Справа № 138/936/15-к
Провадження №:1-в/138/17/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2023 року м. Могилів-Подільський

Могилів-Подільський міськрайонний суд Вінницької області, в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю: секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області клопотання про звільнення від відбування покарання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Республіки Молдова, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , молдованина, громадянина Республіки Молдова, засудженого вироком Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 14.04.2015 за ч.1ст.201 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років, на підставі ст.75, 76 КК України звільненого від відбування покарання з іспитовим строком 3 роки,

ВСТАНОВИВ:

До Могилів-Подільського міськрайонного суду звернувся захисник засудженого ОСОБА_5 з клопотанням, в порядку ст. 80 КК України та ст. 152 КВК України, про звільнення такого засудженого від відбування покарання призначеного йому вироком Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 14.04.2015 у виді позбавлення волі, у зв`язку із закінченням строків давності виконання такого вироку суду.

Клопотання мотивоване тим, зокрема, що 30.09.2022 засудженого направлено для відбування покарання у виді позбавлення волі, однак п`ятирічний строк на виконання вказаного вище вироку суду закінчився ще 14.05.2020, а відтак згідно вимог вказаних вище норм засуджений підлягає звільненню від відбування такого покарання. Перешкод для застосування відносно засудженого вказаних положень Закону немає, оскільки зазначений строк давності не переривався та не зупинявся. Відсутній вирок суду, який би підтверджував факт ухилення ОСОБА_5 від виконання покарання. В ухвалі від 30.09.2022 суд встановив факт ухилення засудженого лише від виконання обов`язку передбаченого ст. 76 КК України, а не від відбування покарання у виді позбавлення волі, однак це не є підставою для зупинення таких строків. Більш того, засуджений ніколи постійно не проживав та не мав права проживати на території України і 07.07.2015, після постановлення вироку у справі, він повернувся за адресою свого постійного місця проживання в Республіці Молдова. Він винаймав тимчасово житло в м.Могилів-Подільському тільки для можливості участі у розгляді даного кримінального провадження. Вирок суду було звернуто до виконання лише 13.08.2015, в час коли уже відносно засудженого існувала заборона з приводу перетину кордону на в`їзду в Україну, у зв`язку з перевищенням терміну його перебування на території цієї держави. Тобто він не мав наміру ухилятись навіть від виконання обов`язку, покладеного на нього вироком суду, однак обставини, що склались не дали йому об`єктивної можливості це зробити.

Прокурор в судову засіданні заперечував проти задоволення клопотання захисника засудженого та просив суд в задоволенні такого клопотання відмовити. Надав суду лист ВЧ НОМЕР_2 ДПС України від 14.02.2023 та актуальну вимогу про судимість ОСОБА_6 на території України. Заперечення прокурора мотивовані були тим, зокрема, що засуджений ухилився від виконання вироку суду, оскільки не виконав покладеного на нього обов`язку з приводу повідомлення кримінально-виконавчу інспекцію про зміну свого місця проживання та залишив територію України. Дана обставина встановлена ухвалою суду від 30.09.2022, яка набрала законної сили і якою скасована іспитовий строк, що надавався засудженому у зв`язку з його звільненням від відбування призначеного покарання. В 2015 році компетентним органом дійсно було прийнято рішення щодо заборони засудженому перетинати кордон в напрямку в`їзд на територію України, оскільки засуджений був підданий адміністративному стягненню у виді штрафу за перевищення терміну перебування на території України, однак тільки тому, що він не сплатив такий штраф, а якщо навіть і сплатив то не повідомив про це особу, яка застосувала до нього таке стягнення. Також, він не оскаржив саму заборону на перетин кордону. Крім того, ще в 2016 році суд вирішив питання про скасування іспитового строку та направлення засудженого для відбування покарання у цій справі і засуджений на підставі такої ухвали суду був в міжнародному розшуку. Така ухвала суду хоч і була скасована судом апеляційної інстанції, однак в вересні 2022 року, при повторному розгляді того самого подання, суд знову постановив таку ж ухвалу і вона набрала законної сили в листопаді 2022 року.

