Справа № 140/3303/18
Провадження №11-кп/801/732/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 липня 2022 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:
головуючого-судді ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі судового засідання ОСОБА_5
за участі учасників кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_6 в режимі відеоконференції
захисника ОСОБА_7
та обвинуваченого ОСОБА_8 в режимі відеоконференції

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вінниці апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Гайсинського районного суду Вінницької області від 13 червня 2022 року,
якою відмовлено у задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_8 про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт в нічний час доби за місцем зареєстрованого місця проживання та задоволено клопотання прокурора ОСОБА_6 про продовження строку тримання під вартою, продовжено обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 60 днів без визначення застави з 13.06.2022, 15-45 год. до 11.08.2022, 15-45 год.
та на ухвалу Гайсинського районного суду Вінницької області від 16 червня 2022 року про виправлення описки в ухвалі Гайсинського районного суду Вінницької області від 13 червня 2022 року стосовно обвинуваченого:
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Вінниця, українця, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого,
який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченогоч.3 ст.187 КК України

Зміст судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини
Прокурор ОСОБА_6 подав до суду клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 на 60 днів, без визначення застави. Дане клопотання мотивоване тим, що передбачені законом ризики і підстави, які існували на час обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого не відпали, а саме: ОСОБА_8 обвинувачується у скоєнні особливо тяжкого злочину, покаранням за який законом передбачено у вигляді позбавлення волі на строк до 12 років, час скоєння якого під час невідбутої частини покарання за вироком Вінницького районного суду Вінницької області від 3.02.2011 р., яким ОСОБА_8 засуджено за ч.1 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років. 05.12.2017 ОСОБА_8 звільнений з місць позбавлення волі з невідбутим строком 2 роки 10 місяців 23 дні, 25.09.2018 під час досудового розслідування цього кримінального провадження ОСОБА_8 було оголошено в розшук, що свідчить про наявність підстав вважати, що у разі перебування на волі він може продовжити вчиняти нові злочини та ухилятися від виконання своїх процесуальних обов`язків, переховуватися від суду. Таким чином, з урахуванням викладеного, оскільки у ОСОБА_8 закінчується строк тримання під вартою, а судовий розгляд кримінального провадження ще не завершено прокурор просив продовжити строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 .
Обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_9 заперечували проти продовження дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, вважали, що прокурор не навів переконливих доказів існування, передбачених ст. 177 КПК України обставин, обвинувачений та його захисник заявили клопотання про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт в нічний час доби за місцем зареєстрованого місця проживання в с. Гунча Гайсинського району в будинку його бабусі. ОСОБА_8 наполягав на тому, що його вина у скоєнні особливо тяжкого злочину, який ставиться йому за вину, не доведена. Прокурор проти зміни запобіжного заходу заперечував.

