСОБА_9 тримається за шию; тоді обвинувачений підняв з підлоги ніж і в той момент зайшов ОСОБА_8 та запитав, що сталося; він відповів, що на нього напав ОСОБА_9 , а той захищався; після цього ОСОБА_6 вийшов з будинку та сів у машину, не знав що робити, вирішив поїхати у село; на перехресті зустрів хлопців, які запитували його навіщо він поранив ОСОБА_9 , на що той пояснював, що не хотів цього робити; він зателефонував до товариша, який йому повідомив, що ОСОБА_9 забрала швидка; він переночував у товариша і зранку сестра його відвезла у лікарню, так як боліла голова. На уточнюючі запитання сторони обвинувачення ОСОБА_6 повідомив, що конфлікт між ними виник на фоні розмови про бойові дії; ОСОБА_9 вдарив його у потилицю, він втратив рівновагу і впав на меблі; як закинув руку відтворити не може; коли наближався до нього щось бурмотів.

Потерпілий ОСОБА_9 у судовому засіданні заперечив факт нанесення йому тілесних ушкоджень обвинуваченим та з приводу того, що сталося суду показав, що 07.09.2014р. о 17.00год він зайшов до свого товариша Вадима, так як повернувся із зони бойових дій; вони випили півлітри горілки та пішли у кафе, там пили пиво; він зустрів ОСОБА_6 і вони обидва приблизно о 20.00год пішли у гості до ОСОБА_8 так як були товаришами; вони пили чай, спиртного не вживали, говорили про воєнні дії на сході України, обвинувачений робив бутерброди. ОСОБА_8 на деякий час вийшов із будинку до своєї матері в сусіднє приміщення; в цей час до потерпілого зателефонував товариш і він зібрався іти додому; коли вставав зі столу, то спіткнувся і впав на ніж, так як був у нетверезому стані; ймовірно ніж знаходився на кухонних меблях, обвинувачений від нього був на відстані 3-4 кроки; коли він піднімався із підлоги, то побачив як бризнула кров, він не зрозумів, що сталося та вибіг на вулицю; що далі було не пам`ятає, а вже прийшов до тями у лікарні; зі слів матері, він їй зателефонував і сказав викликати швидку; по дорозі додому міг падати, від чого імовірно й отримав ушкодження на лобі; в лікарні його допитували працівники поліції та він не пам`ятає які свідчення давав; з ОСОБА_6 жодних конфліктів не було і претензій до нього не має, так як сам поранився. У зв`язку з тим, що показання потерпілого не узгоджувалися з фактичними обставинами інкримінованого обвинуваченому злочину, на поставлені потерпілому ряд запитань він повідомив, що жодних конфліктів із ОСОБА_11 не було, вони не билися; коли в лікарні його допитували працівники поліції він був не в стані щось говорити, багато чого не пам`ятає, як і те, що вказував на обвинуваченого та про що підписував йому невідомо.

Незважаючи на неточності наведених показань обвинуваченого та потерпілого, обставини справи судом встановлені із досліджених у судовому засіданні письмових доказів та показань свідків.