Захисник обвинуваченого в судовому засіданні підтримав своє клопотання з підстав зазначених в самому клопотанні та просив суд клопотання задовольнити. Також, попередньо надав суду лист ВЧ НОМЕР_2 ДПС України від 23.01.2023. Також, крім іншого, пояснив суду, що ОСОБА_5 намагався повернутись в Україну для того, щоб забрати свої речі з орендованої квартири та для постановки на облік в кримінально-виконавчій інспекції для виконання вироку суду, однак йому було повідомлено про наявність відносно нього дії заборони в перетині кордону в напрямку в`їзд до України, терміном на три роки, у зв`язку з перевищенням терміну перебування в Україні. Зареєстроване місце проживання в Республіці Молдова він не змінював з часу розгляду даної кримінальної справи, а отже і не було про що повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію, що в свою чергу свідчить про відсутність будь-якого умислу і на ухилення від виконання покладеного на нього обов`язку згідно положень ст. 76 КК України. Вироку суду, який би підтверджував факт ухилення його підзахисного від відбування покарання в межах даного кримінального провадження не існує, а отже відсутні підстави вважати, що строк давності зупинявся. Також, його підзахисний не вчиняв за час перебігу такого строку жодних інших кримінальних правопорушень, а отже такий строк і не переривався також.

Засуджений ОСОБА_5 в судове засідання не з`явився надавши суду заяву про розгляд клопотання його захисника без його участі, в якій він також просив суд клопотання захисника задовольнити та звільнити.

Розглянувши клопотання, заслухавши позицію та пояснення прокурора та захисника засудженого, дослідивши матеріали клопотання та матеріали справи, що стосуються розгляду та вирішення цього клопотання суд, прийшов до переконання, що клопотання захисника засудженого підлягає задоволенню враховуючи таке.

Як слідує з матеріалів справи, ОСОБА_5 був засуджений вироком Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 14.04.2015 за ч. 1 ст. 201 КК України до 5 (п`яти) років позбавлення волі з конфіскацією предметів контрабанди, однак на підставі ст.75 КК України він був звільнений від відбування основного покарання з випробуванням та встановленням іспитового строку терміном на 3 (три) роки, з покладенням на нього лише одного обов`язку, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 76 КК України, а саме повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання.

Такий вирок набрав законної сили 30.07.2015, а 13.08.2015 був направлений для виконання до відповідної кримінально-виконавчої інспекції (Т.1, а. с. 152, 159).

Як слідує з наданої до клопотання копії паспорту громадяни на Республіки Молдова ОСОБА_5 , серії НОМЕР_1 , яким він документувався в період з 20.12.2003 по 20.12.2020, від перетнув державний кордон України в напрямку виїзд ще 07.07.2015.