Ухвалою Гайсинського районного суду Вінницької області від 13 червня 2022 року, клопотання прокурора задоволено. Запобіжний захід щодо обвинуваченого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у виді тримання під вартою продовжено на строк 60 днів без визначення застави, строк дії ухвали з 13.06.2022 р. 15-45 год. до 11.08.2021 р. 15-45 год. У задоволенні клопотання ОСОБА_8 відмовлено через його безпідставність.
Прийняте рішення судом мотивовано тим, що запобіжний захід у виді тримання під вартою стосовно обвинуваченого обрано ухвалою слідчого судді від 3.12.2018 року на строк 60 діб, в подальшому строк дії вказаного запобіжного заходу продовжено ухвалами суду з огляду на наявність на те законних підстав.
Передбачені ст. 177 КПК України ризики і обставини, які враховувались слідчим суддею під час обрання ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою та судом при продовженні строку дії запобіжного заходу - не відпали. ОСОБА_8 обвинувачується у скоєнні особливо тяжкого злочину, покарання за який передбачено у виді позбавлення волі на строк до 12 років, час і дата вчинення якого ставиться за вину ОСОБА_8 під час невідбутої частини покарання, призначеного вироком Вінницького районного суду Вінницької області від 03.02.2011 за ч.1 ст. 115 КК України у виді позбавлення волі на строк 12 років, 5.12.2017 р. звільнений з місць позбавлення волі з невідбутим строком 2 роки 10 місяців 23 дні, через що обвинувачений має негативну репутацію. 25.09.2018 під час досудового розслідування цього провадження ОСОБА_8 було оголошено в розшук, що свідчить про наявність підстав вважати, що уразі перебування на волі він може продовжити вчиняти нові злочини та ухилятися від виконання своїх процесуальних обов`язків, переховуватися від суду, крім того, на даний час у обвинуваченого відсутні міцні соціальні зв`язки, засоби для існування.
На даний час судом не завершено судового розгляду кримінального провадження, а тому строк тримання під вартою обвинуваченому необхідно продовжити за наявності ризиків, передбачених п.1, п.4, п.5 ч.1 ст. 177 КПК України, які виправдовують тримання обвинуваченого під вартою. Крім того, суду не надано переконливих доказів, які б могли свідчити, про те, що обвинувачений у разі перебування на волі чи під домашнім арештом буде виконувати свої процесуальні обов`язки.
На даний час за наявності доведених прокурором передбачених п.1, п.4, п.5 ч.1 ст. 177 КПК України ризиків, єдино вірним запобіжним заходом, що може забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_8 під час розгляду кримінального провадження, є тримання під вартою, а наведені стороною захисту обставини зазначених висновків суду не спростовують, тому у задоволенні клопотання про зміну запобіжного необхідно відмовити з огляду на відсутність законних підстав для обрання такого запобіжного заходу ОСОБА_8 за для забезпечення його належної процесуальної поведінки.
Невиконання процесуальних обов`язків в даному кримінальному провадженні ОСОБА_8 під час досудового розслідування кримінального провадження підтверджено також в судовому засідання показаннями свідка ОСОБА_10 .
Крім того, ухвалою Гайсинського районного суду Вінницької області від 16 червня 2022 року судом з власної ініціативи розглянуто питання про виправлення опискив ухвалі Гайсинського районного суду від 13.06.2022 про продовження строку тримання під вартою щодо ОСОБА_8 Виправлено описку в резолютивній частині ухвали Гайсинського районного суду від 13.06.2022, а саме з «до 11.08.2021 р.» на «до 11.08.2022 р.», оскільки строк 60 днів з 13.06.2022 р. закінчується 11.08.2022 р., що є очевидним.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, що її подала
В апеляційній скарзі обвинувачений просить поновити строк на апеляційне оскарження та скасувати ухвалу Гайсинського районного суду Вінницької області від 13 та ухвалу Гайсинського районного суду Вінницької області від 16 червня 2022 року.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що судом першої інстанції порушено його право на захист та вільний вибір захисника, оскільки ним укладено договір з адвокатом ОСОБА_11 . У судовому засіданні обвинувачений вимагав, щоб його інтереси представляв захисник, натомість всупереч його вимогам, суд призначив захисника ОСОБА_9 . Однак, обвинувачений вказував на можливі суперечності щодо вибраного способу захисту із захисником ОСОБА_9 , проте суд порушив його право на вільний вибір захисника. Обвинувачений вказує, що в порушення вимог ч.2 ст. 54 КПК України суд не виконав свої зобов`язання, не організував його конфіденційну зустріч із запропонованим захисником та не відобразив це в журналі судового засідання.
