ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/2033/22Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/817/57/22 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ухвала слідчого судді
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 травня 2022 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

з участю - прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі матеріали кримінального провадження №11-сс/817/57/22 за апеляційними скаргами прокурора Тернопільської окружної прокуратури ОСОБА_6 та захисника підозрюваного ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду від 04 лютого 2022 року,-

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді клопотання слідчого СВ Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_9 про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою задоволено частково. Застосовано до ОСОБА_8 запобіжний захід у виді особистого зобов`язання. Покладено на ОСОБА_8 на строк до 02 березня 2022 року, обов`язки, передбачені ч.5 ст. 194 КПК України.

В апеляційній скарзі прокурор Тернопільської окружної прокуратури ОСОБА_6 просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання слідчого про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою до підозрюваного ОСОБА_8 . Свої вимоги мотивує тим, що під час оцінки в сукупності всіх обставин, слідчим суддею вибірково враховано вимоги ст. 178 КПК України. Зазначає, що слідчий суддя взагалі не надав оцінки тому, що при обранні менш суворого запобіжного заходу аніж тримання під вартою не буде досягнуто мети та завдання кримінального провадження на даній стадії. Підставою застосування відносно ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою прокурор вважає наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ним злочинів, передбачених ч.3 ст. 144, ч.4 ст. 19, ч.2 ст. 145 КК України (в редакції 1960 року), за які передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 15 років, оскільки ОСОБА_8 має постійне місце проживання в Італії, про що свідчить відсутність у нього будь-яких зв`язків з Україною, як державою, де він піддається кримінальному переслідуванню, що унеможливлює здійснення належного контролю за його поведінкою та не може запобігти ризикам наведеним в клопотанні, переховуватись від органу досудового розслідування та суду, а також він зможе чинити вплив на потерпілих у цьому кримінальному провадженні. Також слідчим суддею не було взято до уваги те, що ОСОБА_8 був оголошений у розшук в рамках кримінального провадження №0001958 від 18 травня 2013 року за ухилення від органів досудового розслідування.

В апеляційній скарзі та доповненнях до неї захисник підозрюваного ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_7 просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою в задоволенні клопотання слідчого про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_8 відмовити. Свої вимоги мотивує тим, що у даному кримінальному провадженні закінчились строки давності із дня вчинення злочинів, інкримінованих ОСОБА_8 , а тому дана обставина свідчить про неможливість застосування до ОСОБА_8 будь-якого запобіжного заходу. Злочини, які інкримінують ОСОБА_8 , були вчинені в травні 1998 року. На той час діяв Кримінальний кодекс 1960 року, а тому в частині кримінально-правових наслідків злочинів, інкримінованих ОСОБА_8 , має застосовуватись саме цей нормативно-правовий акт. Стаття 48 КК України 1960 року, вказує на те, що «Особу не може бути притягнуто до кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину минули такі строки: десять років з дня вчинення злочину, за який згідно з законом може бути призначено більш суворе покарання, ніж позбавлення волі строком на п`ять років. Перебіг давності переривається, якщо до скінчення зазначених у законі строків особа вчинить новий злочин, за який згідно з законом може бути призначено позбавлення волі на строк більше двох років. Обчислення давності в цьому разі починається з моменту вчинення нового злочину. Перебіг давності зупиняється, коли особа, яка вчинила злочин, скриється від слідства або суду. В цих випадках перебіг давності відновлюється з моменту затримання особи або явки її з повинною. При цьому особу не може бути притягнуто до кримінальної відповідальності, якщо від часу вчинення злочину минуло п`ятнадцять років і давність не була перервана вчиненням нового злочину». Також звертає увагу на те, що слідчим суддею Тернопільського міськрайонного суду від 29.05.2019 року було розглянуто клопотання сторони захисту про закінчення строків давності притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_8 та неможливості застосування до останнього обраного запобіжного заходу у вигляді взяття (тримання) під вартою, проти цього клопотання прокурор не заперечив. Отже, цим рішенням встановлено, що ОСОБА_8 підлягає звільненню від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строку давності. Ухвала слідчого судді в апеляційному порядку не оскаржувалась та набрала законної сили. Також зазначає, що нове кримінальне процесуальне законодавство, яке почало діяти у 2012 році, не скасувало таку стадію кримінального процесу (кримінального переслідування), як - притягнення до кримінальної відповідальності, а змінило назву процесуального документу, яке розпочинає дану стадію (повідомлення про підозру замість постанови про притягнення як обвинуваченого) та процедуру їх прийняття. Отже, вищенаведене вказує про неможливість притягнення ОСОБА_8 до кримінальної відповідальності в межах КПК 1960 року шляхом вручення постанови про притягнення як обвинуваченого є тотожним неможливості притягнення ОСОБА_8 до кримінальної відповідальності в межах діючого КПК шляхом повідомлення про підозру із відповідними правовими наслідками. Зазначає, шо після встановлення у кримінальному провадженні підстав для звільнення особи від кримінальної відповідальності така особа фактично набуває іншого статусу із своїми правами та особливостями подальшого провадження. Звертає увагу на те, що ОСОБА_8 до органу досудового розслідування 02.04.2019 року була надана заява, згідно якої він погодився на звільнення його від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження. Також вважає, що статус ОСОБА_8 , як підозрюваного має формальний характер і він має бути звільненим від кримінальної відповідальності за закінченням строків давності, а тому не може бути підданий запобіжному заходу і обмеженню його законних прав і свобод. Застосування до ОСОБА_8 будь-якого процесуального примусу, а тим більше тримання під вартою, фактично призведе до безпідставного покарання у вигляді позбавлення волі за умови, коли жодне покарання до нього застосоване бути не може.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, доводи прокурора, який просив задовольнити його апеляційну скаргу та одночасно вважає апеляційну скаргу захисника підозрюваного безпідставною, захисника, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги прокурора і просив скасувати оскаржувану ухвалу та відмовити у клопотанні слідчого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів з`ясувала наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