Зокрема, свідок ОСОБА_12 суду показав, що він працює лікарем-терапевтом Стебницької міської лікарні; 07.09.2014р. він перебував на чергуванні; приблизно опівночі у приймальний покій лікарні машиною швидкої допомоги був доставлений ОСОБА_9 із травмою шиї (була пов`язка), скаргами на загальну слабість, охриплість голосу; останній пояснював, що під час сварки в компанії йому нанесли удар ножем в шию, хто саме не називав; свідок оцінив його стан як середньої тяжкості, пов`язку з шиї не знімав та викликав чергового лікаря-лора, так як травми в ділянці шиї є прерогативою цього спеціаліста; ОСОБА_9 був стривожений, однак будь-яких ознак стану алкогольного сп`яніння та втрати пам`яті свідок не помітив.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_13 суду показала, що працює слідчою Дрогобицького РВ; 07.09.2014р. у Стебницьку міську лікарню було скеровано слідчо-оперативну групу, так як надійшло повідомлення, що машиною швидкої допомоги був доставлений чоловік із ножовим пораненням; це був ОСОБА_9 , котрий повідомив, що все усвідомлює, в стані давати показання та чітко пояснив про обставини події, а саме те, що він з ОСОБА_14 були в гостях у будинку ОСОБА_8 та в ході словесного конфлікту ОСОБА_14 умисно наніс йому удар ножем в шию; крім того повідомив адресу останнього, а також можливе його перебування у м. Трускавець; у лікарні із потерпілим була дружина, яка аналогічно сказала зі слів чоловіка, що його поранив ножем ОСОБА_6 ; надалі приблизно о 04.00год слідчо-оперативна група направилася на місце події, де жодних слідів вже не було, посуд був помитим, підлога протерта; щодо самих пояснень потерпілого, то такі він підтримував про нанесення йому ножового поранення ОСОБА_6 на досудовому розслідуванні, а вже через місять змінив покази та заявив, що сам впав на ніж.

Свідок ОСОБА_15 суду показала, що працює лікарем анестезіологом-реаніматологом Стебницької міської лікарні; потерпілого не пам`ятає, однак згідно історії хвороби вона контролювала введення медичним працівником заспокійливого психотропного препарату хворому, який призначив лікар ЛОР; вона хворого не оглядала, що свідчить про його задовільний стан та відсутність загрози життю.

Свідок ОСОБА_16 суду показав, що працює судово-медичним експертом та 14.11.2014р. проводив експертизу тілесних ушкоджень ОСОБА_9 по медичних документах; це були тяжкі тілесні ушкодження, - колото-різана рана з проникненням гортані, забійна рана лобної ділянки, які виникли незадовго до поступлення хворого до лікарні; так як лікарями не було описано рану шиї, її розміри, а тому чітко сказати про механізм отримання такого ушкодження він не може по тій причині, що у результаті вшивання рани змінився раневий канал, який є ключовим у такому визначенні; точно це була колото-різана рана, однак більш детальної інформації неможливо отримати через зміну форми рани після її вшивання; ушкодження віднесено до тяжкого тілесного через пошкодження шкіри, органів шиї, щитової залози та, що дійшло до слизової оболонки; однаково лікарі не зазначили розмір гематоми в лобній ділянці, а тому від чого вона утворилася сказати важко; на запитання чи міг потерпілий сам впасти на ніж експерт повідомив, що при такому характері ушкодження в його практиці він такого не зустрічав.

Допитана судом свідок ОСОБА_17 суду показала, що 07.09.2014р. увечері до неї із чоловіком у гості прийшов кум Добромильський, вони випили каву, після чого кум пішов додому, а вона із дитиною лягли спати; обвинуваченого та потерпілого в себе в будинку вона не бачила; про те, що сталося дізналася від працівників поліції, котрі приїхали приблизно о 23.30год; вилучили два ножі, які знаходилися в підставці на кухонних меблях; усі ножі знаходилися в підставці лезом до низу.

Свідок ОСОБА_8 суду показав, що 07.09.2014р. ввечері до нього додому прийшли ОСОБА_6 та ОСОБА_9 ; вони розмовляли про події на майдані, пили чай, хлопці готували бутерброди, жодних конфліктів між ними не було; через деякий час свідок пішов до матері в сусіднє приміщення літню кухню; через 5-10хв коли він повернувся до будинку, то побачив у коридорі потерпілого, який виходив на вулицю, тримаючись рукою за шию; в кухні він побачив ОСОБА_6 , котрий піднімав з підлоги ніж. На запитання прокурора щодо попередніх його показань, - а саме те, що між обвинуваченим та потерпілим виник конфлікт, надалі коли повернувся до будинку, що забрав у ОСОБА_6 з рук ніж, котрий в свою чергу пояснив, що захищався від ОСОБА_9 , - що не є узгоджені з його показаннями у судовому засіданні, - свідок уточнив у суді, що не пам`ятає що говорив, так як був у шоковому стані.