Обвинувачений ОСОБА_8 стверджує, що між ним та запропонованим судом захисником існували розбіжності у виборі способу захисту, що підтверджено судовим рішенням, яке оскаржується. Зокрема, в резолютивній частині ухвали відображено відмову в задоволенні клопотання обвинуваченого, а захисник ОСОБА_9 у підтвердження правоти обвинуваченого щодо розбіжностей способу захисту не виконав обов`язків, покладених на нього як захисника, не заявив необхідних клопотань про зміну запобіжного заходу тобто не здійснив належного захисту обвинуваченого, а тому й суд не відобразив це в резолютивній частині ухвали.
Звертає увагу на те, що судом першої інстанції продовжено строк тримання під вартою до 11.08.2021 до 15:45 год., однак адміністрації ДУ «ВУВП (№1)» не виконує судове рішення, оскільки на момент подачі апеляційної скарги 27.06.2022 обвинувачений перебуває під вартою.
Апелянт вказує, що йому відомо про існування ухвали Гайсинського районного суду Вінницької області від 16.06.2022 про виправлення описки в ухвалі від 13.06.2022. Даною ухвалою фактично змінено строк його тримання під вартою. Звертає увагу суду, що ухвала про виправлення описки постановлена із порушенням його прав, оскільки про судовий розгляд питання про виправлення описки його повідомлено не було.
Позиції учасників судового провадження
Обвинувачений ОСОБА_8 та захисник ОСОБА_7 підтримали апеляційну скаргу обвинуваченого, просили її задовольнити з підстав викладеній в ній та скасувати ухвали суду першої інстанції про продовження строку тримання під вартою та виправлення описки.
Прокурор ОСОБА_6 заперечив щодо задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, просив залишити її без задоволення, а ухвали суду першої інстанції без змін, як законні та обґрунтовані.
Мотиви суду
Заслухавши доповідача, виступи обвинуваченого, захисника та прокурора, дослідивши матеріали судового провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Відповідно до положень ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 просить поновити строк на апеляційне оскарження, оскільки оскаржувану ухвалу від 13.06.2022 йому було вручено 22.06.2022. Відповідно до п.1-1 ч.2 ст. 395 КПК України апеляційна скарга, якщо інше не передбачено цим Кодексом, може бути подана на ухвалу суду про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, - протягом п`яти днів з дня її оголошення. Проте, частиною 3. ст. 395 КПК України передбачено, що для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення. Разом з тим, ч. 7 ст. 115 КПК України визначено, що при обчисленні процесуального строку в нього включаються вихідні і святкові дні, а при обчисленні строку годинами - і неробочий час. Якщо закінчення строку, який обчислюється днями або місяцями, припадає на неробочий день, останнім днем цього строку вважається наступний за ним робочий день, за винятком обчислення строків тримання під вартою та перебування в медичному закладі під час проведення стаціонарної психіатричної експертизи. У даному разі останній день строку припадав на 26.06.2022, який був вихідним днем неділею, відповідно до штампу ДУ «ВУВП» (№1) апеляційну скаргу подано 27.06.2022, тобто в понеділок. Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу подано з дотриманням встановленого строку, а тому немає необхідності в поновленні строку, оскільки він не пропущений.
Вимоги ст.177 КПК України передбачають, що підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та відомості, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного законодавства.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків передбачених п.п.1,4, 5 ч.1 ст.177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.
Згідно відомостей, що є наявними в матеріалах судового провадження ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого ч.3 ст.187 КК України, санкція якого передбачає позбавлення волі на строк від семи до дванадцяти років позбавлення волі із конфіскацією майна.