З листів ВЧ НОМЕР_2 Державної прикордонної служби України від 23.01.2023 та від 14.02.2023 слідує, що того ж 07.07.2015 уповноваженою службовою особою органу охорони державного кордону України ОСОБА_5 було піддано адміністративному стягненню, у виді штрафу, на підставі ч.2 ст. 203 КУпАП. Таку постанову ОСОБА_5 не оскаржив, а тому повинен був сплатити штраф не пізніше, як через 15 днів та не пізніше 3 робочих днів після його сплати надіслати до НОМЕР_3 прикордонного загону підтверджуючий документ. В подальшому, 24.07.2015 було прийнято рішення про заборону в`їзду в Україну ОСОБА_5 , як громадянину Республіки Молдова, терміном на три роки до 24.07.2018, на підставі абз.7 ч.1 ст.13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянств», оскільки документ, що підтверджує сплату штрафу встановленим порядком він органу, що застосував вказане стягнення, не надіслав (не подав, не представив). Рішення щодо такої заборони приймалось за відсутності ОСОБА_5 , а дізнатись про нього міг лише в разі спроби перетнути кордон на в`їзд в Україну, в результаті чого в його паспорті було б зроблено відповідну відмітку. ОСОБА_5 мав право оскаржити рішення про заборону в`їзду, однак цього не зробив. Так само і орган що прийняв таке рішення мав право скасувати таке рішення в разі припинення обставини, яка стала підставою для його прийняття, однак ОСОБА_5 не вчинив жодних активних дій щодо усунення такої обставини. З 25.07.2018 відносно ОСОБА_5 військовою частиною НОМЕР_2 обмеження щодо в`їзду на територію України не приймались. В базі даних ДПС України відсутні відомості щодо спроб перетину державного кордону на в`їзд в Україну ОСОБА_5 в період дії рішення про заборону в`їзду. Документи з приводу зазначених прийнятих правових рішень знищені встановленим порядком, у зв`язку із закінченням терміну їх зберігання.

В подальшому, 08.09.2015 кримінально-виконавча інспекція звернулась до суду з поданням, в порядку п.14 ч.1 ст. 537 КПК України, про вирішення питання про сумніви і протиріччя, що виникли при виконанні вироку в даній кримінальній справі, оскільки було встановлено, що засуджений не проживає та не проживав на території України. Ухвалою суду від 09.09.2015 таке подання було повернуто без розгляду з вказівкою про необхідність розшуку засудженого.

В ході розгляду даного клопотання про звільнення засудженого від відбування покарання його захисник стверджував ту обставину, що ОСОБА_5 ніколи постійно в Україні не проживав та не мав на це права взагалі, оскільки він громадянин Республіки Молдова. Саме в Республіці Молдова він мав зареєстроване місце проживання на момент вирішення справи та таке місце проживання не змінював. Разом з тим, в 2015 році він змушений був перебувати на території країни лише для участі в даній кримінальній справі в статусі обвинуваченого.

В матеріалах справи також наявний лист та висновок Управління ДМС України у Вінницькій області в якому зазначено про те, що ОСОБА_5 зареєстрованим чи знятим з реєстраційного обліку не значиться паспортом громадянина України та паспортом громадянина України для виїзду за кордон на території області не документувався, з клопотанням про оформлення набуття громадянства України, про надання статусу біженця або статусу особи, яка потребує додаткового захисту до даного підрозділу не звертався. Також, відсутні відомості з приводу документування посвідкою на тимчасове проживання в Україні даної особи (Т.2, а.с. 198, 202).

Разом з тим, 05.10.2015 кримінально-виконавча інспекція знову звернулась до суду з поданням, але уже про скасування звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням і, ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 25.08.2016 таке подання було задоволено. Скасовано звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням та направлено його, для відбування покарання призначеного зазначеним вище вироком суду, у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі (Т.2, а.с. 1-3, 148-149).

10.11.2016 ОСОБА_5 було оголошено в розшук і, лише 26.01.2022 його було затримано (Т.2, а.с. 163, 167).

Саме після затримання ОСОБА_5 12.04.2022 він, через захисника, оскаржив вказану вище ухвалу суду від 25.08.2016 і, ухвалою Вінницького апеляційного суду Вінницької області від 11.05.2022 поновлено строк на апеляційне оскарження зазначеної ухвали суду, враховуючи те, що ОСОБА_5 не приймав участь у розгляді подання КВІ та не отримував копії оскаржуваної ухвали (Т.2, а.с. 211, 220-222).

Ухвалою Вінницького апеляційного суду Вінницької області від 19 травня 2022 року вказану вище ухвалу Могилів-Подільського міськрайонного суду від 25.08.2016 було скасовано та призначено новий розгляд подання в суді першої інстанції. Підставою скасування такого судового рішення стало те, що судове провадження здійснено за відсутності обвинуваченого, про наявність подання про скасування звільнення від відбування покарання йому відомо не було (Т.2, а.с. 231-233).