Свідок ОСОБА_18 суду показала, що працює лікарем приймального відділення Трускавецької міської лікарні; 07.09.2014р. о 22.40год був доставлений машиною швидкої допомоги ОСОБА_9 із раною на шиї; тому було викликано чергового хірурга, який оглянув рану, діагностував таку як різану та надав першу допомогу, хворого скеровано у ЛОР-відділення, призначено кровоспинні препарати; він був при свідомості, його стан був нетяжкий, запаху спиртного не почула, інших тілесних ушкоджень зафіксовано не було; пояснював, що на вулиці до нього підійшов невідомий та наніс йому удар ножем ззаду.

Також вина обвинуваченого у вчиненому підтверджується дослідженими у судовому засіданні письмовими доказами, зокрема:

-Витягом з ЄРДР від 08.09.2014р. де зазначено, що 07.09.2014р. поступило телефонне повідомлення в Дрогобицький МВ ГУМВСУ у Львівській області про те, що на приймальний покій ДМЛ №1 поступив ОСОБА_9 із наявними тілесними ушкодженнями у вигляді різаної рани передньої частини шиї з проникненням в гортань (а. с. 89 Т.1);

-Протоколом огляду місця події від 08.09.2022р. у житловому будинку АДРЕСА_2 , в ході якого вилучено чотири кухонні ножі (а. с. 92-95 Т.1);

-Протоколом допиту потерпілого ОСОБА_9 , котрий пояснив, що 07.09.2014р. о 22.00год він перебував у житловому будинку в ОСОБА_8 , де крім нього був ОСОБА_6 , котрий завдав йому ножове поранення в шию (а.с.108 Т.1);

-Протоколом допиту свідка ОСОБА_8 , котрий пояснив, що 07.09.2014р. о 21.00год до нього в гості прийшли ОСОБА_6 та ОСОБА_9 , між якими назрівав конфлікт; свідок на деякий час покинув будинок і коли повернувся, то побачив, що ОСОБА_9 тримається за шию, звідки тече кров; ОСОБА_6 тримав у руках ніж і він забрав його; самого моменту заподіяння тілесних ушкоджень свідок не бачив, але сам ОСОБА_6 повідомив, що захищався від ОСОБА_9 (а. с. 108-110 Т.1);

-Витягом з медичної карти стаціонарного хворого №06893 де зазначено, що ОСОБА_6 поступив 08.09.2014р. у Дрогобицьку міську лікарню із закритою черепно-мозковою травмою, забій м`яких тканин обличчя, антено-вегетативний синдром; був побитий відомою йому особою 07.09.2014р. (а. с. 111 Т.1);

-Заявою ОСОБА_6 від 09.09.2014р. про те, що він просить прийняти міри до ОСОБА_9 , котрий 07.09.2014р. о 22.00год. перебуваючи в будинку в гр. ОСОБА_8 вчинив з ним конфлікт, під час якого наніс йому декілька ударів по обличчю та по голові (а. с.112 Т.1);

-Висновком експерта №719 від 14.11.2014р., згідно якого виявлені у ОСОБА_9 тілесні ушкодження у вигляді колото-різаного проникаючого поранення передньої поверхні шиї з пошкодженням трахеї, що відноситься до тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, а також забійна рана лівої лобної ділянки, що відноситься до легких тілесних ушкоджень; могли виникнути незадовго до поступлення в лікарню (а. с. 115-117 Т.1);

-Висновком експерта №382/2014ц від 24.10.2014р., згідно якого при судово-медичній експертизі чотирьох ножів, вилучених з житлового будинку АДРЕСА_2 виявлено клітини зроговілого плоского епітелію, крові та білка у вищевказаних об`єктах не виявлено (а. с. 127-129 Т.1);

-Рапортом про поступлення телефонного повідомлення в ОСОБА_19 про те, що 07.09.2014р.на приймальний покій ДМЛ №1 поступив ОСОБА_9 із поверхневою різаною раною шиї; тілесні ушкодження заподіяв його знайомий ОСОБА_6 (а. с. 86 Т.2);

