ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/845/23 Справа № 243/50/22 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2023 року м.Кривий Ріг

12 квітня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та Дніпровського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю

секретаря: ОСОБА_5 ,

прокурора: ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені Дніпровського апеляційного суду міста Кривого Рогу апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 на ухвалу Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 27 січня 2022 року за клопотанням прокурора про застосування примусових заходів медичного характеру у кримінальному провадженні внесеному в ЄРДР за № 0002551 від 17.12.2019 року щодо ОСОБА_8 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Слов`янського міькрайонного суду Донецької області від 27 січня 2022 року застосовано до ОСОБА_8 примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з наданням психіатричної допомоги із звичайним наглядом.

З вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився захисник та оскаржив в апеляційному порядку, в апеляційній скарзі просить ухвалу суду скасувати та закрити кримінальне провадження.

На обґрунтування своїх вимог вказує, що на момент винесення судом ухвали з часу описаних подій минуло два роки. Так, кримінальне правопорушення вчинене 17.12.2019 року, обставини, що переривають чи зупиняють строки давності відсутні, а тому строк притягнення до кримінальної відповідальності закінчився.

В судове засідання захисник, законний представник та ОСОБА_8 не з`явились, надали суду заяву, що у зв`язку з військовим станом та значною відстанню, з`явитись у судове засідання немає можливості, просили судовий розгляд проводити за їх відсутності. Потерпіла до судового засідання не з`явилась, про дату та місце розгляду апеляційної скарги повідомлена належним чином, клопотань про відкладання судового розгляду не надходило.

Відповідно до ч. 4 ст. 405 КК України неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.

У зв`язку із чим, колегія суддів вважає за можливе судовий розгляд проводити за відсутністю потерпілої, захисник, законний представник та ОСОБА_8 .

Заслухавши суддю доповідача, думку прокурора вивчивши доводи апеляційної скарги та матеріали кримінального провадження, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Статтею 92 КПК України визначено, що примусовими заходами медичного характеру є надання амбулаторної психіатричної допомоги, поміщення особи, яка вчинила суспільно-небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, в спеціальний лікувальний заклад з метою її обов`язкового лікування, а також запобігання вчиненню нею суспільно небезпечних діянь.

Згідно ч. 1 ст. 285 КПК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Статтею 44 КК України передбачено, що особа, яка вчинила кримінальне правопорушення, звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених цим Кодексом.

Положеннями ст. 49 КК України визначено строки давності з огляду на тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, після закінчення яких особа звільняється від кримінальної відповідальності; підстави такого звільнення від кримінальної відповідальності; обчислення перебігу строків давності, його відновлення, зупинення та переривання.

Строк давності - це передбачений ст.49 КК України певний проміжок часу з дня вчинення кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили, закінчення якого є підставою звільнення особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, від кримінальної відповідальності.

Матеріально-правовими підставами звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є: закінчення встановлених ч. 1 ст. 49 та ст. 106 КК України строків; відсутність обставин, що порушують їх перебіг - ч. 2 ст. 49 КК України.

Процесуально-правовими підставами звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є: притягнення особи як обвинуваченої; згода обвинуваченої на таке звільнення від кримінальної відповідальності.

Відповідно до ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули відповідні строки.

Отже, підставою звільнення особи від кримінальної відповідальності за ст. 49 КК України, є лише такий сплив відповідного строку давності, який закінчився до дня набрання законної сили обвинувальним вироком суду щодо особи, яка вчинила кримінальне правопорушення певної тяжкості. Таким чином, строк давності продовжує спливати і в період досудового розслідування, і протягом судового розгляду кримінального провадження, і навіть після оголошення обвинувального вироку суду. Будь-які процесуальні дії протягом цих строків не припиняють їх спливу. Отже, якщо строк давності благополучно сплив до дня набрання законної сили обвинувальним вироком суду, то особа підлягає звільненню від кримінальної відповідальності незалежно від того, у якій стадії кримінального процесу знаходиться кримінальна справа щодо цієї особи.