За наслідками нового розгляду зазначеного вище подання в суді першої інстанції Могилів-Подільський міськрайонний суд Вінницької області 30.09.2022 постановив ухвалу про задоволення такого подання та направив засудженого ОСОБА_5 для відбування покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі, призначеного згаданим вище вироком суду за ч.1 ст.201 КК України. Така ухвала набрала законної сили 29.11.2022 та була звернута до виконання, однак на час вирішення даного клопотання вона не виконана.

16.01.2023 захисник засудженого ОСОБА_5 звернувся до Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області з клопотанням в порядку ст. 80 КК України та ст. 152 КВК України про звільнення засудженого від відбування покарання у виді позбавленням волі, призначеного зазначеним вище вироком суду від 14.04.2015, у зв`язку з закінченням строків давності виконання вироку суду.

Вирішуючи дане клопотання суд зважає на таке.

За загальним правилом, встановленим ч.1 ст. 74 КК України звільнення засудженого від покарання або подальшого його відбування, заміна більш м`яким, а також пом`якшення призначеного покарання, крім звільнення від покарання або пом`якшення покарання на підставі закону України про амністію чи акта про помилування, може застосовуватися тільки судом у випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.80 КК України особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано, зокрема, в строк п`яти років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі за нетяжкий злочин, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше п`яти років за тяжкий злочин.

Аналогічне правило з приводу звільнення особи від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку дублює і ст. 152 КВК України.

Відповідно до ч.3 ст.12 КК України злочини поділяються на нетяжкі, тяжкі та особливо тяжкі. Частина 4 вказаної статті передбачає, що тяжким злочином є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше двадцяти п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення волі на строк не більше десяти років.

Як зазначалось вище ОСОБА_5 був засуджений за ч.1 ст. 201 КК України, тобто за вчинення тяжкого злочину, однак йому було призначено основне покарання у виді 5 років позбавлення волі. Вирок набрав законної сили 30.07.2015, а отже п`ятирічний строк про який вказує ст. 80 КК України слід обраховувати до 31.07.2020.

Тобто, вказані обставини свідчать про те, що ОСОБА_5 був направлений для відбування покарання у виді позбавлення волі, лише ухвалою суду від 30.09.2022, оскільки ухвала суду від 25.08.2016 була скасована судом апеляційної інстанції і, уже після закінчення строку передбаченого ст. 80 КК України та ст.152 КВК України.

При вирішенні такого клопотання суд також зважає на те, що ч. 3 та 4 ст.80 КК України передбачає, що перебіг давності зупиняється, якщо засуджений ухиляється від відбування покарання. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення засудженого для відбування покарання або з дня його затримання. У цьому разі строки давності, передбачені пунктами 1-3 частини першої цієї статті, подвоюються. Перебіг давності переривається, якщо до закінчення строків, зазначених у частинах першій та третій цієї статті, засуджений вчинить новий злочин. Обчислення давності в цьому випадку починається з дня вчинення нового злочину.

Тобто, вимоги ст.80 КК України застосовується у разі, якщо у встановлений законом строк вирок суду не був виконаний за умови, що засуджений не ухилявся від його відбування покарання, що є підставою для зупинення перебігу такого строку давності, та до закінчення строку виконання вироку не вчинив нового злочину, що є підставою для переривання строку давності.

Як слідує з наданої суду прокурором вимоги про судимість відносно ОСОБА_5 , датованої 03.03.2023, інших злочинів на території України він не вчиняв.

Таким чином, суд вважає, що строк давності передбачений ст. 80 КК України в даному випадку не перервався.

З приводу зупинення такого строку то аналіз вказаної вище норми свідчить про те, що зупинення строк давності виконання вироку пов`язано лише з фактом ухилення особи від відбування покарання.