-Протоколом про прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 07.09.2014р., згідно якого вбачається, що ОСОБА_9 звернувся із заявою про нанесення йому тілесних ушкоджень 07.09.2022р. о 22.00год ОСОБА_6 (а. с. 87 Т.2);

-Медичною картою стаціонарного хворого Стебницької міської лікарні, де зазначено діагноз при госпіталізації, а саме різана рана передньої поверхні шиї, проникаюче поранення гортані; згідно запису лікаря приймального відділення зі слів хворого поранення отримав приблизно о 22.00год. під час конфлікту із невстановленою особою 07.09.2022р. по АДРЕСА_2 ;

-Медичною картою стаціонарного хворого ОСОБА_6 , котрий поступив у Дрогобицьке нейрохірургічне відділення 08.09.2022р. з діагнозом струс головного мозку, забій м`яких тканин обличчя;

-Висновком експерта №1377/2014-ім від 17.10.2014р., яким встановлено групи крові ОСОБА_6 та ОСОБА_9 , а також в слідах на футболці та штанах, вилучених у потерпілого, виявлено кров людини, що може походити в тому числі від ОСОБА_9 (а. с. 91-95 Т. 2);

-Висновком експерта №1408/2014-ім від 08.10.2014р., яким встановлено групу крові потерпілого;

-Висновком експерта №1376/2014-ім від 17.10.2014р., згідно якого в слідах на футболці ОСОБА_6 виявлено кров людини, що може походити в тому числі від ОСОБА_6 (а. с. 102-105 Т.2);

-Протоколом проведення слідчого експерименту від 22.08.2019р., в ході якого ОСОБА_6 показав як наніс удар ножем ОСОБА_9 та відеозаписом, на підставі чого прокурором було заявлено клопотання про призначення експертизи про можливість отримання тілесних ушкоджень потерпілим при вказаних обставинах (а. с. 147-149 Т.2);

-Висновком експерта №182 від 30.04.2020р., згідно якого по представленій медичній карті стаціонарного хворого ОСОБА_9 вказати про кількість ударів і послідовність їх нанесення не можна, як і не можна вказати чи могли вони виникнути при обставинах під час проведення слідчого експерименту від 22.08.2019р.

Оцінюючи досліджені докази, суд визнає їх належними і допустимими для використання в процесі доказування, оскільки ці докази містять у собі фактичні дані, які логічно пов`язані з тими обставинами, які підлягають доказуванню в справі та становлять предмет доказування, передбачені як джерела доказування у Кримінальному процесуальному Законі, зібрані у відповідності з чинним кримінально-процесуальним законодавством. Зазначені докази є узгодженими між собою та іншими доказами у справі, сумніву в своїй належності та допустимості не викликають.

Тому, аналізуючи представлені суду докази і даючи юридичну оцінку діям обвинуваченого, суд приходить до наступних висновків:

Ураховуючи повне заперечення потерпілим причетності обвинуваченого до вчиненого, то суд на такі його показання розцінює як нелогічні та непослідовні, такі, що суперечать дійсним обставинам, які мали місце. Зокрема, щодо основних моментів події потерпілий не повідомляє, а лише вказує на втрату пам`яті та на стан сп`яніння, проте чітко вказує, що отримавши поранення він вибіг на вулицю, однак не попросив про допомогу обвинуваченого, який за його словами був у приміщенні, тобто він усвідомлював можливість продовження бійки. У даному випадку бажання потерпілого поставити під сумнів обвинувачення, спростовують дійсні факти, які мали місце в зазначений час, приймаються судом як підстава для прийняття показів потерпілого суперечливими та, як наслідок неправдивими, оскільки вина ОСОБА_11 повністю підтверджується сукупністю досліджених у судовому засіданні письмовими доказами та показаннями свідків.