З урахуванням фактичних обставин вчинення інкримінованого кримінального правопорушення, обвинувачений здійснив напад на ОСОБА_12 , 1927 року народження, яка є його родичкою, постукавши в двері будинку за місцем проживання останньої та схопивши її за шию проник до будинку. У подальшому, утримуючи ОСОБА_12 , ОСОБА_8 повів її у житлову кімнату будинку, де штовхнув на ліжко. Після чого, застосовуючи до потерпілої фізичне насильство, яке є небезпечним для життя та здоров`я, частково зняв з голови хустку і став нею душити шию потерпілої, помістивши при цьому вказану хустку у ротову порожнину останньої, вимагаючи віддати йому грошові кошти, здушуючи при цьому руками обличчя та область живота. Чим спричинив потерпілій тілесні ушкодження у виді забою грудної клітки, передньої черевної стінки, синці в області обличчя та передньої поверхні шиї, які відповідно до висновку експерта №128 від 25.09.2018 відносяться по ступеню тяжкості до легких тілесних ушкоджень, що не спричинили короткочасний розлад здоров`я. У подальшому, ОСОБА_12 , перебуваючи під дією застосованого ОСОБА_8 психічного та фізичного насильства, яке потерпіла сприймала як небезпечне для свого життя та здоров`я, на вимогу ОСОБА_8 показала, де у будинку знаходяться грошові кошти. Після чого, обвинувачений зайшов із потерпілою у житлову кімнату, де під лінолеумом знайшов грошові кошти в сумі 4800 гривень, що належали ОСОБА_12 , які відкрито викрав, завдавши потерпілій майнової шкоди на загальну суму 4800 гривень. Після чого з місця події зник та викраденим розпорядився на власний розсуд.
Викладене свідчить про наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства, зокрема права власності фізичних осіб та здоров`я і життя фізичних осіб, внаслідок чого вказані обставини викликають суспільний інтерес, що вочевидь впливає на питання щодо наявності ризиків, передбачених ст.177 КПК України.
Зокрема, ризик переховування обвинуваченого від суду полягає в тому, що у разі доведення його винуватості йому може бути призначено реальну міру покарання у вигляді 12 років позбавлення волі. Судом, встановлено, що під час досудового розслідування ОСОБА_8 був оголошений в розшук, оскільки ухилявся від явки до органів досудового розслідування. Крім того, вчинення даного кримінального правопорушення інкримінується ОСОБА_8 під час невідбутої частини покарання, призначеного вироком Вінницького районного суду Вінницької області від 03.02.2011 за ч.1 ст. 115 КК України у виді позбавлення волі на строк 12 років, на що обґрунтовано послався суд першої інстанції у своєму рішенні.
Відповідно колегія суддів не може не врахувати дану обставину, оскільки факт притягнення ОСОБА_8 до кримінальної відповідальності в минулому, відбування реальної міри покарання та звільнення від відбування покарання з невідбутим строком 2 роки 10 місяців 23 дні у даному разі не свідчить про його виправлення. Водночас, фактичні обставини інкримінованого ОСОБА_8 насильницького злочину проти власності, на думку колегії суддів свідчать про те, що вчинення злочинів проти власності може бути єдиним джерелом доходу для обвинуваченого, що підтверджує існування ризику вчинити інше кримінальне правопорушення.
Колегія суддів враховує також те, що Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» зазначив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів». У справі «Летельє проти Франції» вказано, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним, та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.
Згідно відомостей про особу ОСОБА_8 вбачається, що він офіційно не працевлаштований, отже не має офіційних джерел отримання прибутку та засобів для існування, обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, у нього відсутні міцні соціальні зв`язки, житло до кримінальної відповідальності притягується не вперше.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що саме внаслідок суспільної небезпечності таких дій та даних про особу обвинуваченого є об`єктивні підстави вважати, що ОСОБА_8 може переховуватись від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення або перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також належне дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.
Зазначене вказує на неможливість в цьому конкретному випадку застосувати до обвинуваченого інший більш м`який запобіжний захід.Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).
Водночас, при вирішенні питання за клопотанням прокурора щодо продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою Суд вважає безпідставними доводи апеляційної скарги щодо порушення права обвинуваченого на захист.
На думку Суду, надуманими є доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що адвокат ОСОБА_9 належним чином не захищав інтереси обвинуваченого та те, що між обвинуваченим та запропонованим судом захисником існують розбіжності у виборі способу захисту, оскільки в резолютивній частині ухвали відображено відмову в задоволенні клопотання обвинуваченого, а також тим, що у підтвердження правоти обвинуваченого щодо розбіжностей способу захисту захисник не виконав обов`язків, покладених на нього як захисника, не заявив необхідних клопотань про зміну запобіжного заходу тобто не здійснив належного захисту обвинуваченого, а тому й суд не відобразив це в резолютивній частині ухвали.