При цьому, ухилення від відбування покарання - це умисні дія або бездіяльність засудженого, спрямовані на невиконання покарання. Ухилення від відбування покарання, як підстава для зупинення строків давності виконання обвинувального вироку є особливим юридичним фактом, питання вирішення якого належить до компетенції суду, а отже, цей факт слід встановлювати з дотриманням вимог процесуальної форми.

Правова природа вказаного виду звільнення від відбування призначеного покарання зумовлюється одностороннім обов`язком держави примусово реалізувати через спеціально уповноважені нею органи призначене особі покарання протягом певних строків. Особа, засуджена до певного виду покарання, не несе правового обов`язку застосовувати правове обмеження, які входять до його змісту, сама до себе - це виключна одностороння компетенція спеціальних державних органів, які виконують покарання.

Водночас засуджена до певного виду покарання особа не може перебувати в потенційному очікуванні виконання покарання невизначений проміжок часу, у зв`язку із чим законодавчо встановлюються імперативні строки, сплив яких припиняє наявні між державою і засудженою особою кримінальні правовідносини, а отже, унеможливлює виконання покарання.

При вирішенні клопотання суд не може вважати слушними заперечення прокурора з приводу зупинення строків давності виконання вироку, оскільки ОСОБА_5 ухилився від виконання вироку суду та виконання обов`язку покладеного на нього судом згідно п.3 ч.2 ст. 76 КК України.

Суд вважає, що не можна ототожнювати поняття «виконання покарання» та «виконання вироку» чи, як в даному випадку перше поняття з поняттям «виконання обов`язку, покладного на засуджену особу при звільненні від відбування покарання з випробуванням та встановлення іспитового строку, згідно положень ст. 75, 76 КК України».

Стаття 51 КК України дає вичерпний перелік видів кримінальних покарань, серед яких є позбавлення волі на певний строк.

Статті 75 та 76 КК України встановлюють правила на випадок звільнення засудженої особи від відбування призначеного судом покарання.

В даному випадку ОСОБА_5 якраз і був звільнений від відбування основного покарання і лише в 2022 році його було направлено для відбування такого покарання, однак на момент постановлення такого судового рішення і набрання ним законної сили строк передбачений ст. 80 КК України уже минув.

Стаття 80 КК передбачає нормативне регулювання інституту звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку та встановлює імперативні строки, сплив яких є безумовною підставою для звільнення засудженого від відбування призначеного йому покарання.

Відтак, наявність ухвали про скасування іспитового строку та направлення засудженого для відбування покарання в 2022 році на переконання суду не є перешкодою для вирішення питання щодо можливості застосування до засудженого положень ст. 80 КК України та само по собі не є підставою для відмови в задоволені такого клопотання захисника.

Враховуючи викладене суд приходить до переконання про те, що не можна вважати, що до моменту постановлення вказаної ухвали суду в 2022 році ОСОБА_5 ухилився від відбування основного покарання по вироку суду.

Такий висновок суду також ґрунтується на тому, що попередня ухвала суду від 25.08.2016 щодо скасування іспитового строку була скасована судом апеляційної інстанції. Підстави скасування, як уже зазначалось вище, це те, що засуджений не брав участі і розгляді подання КВІ та не був повідомлений про це.

Більш того, слід звернути в даному випаду увагу на те, що відповідно до ч.1 ст. 400 КПК України подання апеляційної скарги, зокрема, на ухвалу суду зупиняє набрання нею законної сили та її виконання, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частина 2 цієї норми (як в редакції чинній на час постановлення ухвали суду від 25.08.2016 так і на даний час) містить виключний перелік ухвал суду, оскарження яких в апеляційному порядку не зупиняє їх виконання, однак вказана вище ухвала суду від 25.08.2016 до такого переліку не відноситься.