Щодо показань обвинуваченого, що він з необережності наніс удар потерпілому суд відноситься критично, бо вони спростовані показаннями свідків, - працівників лікарні, допитаних у судовому засіданні, котрі безпосередньо першочергово отримали інформацію про обставини події та, які показали, що ОСОБА_9 пояснював про конфлікт з товаришем ОСОБА_20 , в ході якого останній наніс йому удар ножем в шию, сам вказав працівникам поліції його дані та можливе місце перебування, показаннями свідка ОСОБА_8 , котрий підтвердив, що потерпілий та обвинувачений залишилися одні в приміщенні кухні і, коли він повернувся, то потерпілий виходив, тримаючись за шию; часткове визнання обвинуваченим провини суд розцінює, як спосіб його захисту з метою пом`якшення кримінальної відповідальності.

Кваліфікуючи дії обвинуваченого ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 15 - ч. 1 ст. 115 КК орган досудового розслідування виходив із того, що обвинувачений умисно здійснив напад на ОСОБА_9 з метою позбавлення його життя, оскільки завдав удар у життєво важливий орган шию, однак не довів свій злочинний умисел до кінця з причин, що не залежали від його волі, а саме вчинив закінчений замах на умисне вбивство.

Частиною 3 ст. 337 КПК України передбачено, що з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод, суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Відповідно до ст. 62 Конституції України, п. 23 постанов Пленуму Верховного Суду України №5 від 29.06.90р. «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», всі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитись на користь обвинуваченого.

Виходячи із наведеного та встановлених обставин справи, суд приходить до висновку, що дії обвинуваченого ОСОБА_6 слід перекваліфікувати на ч. 1 ст. 121 КК України, беручи до уваги наступне:

Відповідно до ч. 1 ст. 15 КК України та п. п. 4, 22 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» від 07.02.2003 року замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом, безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, діяння передбаченого відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі. Питання про умисел необхідно вирішувати з огляду на сукупність усіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій. При цьому якщо винна особа відмовилась від убивства потерпілого вже після вчинення дій, які вважала за необхідне виконати для доведення злочину до кінця, але його не було закінчено з причин, що не залежали від її волі, діяння належить кваліфікувати відповідно до частини другої статті 15 КК України як закінчений замах на умисне вбивство, яке може бути вчинено лише з прямим умислом.

Якщо умисне вбивство може бути вчинено як з прямим, так і з непрямим умислом, то замах на умисне вбивство можливий лише з прямим умислом, тобто коли вчинене свідчило про те, що винний усвідомлював суспільну небезпечність своїх дій, передбачав можливість або неминучість настання смерті іншої людини і бажав її настання, однак смертельний результат не настав з незалежних від нього обставин. Зазначене кореспондується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 13 лютого 2020 року в справі №164/1826/17 (провадження №51-6292км19).

Тобто із суб`єктивної сторони замах на злочин можливий лише з прямим умислом. А згідно з частиною другою статті 24 КК України умисел є прямим, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання.

Істотним для відмежування замаху на умисне вбивство від умисного завдання тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження умислом винного охоплюється лише заподіяння таких ушкоджень за відсутності прямого наміру на вбивство. Наслідки, які не настали, інкримінуються особі у тому разі, якщо вони передбачалися ціллю його діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків. Якщо ж винний діяв з непрямим умислом, він не може нести відповідальності за замах на вбивство. У випадку, коли особа, завдаючи іншій особі тілесні ушкодження, свідомо припускає настання будь-яких наслідків, у тому числі смерті, вона також не може бути притягнута до кримінальної відповідальності за замах на вбивство. Крім того, злочин не може бути кваліфікований як замах на вбивство і у випадках, коли винний діє з неконкретизованим умислом, допускаючи можливість як заподіяння будь-якої шкоди здоров`ю, так і настання смерті. Відповідальність у цих випадках настає лише за наслідки, які фактично були заподіяні. Зазначене також кореспондується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 18 грудня 2018 року в справі №569/2944/16-к (провадження №51-4894км18).

Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово звертав увагу на те, що замах, безпосередньо спрямований на вчинення злочину, є його стадією та становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення й наміру вчинити злочин, а тому він є актом, який виконується виключно з прямим умислом, за наявності цілі досягнення суспільно - небезпечного результату.