З цього приводу колегія суддів вважає зазначити наступне, відповідно до положень процесуального закону позитивне вирішення клопотань є правом, а не обов`язком суду, унаслідок чого відмова у задоволенні клопотання сторони захисту чи обвинуваченого не є порушенням права останнього на захист.

Власне, доводи апеляційної скарги обвинуваченого щодо нездійснення належного правового захисту його захисником мають лише узагальнений характер і апеляційна скарга не містить конкретизованих обґрунтувань з цього приводу. Тим не менш, перевіривши в межах апеляційної скарги вказані доводи, колегія суддів визнає їх такими, що не ґрунтуються на вимогах закону і матеріалах провадження.

Колегія суддів звертає увагу обвинуваченого, що ефективність захисту не є тотожною досягненню за результатами судового розгляду бажаного для обвинуваченого результату, а полягає в наданні йому належних та достатніх можливостей із використанням власних процесуальних прав і кваліфікованої юридичної допомоги, яка в передбачених законом випадках є обов`язковою, захищатися від обвинувачення в передбачений законом спосіб. Подальша незгода обвинуваченого з позицією і тактикою захисту не свідчить про його неефективність.

Доводи обвинуваченого з приводу того, що суд порушив його право на вільний вибір захисника, та в порушення вимог ч.2 ст. 54 КПК України не виконав свої зобов`язання, не організував його конфіденційну зустріч із запропонованим захисником, і не відобразив це в журналі судового засідання безпідставні з огляду на наступне.

Так, колегією суддів в судовому засіданні встановлено, що захист ОСОБА_8 здійснює захисник ОСОБА_11 , однак він двічі в судове засідання не з`явився, оскільки перебуває в рядах Збройних Сил України. Разом з тим, обвинувачений ОСОБА_8 не скористався своїм правом на вільний вибір захисника та не залучив іншого захисника для розгляду клопотання прокурора про продовження строків тримання під вартою. Крім того, відповідно до ч.1 ст. 48 КПК України обвинувачений не звертався до суду за допомогою у встановленні зв`язку із захисником або особами, які можуть запросити захисника, а також надати можливість використати засоби зв`язку для запрошення захисника. А тому з метою забезпечення права на захист обвинуваченому під час вирішення питання щодо доцільності продовження запобіжного заходу, суд першої інстанції залучив захисника для проведення окремої процесуальної дії.

Таким чином, доводи обвинуваченого про порушення його права на вільний вибір захисника безпідставні. Окрім того, колегія суддів звертає увагу обвинуваченого, що відповідно до п.1 ч.1 ст. 49 КПК України суд зобов`язаний забезпечити участь захисника у кримінальному провадженні у випадках, якщо: 1) відповідно до вимог статті 52 цього Кодексу участь захисника є обов`язковою, а підозрюваний, обвинувачений не залучив захисника. Частиною 1 ст. 52 КПК України встановлено, що участь захисника є обов`язковою у кримінальному провадженні щодо особливо тяжких злочинів. А у даному разі обвинуваченому інкримінують вчинення особливо тяжкого злочину проти власності.

Щодо доводів обвинуваченого про те, що в порушення вимог ч.2 ст. 54 КПК України суд не виконав свої зобов`язання, не організував його конфіденційну зустріч із запропонованим захисником, і не відобразив це в журналі судового засідання, то колегія суддів зауважує наступне. Дана норма закону регулює процесуальний порядок відмови від захисника, разом з тим, ч.3 ст. 54 КПК України передбачено, що відмова від захисника не приймається у випадку, якщо його участь є обов`язковою. У такому випадку, якщо підозрюваний, обвинувачений відмовляється від захисника і не залучає іншого захисника, захисник повинен бути залучений у порядку, передбаченому статтею 49 цього Кодексу, для здійснення захисту за призначенням.

Частиною 1 статті 13 Закону України "Про безоплатну правову допомогу" передбачено, що безоплатна вторинна правова допомога - це вид державної гарантії, що полягає у створенні рівних можливостей для доступу осіб до правосуддя.

