ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2022 року

м. Київ

справа № 567/1179/20

провадження № 51- 383 км 22

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_3,

суддів ОСОБА_4, ОСОБА_5,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_6,

прокурора ОСОБА_7,

захисника ОСОБА_8,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора ОСОБА_9, яка брала участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Рівненського апеляційного суду від 22 жовтня 2021 року у кримінальному провадженні, дані про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000219, за обвинуваченням

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, котрий народився у м. Кам`янець-Подільський Хмельницької області, зареєстрований та проживає на АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Острозького районного суду Рівненської області від 19 травня 2021 року ОСОБА_1 засуджено за ч. 2 ст. 307 КК із застосуванням положень ст. 69 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ст. 75 КК ОСОБА_1 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки та покладено обов`язки, передбачені п. 1, п. 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК.

Прийнято рішення щодо процесуальних витрат та речових доказів.

Згідно з вироком ОСОБА_1 визнано винуватим у незаконному придбанні, зберіганні з метою збуту особливо небезпечного наркотичного засобу, обіг якого заборонено, - канабісу, за наступних обставин.

Так, ОСОБА_1 , за невстановлених слідством обставин, діючи умисно, незаконно придбав особливо небезпечний наркотичний засіб, обіг якого заборонено, - канабіс, після чого, став незаконно його зберігати з метою подальшого збуту.

Надалі, 2 серпня 2020 року приблизно о 16:40 ОСОБА_1 , діючи умисно, з корисливих мотивів, перебуваючи поблизу будинку №20, що на просп. Незалежності у м. Острозі Рівненської області, незаконно збув особі під псевдонімом « ОСОБА_2 », яка діяла під контролем правоохоронних органів (конфіденційно співпрацювала), особливо небезпечний наркотичний засіб, обіг якого заборонено, - канабіс, загальною масою у перерахунку на висушену речовину 1,004 г, за що отримав грошову винагороду в сумі 220 грн.

Крім того, ОСОБА_1 , за невстановлених слідством обставин, діючи умисно, повторно, незаконно придбав особливо небезпечний наркотичний засіб, обіг якого заборонено, - канабіс, та став незаконно його зберігати з метою подальшого збуту.

Потім 28 серпня 2020 року приблизно о 13:25, ОСОБА_1 , діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, перебуваючи біля будинку №20, що на просп. Незалежності у м. Острозі Рівненської області, незаконно збув особі під псевдонімом « ОСОБА_2 », яка діяла під контролем правоохоронних органів (конфіденційно співпрацювала), особливо небезпечний наркотичний засіб, обіг якого заборонено, - канабіс, загальною масою у перерахунку на висушену речовину 4,17 г, за що отримав грошову винагороду в сумі 1 300 грн.

Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 22 жовтня 2021 року вирок Острозького районного суду Рівненської області від 19 травня 2021 року щодо ОСОБА_1 залишено без змін.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній прокурор ОСОБА_9, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину й особі засудженого, просить ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_1 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. На обґрунтування своїх вимог зазначає, що апеляційний суд в ухвалі, яка не відповідає вимогам ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), не навів достатньої мотивації ухваленого рішення для застосування положень статей 69, 75 КК. Також посилається на те, що апеляційний суд не перевірив чи є наведені місцевим судом обставини такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_1 злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК. Стверджує, що поза увагою суду апеляційної інстанції залишилося те, що місцевий суд не мав достатньо підстав для призначення засудженому покарання із застосуванням положень статей 69, 75 КК, у зв`язку з чим йому було призначено м`яке покарання.

Позиції інших учасників судового провадження

В судовому засіданні прокурор ОСОБА_10 підтримав доводи касаційної скарги прокурора ОСОБА_9 та просив її задовольнити.

Захисник ОСОБА_11 заперечив проти задоволення касаційної скарги прокурора та просив залишити судове рішення щодо ОСОБА_1 без зміни.

Мотиви Суду

Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судове рішення суду апеляційної інстанції у межах касаційної скарги. При цьому він уповноважений лише перевіряти правильність застосування судом норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні злочину, за який його засуджено, та кваліфікація вчиненого за ч. 2 ст. 307 КК у касаційній скарзі не оспорюються.