Про наявність прямого умислу можуть свідчити конкретні діяння винної особи, які завідомо для нього мали потягти за собою смерть потерпілого і не призвели до бажаного наслідку лише в силу обставин, які не залежали від його волі. Тобто злочинна діяльність при закінченому замаху характеризується тим, що об`єктивно вона є закінченою та суб`єктивно реалізованою, - особа зробила все необхідне, щоб досягти мети і вчинила всі дії для досягнення злочинного результату.

Під час розгляду кримінальної справи встановлено, що обвинувачений та потерпілий були товаришами, у неприязних стосунках не перебували, вони спільно розпивали спиртні напої та між ними виникла суперечка, в ході якої обвинувачений ОСОБА_6 наніс потерпілому ОСОБА_9 тяжке тілесне ушкодження, що є небезпечним у момент заподіяння.

Судом також установлено, що першим удар в потилицю обвинуваченому наніс сам потерпілий, заподіявши йому таким чином черепно-мозкову травму, на що обвинувачений відмахнувся ножем, яким різав хліб, заподіявши таким чином колото-різану рану шиї потерпілому, що за результатами судово-медичної експертизи відноситься до тяжких тілесних ушкоджень; при цьому слід зазначити, що після нанесення потерпілому одного удару обвинувачений ОСОБА_6 бачив та усвідомлював, що потерпілий залишався живим та вийшов із будинку, він його не переслідував, не перешкоджав покинути будинок та не доганяв його, щоб спричинити йому смерть чи інші тілесні ушкодження, що однозначно доводить відсутність прямого умислу обвинуваченого на умисне вбивство потерпілого ОСОБА_9 .

Докази того, що обвинувачений мав умисел на спричинення смерті потерпілому, - відсутні.

На переконання суду вказані обставини свідчать про те, що в обвинуваченого був неконкретизований умисел при нанесенні тілесних ушкоджень. За неконкретизованого умислу винний, вчиняючи злочин, хоча і передбачає можливість настання різних шкідливих наслідків, але до кінця не усвідомлює їх характеру та тяжкості.

Отже, як убачається з матеріалів кримінального провадження, у даному випадку за встановлених мотиву та мети вчинення злочину обвинуваченим ОСОБА_6 є спричинення тілесних ушкоджень невизначеного ступеню тяжкості, а не спричинення смерті потерпілому ОСОБА_9 шляхом завдання останньому фізичного болю через нанесення йому тілесних ушкоджень будь-якої тяжкості у відповідь на протиправну поведінку потерпілого, яка мала вираз у спричиненні фізичного болю обвинуваченому ОСОБА_6 у результаті нанесення йому удару кулаком в потилицю.

Відтак, спрямованість умислу обвинуваченого саме на вбивство потерпілого на переконання суду залишилось не доведеним поза розумним сумнівом і ґрунтувалось в тому числі на припущеннях органу досудового розслідування. Такі висновки випливають з вищенаведених доказів, які суд визнає не спростованими та, із вимог наведених нормативних актів у сукупності з встановленими фактичними обставинами; а тому суд дійшов висновку, що в даному випадку в діях обвинуваченого ОСОБА_6 відсутні будь-які ознаки, що умисел особи був спрямований на умисне вбивство, однак у діях ОСОБА_6 є склад злочину, передбачений ч. 1 ст. 121 КК України, - умисне тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння. Обвинувачений умисно наніс тілесне ушкодження потерпілому та припускав з огляду на знаряддя вчинення злочину, - кухонний ніж, - заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, свідомо допускаючи спричинення будь - яких тілесних ушкоджень, окрім тих, які б могли потягнути за собою смерть потерпілого ОСОБА_9 , так як настання смерті умислом обвинуваченого не охоплювалося, враховуючи характер стосунків між ними, обставин події того дня, характер та локалізацію тілесних ушкоджень, отриманих потерпілим, поведінку обвинуваченого після завдання ним потерпілому тілесних ушкоджень.