В апеляційних скаргах не оспорюються висновки слідчого судді про обґрунтованість пред`явленої ОСОБА_8 підозри у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 144 КК України /в редакції 1960 року/, ч. 4 ст. 19 ч. 2 ст. 145 КК України /в редакції 1960 року/ та наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, а саме, що ОСОБА_8 може незаконно впливати на потерпілих у цьому кримінальному провадженні.

Таким чином відповідно до ч.1 ст.404 КПК України ухвала слідчого судді в цій частині не підлягає перевірці апеляційним судом.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги прокурора колегія суддів приходить до висновку, що вони аналогічні доводам клопотання слідчого про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою і не спростовують правильності викладених в оскарженій ухвалі слідчого судді висновків про недоведеність станом ризику ухилення підозрюваного від органу досудового розслідування та неможливості застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Так, слідчий суддя правильно оцінив наявні на час розгляду клопотання слідчого фактичні обставини, зокрема те, що як мінімум з травня 2019 року підозрюваному відомо про існування щодо нього кримінального провадження в Україні та тяжкість злочинів за якими проводиться розслідування. Незважаючи на це він, постійно проживаючи в Республіці Італія, повернувся в Україну та самостійно з`явився до органів правопорядку, тобто вчинив дії спрямовані на виконання завдань кримінального провадження.

Доводи слідчого в клопотанні та прокурора у судовому засіданні, що раніше ОСОБА_8 був оголошений в розшук у цьому кримінальному провадженні зазначених висновків слідчого судді не спростовують. Крім того, в ході судового розгляду встановлено, що Ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 травня 2019 року (справа № 607/11596/19), яка набрала законної сили, скасовано запобіжний захід у виді взяття під варту ОСОБА_8 застосований постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 жовтня 2011 року.

Також, в апеляційній скарзі прокурора не наведено належних і переконливих доводів на спростування викладених в оскарженій ухвалі слідчого судді висновків про те, що прокурор, всупереч ч. 1 ст. 183 КПК України, в судовому засіданні не довів, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, крім тримання під вартою, яке є винятковим запобіжним заходом, не зможе запобігти наявному ризику незаконного впливу на потерпілих. Також, прокурором не було надано належних доказів, які свідчили б про наявність у ОСОБА_8 судимостей, як в Україні, так і за її межами, зваживши також на час з моменту вчинення дій, за якими йому оголошено підозру, на переконання слідчого судді, дають підстави вважати, що не лише запобіжний захід у виді тримання під вартою, який полягає в ізоляції підозрюваного від суспільства та утримуванні його в умовах слідчого ізолятора, може забезпечити належну процесуальну поведінку останнього для забезпечення завдань кримінального провадження.

Аналізуючи доводи захисника про неможливість застосування до ОСОБА_8 будь-якого запобіжного заходу через закінчення строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, колегія суддів приходить до висновку про їх безпідставність, оскільки на час розгляду слідчим суддею клопотання про застосування запобіжного заходу відсутні належні і достатні докази того, що такий строк не переривався з підстав, що визначені ч.3 ст.49 КК України.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що наведені в апеляційних скаргах доводи прокурора і захисника не спростовують тих обставин, які були встановлені слідчим суддею на час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу в цьому кримінальному провадженні, а також не спростовують висновків слідчого судді, які викладені в оскарженій ухвалі, а тому підстави для її скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги прокурора Тернопільської окружної прокуратури ОСОБА_6 та захисника підозрюваного ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду від 04 лютого 2022 року - без змін.

Ухвала є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4