Разом із тим, доводи прокурора про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону судом апеляційної інстанції при перегляді в апеляційному порядку вироку місцевого суду щодо ОСОБА_1 , що призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосування положень ст. 75 КК, та невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчинених злочинів й особі засудженого через м`якість, заслуговують на увагу.

За приписами ст. 419 КПК суд апеляційної інстанції зобов`язаний проаналізувати всі доводи, наведені в апеляційній скарзі, і дати на кожен із них вичерпну відповідь, пославшись на відповідну норму права. У разі залишення заявлених вимог без задоволення в ухвалі має бути зазначено підстави, на яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою. Недотримання цих положень є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке тягне за собою скасування судового рішення.

В апеляційній скарзі прокурор заперечувала правильність застосування положень статей 69, 75 КК щодо ОСОБА_1 та справедливість призначеного засудженому покарання. Просила скасувати вирок у цій частині та постановити новий, призначивши йому покарання в межах санкції ч. 2 ст. 307 КК у виді позбавлення волі на строк 6 років з конфіскацією майна.

Залишаючи скаргу без задоволення, апеляційний суд відповідних доводів прокурора належним чином не перевірив та не навів обґрунтування на їх спростування, чим порушив вимоги ст. 419 КПК.

Так, ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК, який згідно з вимогами ст. 12 КК є тяжким злочином. Санкція ч. 2 ст. 307 КК передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від шести до десяти років з конфіскацією майна.

Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Кримінальний закон передбачає у виключних випадках можливість застосування положень ст. 69 КК лише за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Тобто, призначення покарання, нижчого від найнижчої межі, встановленої в санкції відповідної норми, можливе, якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до ч. 1 та/або ч. 2 ст. 66 КК, та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, переглядаючи вирок в апеляційному порядку за скаргою прокурора, апеляційний суд погодився з рішенням суду першої інстанції, який, обираючи ОСОБА_1 міру примусу, визнав обставинами, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину щире каяття, сприяння слідству, вчинення злочину внаслідок збігу складних життєвих обставин, а також взяв до уваги відсутність обставин, що обтяжують покарання, дані про особу винного, котрий до кримінальної відповідальності раніше не притягувався, позитивно характеризується за місцем проживання, має на утриманні бабусю, за якою здійснює догляд, та, усупереч твердженням прокурора, належно умотивувавши своє рішення, правильно призначив ОСОБА_1 покарання за ч. 2 ст. 307 КК із застосуванням положень ст. 69 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Згідно з приписами ст. 75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Разом із цим, місцевий суд, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, свого рішення про звільнення ОСОБА_1 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК суд не мотивував, не обґрунтував підстав, з яких він дійшов висновку про можливість виправлення останнього без відбування покарання, враховуючи встановлені вироком суду обставини скоєння кримінального правопорушення.

Зокрема, судом залишено поза увагою те, що ОСОБА_1 вчинив тяжкий злочин, не взято до уваги конкретні обставини справи, характер протиправних дій винного, а саме те, що останній вчинив суспільно небезпечне діяння, спрямоване на розповсюдження у суспільстві наркотичних засобів, що свідчить про його антисоціальну поведінку та небезпечність для суспільства.

З огляду на такі обставини у їх поєднанні, на думку колегії суддів, звільнення ОСОБА_1 на підставі ст. 75 КК від відбування покарання є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, оскільки не сприяє меті покарання - виправленню засудженого і попередженню нових злочинів.

Залишаючи без зміни вирок, апеляційний суд відповідних доводів прокурора в частині безпідставного звільнення засудженого ОСОБА_1 від відбування покарання з випробуванням належим чином не перевірив, свого висновку про законність рішення суду першої інстанції щодо можливості виправлення останнього із застосуванням положень ст. 75 КК, виходячи з встановлених місцевим судом обставин злочину, не обґрунтував, чим порушив вимоги ст. 419 КПК.

Враховуючи викладене, касаційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а ухвала апеляційного суду щодо ОСОБА_1 - скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, під час якого необхідно врахувати наведене, та, за умови підтвердження такого ж обсягу обвинувачення і тих же даних про особу винного, застосування щодо засудженого положень ст. 75 КК необхідно вважати неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне м`якість призначеного покарання.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу прокурора ОСОБА_9 задовольнити частково.

Ухвалу Рівненського апеляційного суду від 22 жовтня 2021 року щодо ОСОБА_1 скасувати і призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5