Вирішуючи питання про призначення покарання обвинуваченому суд враховує ступінь тяжкості вчиненого, обставини вчинення злочину; особу обвинуваченого, який раніше не судимий, виключно позитивно характеризується за місцем проживання, як мешканець села проявляє себе з активної суспільної сторони, організував спортивний клуб при сільській раді, позитивно впливає на фізичний розвиток і виховання молоді села; на обліку в наркологічному та психіатричному кабінеті не перебуває; одружений, має на утриманні трьох малолітніх дітей.

За ст. 12 КК України вчинений ОСОБА_6 злочин, передбачений ч. 1 ст. 121 КК України, є тяжким.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого досудовим розслідуванням і в суді не встановлено; обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого також відсутні.

У відповідності до вимоги ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а згідно із ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

Із урахуванням наведеного і загальних засад призначення покарання, аналізуючи матеріали досудового розслідування в сукупності із позиціями обвинуваченого, сторони обвинувачення і захисника-адвоката, показань потерпілого, свідків; поведінки самого потерпілого під час інкримінованого обвинуваченому злочину, який жодних претензій до обвинуваченого не має і неодноразово подавав під час судового провадження письмові заяви про відмову від підтримання звинувачення та відсутність будь-яких претензій; наслідки та обставини вчиненого кримінального правопорушення, із урахуванням особи ОСОБА_6 , його поведінки під час та після вчиненого; також те, що він розуміючи його тяжкість, не ухилявся від суду і захищався по суті від інкримінованого умисного вбивства, постійно прибував на судові виклики підчас тривалого судового провадження; його сімейний стан, наявність на вихованні трьох неповнолітніх дітей, негативні дані щодо нього на той час і на час розгляду справи відсутні; беручи до уваги, що поряд із викладеними вище даними про особу обвинуваченого, вимоги закону, звичайно свідчить про можливість виправлення особи без ізоляції від суспільства в умовах здійснення за нею контролю при звільненні від відбування покарання з випробуванням, - і на думку суду саме таке покарання із застосуванням ст. 75 КК України буде відповідати, як принципу індивідуалізації, пропорційності та справедливості покарання, а також практиці Європейського суду з прав людини відповідно до якої, складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (справа «Скополла проти Італії» від 17.09.2009 року). А для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити особистий і надмірний тягар для особи (справа «Ізмайлов проти Росії» від 16.10.2018 року); крім того, суд враховує роз`яснення, наведене у Рішенні Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року №15-рп/2004, згідно якого «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину», - а тому суд приходить до висновку, що обвинуваченому ОСОБА_6 слід призначити покарання у виді позбавлення волі із застосуванням звільнення особи від відбування покарання з випробуванням, - що є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчиненню ним нових злочинів для реалізації принципу законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, - як указує вже національне законодавство.

Заходів забезпечення кримінального провадження стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 на даний час не застосовано; стягнення відсутні; питання речових доказів згідно постанов про визнання речей речовими доказами слід вирішити відповідно до ст. 100 КПК України.

Керуючись ст. ст. 370, 373 - 374 КПК України, суд
У Х В А Л И В:
ОСОБА_6 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України і призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5(п`ять) років.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням на іспитовий строк 3(три) роки.

Згідно п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_6 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

Речові докази: футболку та штани, які належать ОСОБА_9 , футболку, яка належить ОСОБА_6 , які поміщені в камеру зберігання речових доказів Дрогобицького МВ ГУМВСУ у Львівській області знищити; чотири вилучені ножі під час огляду місця події 07.09.2014р., що зберігаються в камері зберігання речових доказів Дрогобицького МВ ГУМВСУ у Львівській області повернути власнику ОСОБА_8 ; паспорт громадянина України для виїзду за кордон виданий на ім`я ОСОБА_6 повернути останньому, - все після набрання вироком законної сили.

На вирок суду може бути подана апеляційна скарга до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів із дня його проголошення.

Копію вироку негайно вручити засудженому та прокурору і роз`яснити, що інші учасники мають право отримати копію вироку в суді.

Головуючий суддя

Судді