Частина 3 ст. 532 КПК України (як в редакції чинній на час постановлення ухвали суду від 25.08.2016 так і на даний час) чітко визначає, що якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок чи ухвала суду, ухвала слідчого судді не набрала законної сили.

Під час розгляду клопотання захисник звертав увагу суду також на те, що відсутній вирок суду відносно його підзахисного, який би підтвердив факт того, що він ухилився від відбування покарання у виді позбавлення волі, посилаючись на висновок Верховного суду України у справах: №754/17643/21 (постанова від 21.11.2022), №487/3326/15-к (постанова 20.10.2021); № 201/604/20 (постанова 31.03.2021); №5-324кс15 (постанова 24.12.2015).

Так, ч.5 ст. 52 КК України дійсно передбачено, що ухилення від покарання, призначеного вироком суду, має наслідком відповідальність, передбачену статтями 389 та 390 цього Кодексу.

Разом з тим, норми до яких відсилає ст. 52 КК України передбачають відповідальність, що стосується покарання у виді позбавлення волі на певний строк, лише якщо особа не повернулась до місця відбування покарання, якщо їй було дозволено короткочасний виїзд з місця відбування покарання, після закінчення строку виїзду.

З приводу доводів захисника щодо існування поважних причин неможливості засудженого повернутись до України, після виїзду в липні 2015 року, а також заперечення прокурора з даного приводу, що стосуються існування заборони для ОСОБА_5 щодо в`їзду на територію України в період з 2015 по 2018 роки суд вважає їх такими, що безпосередньо не стосуються вирішення даного клопотання, а стосуються фактично виконання обов`язку покладеного на ОСОБА_5 зазначеним вироком суду згідно ст. 76 КК України та виконання ухвали суду від 25.08.2016, яка скасована, а тому в силу положень ст. 400 та 532 КПК України її слід вважати такою, що не набула законної сили.

Усі інші доводи прокурора та захисника, висловлені ними в ході розгляду клопотання, на переконання суду, не впливають на вказані вище висновки суду при розгляді даного клопотання.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

За таких обставин суд, враховуючи зазначені вище висновки та встановлені обставини, зокрема, що вирок Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 14.04.2015 відносно ОСОБА_5 набув законної сили 30.07.2015, строк давності виконання такого вироку не зупинявся та не переривався і фактично минув ще 31.07.2020, приходить до висновку про наявність підстав для задоволення клопотання захисника засудженого та необхідність виконання обов`язку держави щодо звільнення засудженого ОСОБА_5 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі, у зв`язку із закінченням строку давності виконання зазначеного обвинувального вироку суду.

Такий висновок суду за наслідками розгляду клопотання захисника засудженого з приводу нормативного регулювання інституту звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку суду та встановлення ст. 80 КК України імперативних строків, сплив яких є безумовною підставою для звільнення засудженого від відбування призначеного йому покарання та правової природи вказаного виду звільнення від відбування призначеного покарання ґрунтується на висновку Верховного Суду України зробленого в постанові від 24.12.2015 у справі №5-324кс15, за виключенням висновку щодо обов`язкової наявності обвинувального вироку суду з приводу ухилення від відбування покарання, оскільки в даному випадку покарання ОСОБА_5 було призначено у виді позбавлення волі, а не штрафу.

Керуючись ст.74-76, 80, 382, 390 КК України, ст. 152 КВК України, ст. 376, 395, 539 КПК України

УХВАЛИВ:

Клопотання захисника засудженого ОСОБА_5 задовольнити.

Звільнити ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від відбування покарання, призначеного вироком Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 14 квітня 2015 року за вчинення злочину передбаченого ч. 1 ст. 201 КК України, у виді позбавлення волі строком на 5 років, у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду через Могилів-Подільський міськрайонний суд Вінницької області протягом семи днів з дня її оголошення.

Повний текст ухвали складений 09.03.2023 - 13 год. 30 хв.

Суддя: ОСОБА_1