Однак, при реалізації цієї державної гарантії особа позбавлена можливості вільно обирати собі захисника, оскільки відповідно до статті 49 КПК України, захисник такій особі призначається за постановою слідчого/прокурора або ухвалою слідчого судді чи суду. Так само особа, що отримує безоплатну вторинну правову допомогу, не може на власний розсуд вимагати від суду заміни захисника з особистих мотивів.
Крім того, згідно з прецедентною практикою ЄСПЛ, зокрема у п.144 рішення у справі "Карпюк та інші проти України" (заяви № № 30582/04 і 32152/04) від 06 жовтня 2015 року Європейський суд з прав людини зазначає, що незважаючи на важливість довірчих стосунків між адвокатом і його клієнтом, право обирати власного захисника не може вважатися абсолютним. Надання правової допомоги неминуче стає об`єктом певних обмежень за умов, коли вона є безоплатною, а також коли саме суди визначають, чи вимагають інтереси правосуддя призначення обвинуваченому захисника. При призначенні захисника національні суди, безсумнівно, повинні враховувати побажання підсудного. Проте вони можуть не прийняти до уваги ці побажання, якщо існують відповідні і достатні підстави вважати, що цього вимагають інтереси правосуддя (рішення у справі "Круассан проти Німеччини" (Croissant v. Germany), від 25 вересня 1992 року, п. 29, Series А № 237-В).
Таким чином, у ході розгляду клопотання про продовження строків тримання під вартою об`єктивних даних про неналежне виконання захисником ОСОБА_9 професійних обов`язків адвоката, яке би могло призвести до істотного обмеження прав ОСОБА_8 , передбачених ч. 3 ст. 6 Конвенції, ст. 59 Конституції України, ст. 20, частинами 3, 4 ст. 42 КПК, матеріали провадження не містять.
Щодо доводів, на які посилається в апеляційній скарзі обвинувачений про незаконне тримання під вартою поза допустимим строком, оскільки в ухвалі суду від 13.06.2022 вказано, що строк дії ухвали до 11.08.2021 до 15:45 год. та про існування ухвали Гайсинського районного суду Вінницької області від 16.06.2022, якою виправлено вказану описку і фактично змінено строк тримання під вартою обвинуваченого, то на думку колегії суддів, допущена описка жодним чином не вплинула на суть оскаржуваного судового рішення та його законність.
Згідно з ч.1 ст. 379 КПК України суд має право за власною ініціативою або за заявою учасника кримінального провадження чи іншої заінтересованої особи виправити допущені в судовому рішенні цього суду описки, очевидні арифметичні помилки незалежно від того, набрало судове рішення законної сили чи ні.
Опискою є механічна (мимовільна, випадкова) граматична помилка в рішенні, яка допущена судом під час його письмового викладу (помилка у правописі, у розділових знаках тощо). І необхідність виправлення описки в судовому рішенні, особливо в резолютивній частині, зумовлена тим, що наявність описки може ускладнити виконання в цілому судового рішення. До таких належить написання прізвищ та імен, адрес, найменувань речей, предметів, майна, зазначення дат та строків тощо. Тобто допущені описки повинні бути технічними та будь-яким чином не впливати на суть прийнятого рішення. Приймаючи рішення про виправлення описки, суд вказав те, що зазначена описка є очевидною, оскільки строк 60 днів з 13.06.2022 закінчується саме 11.08.2022, що є очевидним. Крім того, колегія суддів звертає увагу на той факт, що ухвала про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого постановлена 13.06.2022, а тому строк тримання під вартою ніяк не може закінчуватися 11.08.2021. Зазначені висновки суду відповідають матеріалам провадження, а тому допущена помилка в ухвалі Гайсинського районного суду Вінницької області від 16 червня 2022 року, є нічим іншим як очевидною опискою, яку судом було обґрунтовано виправлено.
Водночас суд погоджується з доводами обвинуваченого про те, що судом не забезпечено право обвинуваченого на участь в судовому засіданні, де вирішувалося питання про виправлення описки, однак колегія суддів вважає, що у даному випадку це не є тим істотним порушення, яке виступає підставою для скасування вірного по суті рішення.
Враховуючи викладене та матеріали судового провадження, які не містять переконливих даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою в умовах СІЗО, колегія суддів вважає, що вказаний запобіжний захід є пропорційним тому ступеню небезпеки, ризики якого продовжують існувати у вказаному кримінальному провадженні, а також тим завданням, які має досягти суд.
З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що ухвала суду відповідно до вимог ст.370 КПК України є законною, обґрунтованою і вмотивованою, а доводи апеляційної скарги підозрюваного викладених в ній висновків суду не спростовують.
Порушень правових позицій Європейського суду з прав людини чи істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для її скасування, судом апеляційної інстанції не встановлено.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419, 419, 422-1 КПК України, суд,-
ухвалив:
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Ухвалу Гайсинського районного суду Вінницької області від 13 червня 2022 року та ухвалу Гайсинського районного суду Вінницької області від 16 червня 2022 року залишити без змін.
Відповідно до ч.4 ст.532 КПК України ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4