При вирішенні питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності суд (суддя) під час попереднього, судового, апеляційного або касаційного розгляду справи повинен переконатися (незалежно від того, надійшла вона до суду першої інстанції з відповідною постановою чи з обвинувальним висновком, а до апеляційного та касаційного судів - з обвинувальним вироком), що діяння, яке поставлено особі за провину, дійсно мало місце, що воно містить склад кримінального правопорушення і особа винна в його вчиненні, а також умови та підстави її звільнення від кримінальної відповідальності передбачені КК України. Тільки після цього можна постановити (ухвалити) у визначеному КПК України порядку відповідне судове рішення.

Згідно зі ст. 11 КК України кримінальним правопорушенням є передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом кримінального правопорушення.

Згідно зі ст. 18 КК України суб`єктом кримінального правопорушення є фізична осудна особа, яка вчинила кримінальне правопорушення у віці, з якого відповідно до цього Кодексу може наставати кримінальна відповідальність.

Тобто, суб`єктом кримінального правопорушення може бути лише осудна особа, однак. Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта №644 від 22.12.2021 року, ОСОБА_8 , як в момент вчинення правопорушення, так і в момент проведення експертизи страждала і страждає хронічним душевним захворюванням. В даний час за своїм психічним станом не може усвідомлювати свої дії та керувати ними, потребує застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації в психіатричну лікарню зі звичайним спостереженням.

При цьому колегія суддів враховує, що із змісту ст. 92 КПК України вбачається, що примусові заходи медичного характеру застосовуються до особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Відповідно до ч. 2 ст. 513 КПК України суд постановляє ухвалу про застосування примусових заходів медичного характеру визнавши доведеним, що ця особа вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності або після вчинення кримінального правопорушення захворіла на психічну хворобу, яка виключає можливість застосування покарання.

Колегія суддів звертає увагу, що на момент розгляду кримінального провадження судом першої інстанції та на момент апеляційного перегляду, відсутні відомості, що ОСОБА_8 видужала та вже не перебуває в статусі неосудної особи.

Виходячи з наведених норм закону, застосування положень ст. 49 КК України, як про це зазначає захисник в апеляційній скарзі, можливе лише до осудної особи та у разі, якщо сплили відповідні строки до набуття чинності обвинувальним вироком. При цьому, обвинувачений повинен звернутись з відповідним клопотанням до суду та надати особисту згоду на застосування положень ст. 49 КК України щодо нього.

Однак в даному випадку ОСОБА_8 не має статусу обвинуваченої, оскільки вчинила суспільно-небезпечне діяння в стані неосудності та щодо неї постановлена саме ухвала про застосування примусових заходів медичного характеру, а не обвинувальний вирок суду, крім того не може висловити добровільну позицію щодо згоди звільнення її від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України, що є обов`язковою умовою. Отже, звільнення ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, не відповідає вимогам діючого законодавства.

Крім того, на час постановлення оскаржуваної ухвали, строки передбачені ст. 49 КК України не сплили, як про це зазначає захисник в апеляційній скарзі.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 125 КК України умисне завдання удару, побоїв або вчинення інших насильницьких дій, які завдали фізичного болю і не спричинили тілесних ушкоджень, карається штрафом до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадськими роботами на строк до двохсот годин, або виправними роботами на строк до одного року.

Відіопвідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років.

Суспільно небезпечне діяння ОСОБА_8 вчинене 17.12.2019 року, тобто до постановлення оскаржуваної ухвали 27 січня 2022 року, не минули строки передбачені п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України.

Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги що суд першої інстанції повинен був застосувати положення ст. 49 КК України, є необґрунтованими та не підлягають задоволенню, оскільки не можуть бути застосовані до особи, яка перебуває в стані неосудності, не має статусу підозрюваного, обвинуваченого та до якої застосовано примусові заходи медичного характеру.

Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування кримінального закону, які могли б вплинути на правильність, і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, та які є безумовною підставою для його скасування, колегія суддів не вбачає.

За таких обставин колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, а тому відсутні підстави для її зміни чи скасування та задоволення апеляційних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 407, 408, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 27 січня 2022 року за клопотанням прокурора про застосування примусових заходів медичного характеру у кримінальному провадженні внесеному в ЄРДР за № 0002551 від 17.12.2019 року щодо ОСОБА_8 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді