Справа № 635/325/22
Провадження № 1-і/545/3/22
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
01.06.2022 року. Полтавський районний суд Полтавської області у складі :
головуючого судді - ОСОБА_1 ,
з участю секретаря - ОСОБА_2 ,
прокурора - ОСОБА_3 ,
захисника - ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Полтаві в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів захисником адвокатом за допомогою програмного забезпечення «EasyCon» клопотання адвоката ОСОБА_4 про зміну запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на особисте зобов`язання щодо обвинуваченого гр. ОСОБА_5 , -
В С Т А Н О В И В :
Адвокат ОСОБА_4 05.05.2022 року звернувся до Полтавського районного суду Полтавської області з клопотанням про про зміну запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на особисте зобов`язання щодо обвинуваченого гр. ОСОБА_5 , посилаючись на те, що ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 20.01.2022 року обвинуваченому гр. ОСОБА_5 застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою до 20.03.2022 року. На даний час, обвинувачений гр. ОСОБА_5 перебуває в умовах ДУ «Харківський слідчий ізолятор» на підставі положень ч. 6 ст. 615 КПК України.
Так, відповідно до ч. 6 ст. 615 КПК України уразі закінчення строку дії ухвали суду про тримання під вартою та неможливості розгляду судом питання про продовження строку тримання під вартою в установленому цим Кодексом порядку обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою вважаться продовженим до вирішення відповідного питання судом., але не більше ніж на два місяці.
Таким чином, питання запобіжного заходу відносно гр. ОСОБА_5 повинно бути вирішено саме судом не пізніше 19.05.2022 року.
Відповідно до ч. 7 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», враховуючи неможливість судами здійснювати правосудця під час воєнного стану. Верховний суд розпорядженням від 08.03.2022 № 2/0/9-22 змінив територіальну підсудність судових справ, зокрема змінена підсудність Харківського районного суду Харківської області на Полтавський районний суд Полтавської області.
На даний час відсутні підстави для продовження відносно обвинуваченого гр. ОСОБА_5 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, з огляду на наступне.
Щодо можливості здійснення тиску на потерпілого слід зазначити, що потерпілим у вказаному кримінальному провадженні є юридична особа «ДГ «Елітне ІР НААН».
Фактично єдиною підставою застосування відносно підозрюваного запобіжного заходу у виді тримання під вартою є відсутність у останнього постійного місця проживання.
Однак, не надано належної оцінки тому факту, що підозрюваний постійно проживає за адресою АДРЕСА_1 . Б, підозрюваний саме за вказаною адресою був затриманий співробітниками поліції.
Посилання сторони обвинувачення на погашену судимість є неспроможною та протирічить чинному законодавству, оскільки відповідно до ст. 88 - 89 КК України погашена судимість дорівнює відсутності взагалі коли небудь судимості. Інший підхід є порушенням ст. 24 Конституції України.
Наявність чи відсутність реєстрації місця проживання самі до собі, без інших обставин, які б заслуговували на увагу, не може бути підставою застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою.
З 24.02.2022 року м. Харків фактично зоною бойових дій, кожного дня відбуваються артилерійські, ракетні обстріли, завдаються авіаудари окупаційними військами держави агресора РФ по усім районам м. Харкова, у тому числі були зруйновані Військовий інститут танкових військ НТУ «ХПІ», який перебував на відстані 3 кілометрів від ДУ «Харківський слідчий ізолятор» та ДУ «Холодновірська виправна колонія ( № 18 )», яка перебуває на відстані 700 метрів від ДУ «Харківський слідчий ізолятор».
Таким чином, існує реальна загроза життю та здоров`ю обвинуваченого гр. ОСОБА_5 , яка не співмірна гіпотетичним ризикам у провадженні, які б обґрунтовували подальше тримання його під вартою
У рішенні Конституційного суду України від 23 листопада 2017 року, справа № 1- 28/2017, Конституційний суд зазначив, що згідно ч.1 ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ч. 1 ст. 124 Основного Закону України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. При цьому, за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах ( абзац 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 ).
Про фундаментальність права на свободу та особисту недоторканність свідчить факт його закріплення у більшості міжнародних правових актів. Зокрема, у Загальній декларації прав людини 1948 року встановлено, що ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання ( ст. 91 у Міжнародному пакті про громадянські і політичні права 1966 року вказано, що ніхто не повинен бути позбавлений волі інакше, як на підставах і відповідно до такої процедури, які встановлені законом ( п. 1 ст. 9 ).
У ч. 1 ст. 183 Кодексу визначено, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 Кодексу. До цих ризиків належать такі спроби підозрюваного, обвинуваченого: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому особа підозрюється, обвинувачується.
Суд зобов`язаний постановити ухвалу про відмову в застосуванні запобіжного заходу, якщо під час розгляду клопотання прокурор не доведе : наявності обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченим кримінального правопорушення; наявності достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 Кодексу, і на які вказує прокурор; недостатності застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні ( ч. 1, 2 ст. 194 Кодексу ).
Згідно з практикою застосування Європейським судом з прав людини п. 3 ст. 5 «Конвенції…» після спливу певного проміжку часу існування лише обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, і судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання особи під вартою; до того ж такі підстави мають бути чітко наведені національними судами ( п. 60 рішення від 6 листопада 2008 року у справі «Єлоєв проти України» ).
Отже, обґрунтованість застосування запобіжних заходів, пов`язаних з обмеженням права особи на свободу та особисту недоторканність, зокрема тримання під вартою, має піддаватися судовому контролю через певні проміжки часу, періодично об`єктивним та неупередженим судом на предмет перевірки наявності чи відсутності ризиків, за яких вказані запобіжні заходи застосовуються, у тому числі при закінченні досудового розслідування, коли деякі ризики вже можуть зникнути.
Однак, продовження дії заходів забезпечення кримінального провадження, а саме запобіжних заходів у виді тримання під вартою, обраних під час досудового розслідування, без перевірки судом обґрунтованості підстав для їх застосування, суперечить вимогам обов`язкового періодичного судового контролю за застосуванням запобіжних заходів, пов`язаних з обмеженням права особи на свободу та особисту недоторканність, закріпленого у ч. 2 ст. 29 Конституції України, згідно з якою : «ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом».
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначив, що обґрунтування будь- якого періоду тримання під вартою, незалежно від того, яким він є, повинно бути переконливо наведено державою, а квазіавтоматичне продовження такого періоду суперечить гарантіям, встановленим у п. 3 ст. 5 «Конвенції…» ( п. 66 рішення від 9 січня 2003 року у справі «Шишков проти Болгарії», п. 40 рішення від 10 червня 2008 року у справі «Тасе проти Румунії» ).
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2011 року у справі «Харченко проти України» вказав на порушення п. 3 ст. 5 «Конвенції…» національними судами України, які часто обґрунтовують продовження строку тримання під вартою однаковими підставами протягом всього періоду ув`язнення, та зазначив, що суди зобов`язані обґрунтовувати свої рішення про продовження строку тримання під вартою іншими підставами, які мають бути чітко вказані ( п. 99 ). Не наведення судовими органами у своїх рішеннях будь-яких підстав, які дозволяють тримання особи під вартою протягом тривалого проміжку часу, є несумісним з принципом захисту від свавілля, закріпленим у п. 1 ст. 5 «Конвенції…» ( п. 36 рішення Європейського суду з прав людини від 15 грудня 2016 року у справі «Ігнатов проти України» ).
Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Харченко проти України» ( Заява № 40107/02 ) зазначає, що суди, продовжуючи строк тримання заявника під вартою, не наводили підстави своїх рішень, а лише посилалися на відповідність раніше обраного запобіжного заходу. Проте, згідно п. 3 ст. 5 після спливу певного часу саме тільки існування обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи і судові органи зобов`язані навести інші підстави для продовжуваного тримання під вартою. До того ж такі підстави мають бути чітко зазначені національними судами ( згадане вище рішення у справі «Єлоєв проти України», п. 60 ). Однак у справі, що розглядається, таких підстав суди не наводили. Крім того, національні органи жодного разу не розглядали можливість обрання іншого запобіжного заходу, альтернативного триманню під вартою ( п. 80 ).
Суд нагадує, що п. 4 ст. 5 «Конвенції…» передбачає право осіб, яких затримано або взято під варту, на перегляд процесуальних і матеріально-правових умов, які з точки зору «Конвенції…» є суттєвими для забезпечення «законності» позбавлення їх свободи. Це означає, що компетентний суд має перевірити не лише дотримання процесуальних вимог національного законодавства, а й обґрунтованість підозри, на підставі якої здійснено затримання, та легітимність мети, з якою особу затримано і потім узято під варту ( рішення у справі «Буткявічюс проти Литви» ( Butkevicius v. Lithuania ), № 48297/99, п. 43, ECHR 2002-ІІ ( витяги )) ( п. 84 ).
Проте судові рішення щодо тримання заявника під вартою не повністю задовольняють вимоги пункту 4 статті 5. Відповідні рішення для тримання заявника під вартою повторювали типовий набір підстав без дослідження їх належності у світлі обставин конкретної ситуації заявника (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Белевітський проти Росії" (Belevitskiy v. Russia), N 72967/01, пп. 111-112, від 1 березня 2007 року) (п. 85).
Згідно п. 3 ст. 5 «Конвенції…» зі спливом певного часу саме тільки існування обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, і судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання під вартою ( справи : «Яблонський проти Польщі» ( Jablonski v. Poland ), № 33492/96 п. 80, від 21 грудня 2000 року, та «І.А. проти Франції» ( І. A. v. France ), № 28213/95, п. 102, ( Reports of Judgments and Decisions 1998-VII ). До того ж, такі підстави мають бути чітко вказані національними судами ( справа «Іловецький проти Польщі» ( Ilowiecki v. Poland ), № 27504/95, п. 61, від 4 жовтня 2001 року ). Жодних таких підстав у справі, що розглядається, суди не зазначили. Крім того, національні суди жодного разу не розглядали можливості обрання альтернативних запобіжних заходів замість тримання під вартою, і органи влади, посилаючись головним чином на серйозність пред`явлених заявнику обвинувачень, продовжували тримання заявника під вартою на підставах, які не можна вважати відповідними і достатніми» ( п. 60 рішення у справі «Єлоєв проти України» ( Заява № 17283/02 ).?
Національний суд відмовився ще раз розглядати розумність тримання заявника під вартою на підставі того, що він вже раніше декілька разів визначав законність такого тримання, відмовивши, таким чином, заявнику в реалізації його права на перегляд законності тримання під вартою, яке закріплено п. 4 ст. 5 «Конвенції...». На думку Суду, у цій справі не було адекватного судового реагування на скарги заявника всупереч положенням п. 4 ст. 5 «Конвенції…» ( п. 65 рішення у справі «Єлоев проти України» ( Заява № 17283/02 ).
У рішенні від 11.10.2010 року справа «Хайреддінов проти України» Європейського суду з прав людини зазначив, що «ризик втечі або уникнення правосуддя» зменшується з часом, адже включення строку запобіжного ув`язнення до строку покарання, якого мав підстави боятися заявник, трохи пом`якшує цей страх і зменшує його наміри втекти ( 7 ). При обґрунтуванні цієї підстави необхідне дослідження характеристики особистості, утримуваної під вартою. При цьому на користь звільнення свідчать : відсутність судимостей, наявність постійного місця проживання, роботи, усталений спосіб життя, наявність утриманців, відсутність спроб ухилитися від правосуддя ( п. 29 ).
Прохав змінити гр. ОСОБА_5 запобіжний захід з тримання під вартою на особисте зобов`язання.
Адвокат підтримав дане клопотання з зазначених в ньому підстав

Прокурор клопотання адвоката заперечив та прохав відмовити в задоволенні, враховуючи, що на даний час зазначені в ухвалі про обрання запобіжного заходу ризики не зникли, враховуючи особу підсудного.

Обвинувачений у судове засідання не доставлений у зв`язку з тим, що на території м. Харкова ведуться активні бойові дії. Також, неможливою є його участь у судовому засіданні у дистанційному режимі відеоконференції із Державною установою «Харківський слідчий ізолятор», де перебуває обвинувачений, оскільки доступ до мережі інтернет відсутній у зв`язку із пошкодженням кабельної мережі. Та обвинувачений відмомився отримати клопотання прокурора надіслане в установу згідно акту. Тому, суддею протокольно вирішено про розгляд клопотання у відсутності підсудного через введення в Державі воєнного стану, неможливості участі його в судовому засіданні з об`єктивних причин та за представлення його інтересів професійним адвокатом, внаслідок чого права підсудного не порушуються.

Суд, заслухавши думку учасників судового провадження, приходить до висновку, що клопотання адвоката не підлягає задоволенню у повному обсязі з таких підстав.
Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан, який триває до теперішнього часу. На цей час на території Харківської області тривають активні бойові дії.

Розпорядженням Верховного Суду від 08.03.2022 р. N 2/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» відповідно до ч. 7 ст. 147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», враховуючи неможливість судами здійснювати правосудця під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність судових справ, територіальна підсудність справ Харківського районного суду Харківської області визначена за Полтавським районним судом Полтавської області.

Таким чином, кримінальне провадження за обвинуваченням гр. Виходцева ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 246 КК України, передано для розгляду за підсудністю з Харківського районного суду Харківської області до Полтавського районного суду Полтавської області.

Під час досудового розслідування слідчим суддею стосовно гр. ОСОБА_5 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою. В подальшому вказаний запобіжний захід неодноразово продовжувався. Відповідно до ст. 615 КПК України стосовно гр. ОСОБА_5 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на два місяці в Державній установі «Харківський слідчий ізолятор» строком до 20.05.2022 року.

Дане судове провадження не закінчене і потребує значного часу для розгляду.
Відповідно до ч.3 ст. 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 60 діб.
Об`єктивних даних про зменшення чи відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, для застосування стосовно обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, у судовому засіданні не встановлено.
Так, з урахуванням особи гр. ОСОБА_5 , який обвинувачується у скоєнні умисного нетяжкого кримінального правопорушення,раніше судимий, особа без постійного місця мешкання, не має міцних соціальних зв`язків; офіційно не працює та не має легальних джерел доходу, тому у суду є обґрунтовані підстави вважати, що ризики продовження злочинної діяльності та переховування від суду не відпали і не змінилися.
Будь-яких доказів, які б свідчили про існування об`єктивних даних щодо можливості застосування інших, більш м`яких, запобіжних заходів, суду не надано.
За таких обставин клопотання адвоката ОСОБА_4 про зміну запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на особисте зобов`язання щодо обвинуваченого гр. ОСОБА_5 не підлягає задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись ст. 177, 197, 331 КПК України, суддя, -

УХВАЛИВ :

В задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_4 про зміну запобіжного заходу щодо обвинуваченого гр. ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - відмовити.
Копію ухвали направити учасникам судового провадження.
Ухвала суду може бути оскаржена до Полтавського апеляційного суду через Полтавський районний суд Полтавської області протягом 5 днів з дня її проголошення.
Суддя: ОСОБА_1