Справа № 675/943/22
Провадження № 1-в/675/77/2022
У Х В А Л А
"01" вересня 2022 р. Ізяславський районний суд Хмельницької області в складі: головуючого - судді ОСОБА_1 , з участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , засудженого ОСОБА_4 , захисника адвоката ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ізяслав у режимі відеоконференції клопотання засудженого ОСОБА_4 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням у виді позбавлення волі на певний строк,

в с т а н о в и в :
Засуджений ОСОБА_4 ,який відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в Державній установі «Замкова виправна колонія (№ 58)», звернувся до суду з клопотанням, у якому просить замінити йому покарання більш м`яким із довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк, а також зарахувати відбутий строк до покарання у виді позбавлення волі на певний строк.
В обґрунтування поданого клопотання зазначає, що на даний час він відбув 21 рік 8 місяців покарання у виді довічного позбавлення волі в умовах максимального рівня безпеки. Подальше його тримання під вартою вважає таким, що порушує ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як на підставу для задоволення свого клопотання, засуджений посилається на прийняте Європейським судом з прав людини рішення у справі «Петухов проти України (№ 2)», яким констатовано порушення статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо відсутності в Україні реальної перспективи звільнення осіб, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі.

ОСОБА_4 зазначає, що рішення Європейського суду з прав людини у справі «Петухов проти України (№ 2)» є джерелом права в Україні, у ієрархії нормативно-правових актів знаходиться вище всіх за юридичною силою, крім Конституції України. Тому, не дивлячись на те, що КК України передбачає такий вид покарання як довічне позбавлення волі, його застосування суперечить нормам акту вищої юридичної сили - рішенню Європейського суду з прав людини у справі «Петухов проти України (№ 2)».

Таким чином, на підставі ст. 74 ч. 3 КК України покарання засудженому має бути пом`якшене через невідповідність новій нормі чинного законодавства.

У судовому засіданні засуджений ОСОБА_4 та його захисник адвокат ОСОБА_5 клопотання підтримали та просили його задовольнити.

Прокурор ОСОБА_3 проти задоволення клопотання заперечив, посилаючись на його безпідставність.

Заслухавши пояснення засудженого та його захисника, з`ясувавши думку прокурора, вивчивши надані матеріали, суд приходить до висновку, що клопотання до задоволення не підлягає з наступних підстав.

ОСОБА_4 засуджений 28 серпня 2001 року вироком судової палати в кримінальних справах Апеляційного суду Хмельницької області за ст.ст. 140 ч. 3, 17 ч. 2, 140 ч. 2, 145 ч. 1, 143 ч. 2, 142 ч. 3, 17 ч. 2, 145 ч. 2, 17 ч. 2, 89 ч. 3, 93 п.п. «а», «і», 42, 43 КК України (в редакції 1960 року) до довічного позбавлення волі з конфіскацію всього належного йому майна, за винятком житла.

Ухвалою колегії суддів палати Верховного Суду України з кримінальних справ від 17 січня 2002 року дії ОСОБА_4 перекваліфіковані зі ст. 143 ч. 2 КК України (в редакції 1960 року) на ст. 190 ч. 2 КК України (в редакції 2001 року) і призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі, виключено з вироку кваліфікуючу ознаку - повторність вчинення розбійного нападу, ухвалено вважати засудженим ОСОБА_4 за сукупністю злочинів, передбачених ст.ст. 140 ч. 3, 17 ч. 2, 140 ч. 2, 145 ч. 1, 142 ч. 3, 17 ч. 2, 145 ч. 2, 17 ч. 2, 89 ч. 3, 93 п.п. «а, і» КК України (в редакції 1960 року), ст. 190 ч. 2 КК України (в редакції 2001 року), на підставі ст.ст. 42, 43 (в редакції 1960 року) до довічного позбавлення волі з конфіскацію всього належного йому майна, за винятком житла.

Слід зазначити, що суд при ухваленні вироку відносно ОСОБА_4 призначив йому покарання у відповідності до положень Конституції України та чинного на той час КК України.

На даний час караність діянь, вчинених ОСОБА_4 , будь-яким законом не усунута.

Постановляючи ухвалу по суті поданого засудженим клопотання, суд враховує також наступне.

Покарання у виді довічного позбавлення волі має початок його обрахунку, але не має кінцевого терміну відбуття покарання.

Відповідно до п.п. 3 та 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 26 квітня 2002 року "Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким" роз`яснено, що згідно з ч. 1 ст. 81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може застосовуватись до осіб, які відбувають покарання у виді виправних робіт, обмеження або позбавлення волі на певний строк, а також до військовослужбовців, які засуджені до службових обмежень чи тримання в дисциплінарному батальйоні. Заміна невідбутої частини покарання більш м`яким на підставі ч. 1 ст. 82 КК України може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі на певний строк.

Покарання у виді довічного позбавлення волі відповідно до ст. 64 КК України не має строкового виміру, тому вирішення питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання чи заміну невідбутої частини покарання більш м`яким є неможливим.

Ураховуючи норми національного законодавства, практику Європейського суду з прав людини, суд приходить до висновку, що чинне законодавство України передбачає можливість заміни невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким лише шляхом помилування засудженого, а підстави для умовно-дострокового звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі та заміни невідбутої частини покарання більш м`яким поширюються лише на покарання у виді позбавлення волі на певний строк і до покарання у виді довічного позбавлення волі не можуть бути застосовані.

Водночас, Велика Палата Верховного Суду 08 липня 2020 року розглянула в судовому засіданні кримінальну справу (справа № 1-42/2004, провадження № 13-87зво19) за заявою засудженого про перегляд судових рішень, постановлених щодо нього, з підстав встановлення рішенням Європейського суду з прав людини від 12 березня 2019 року (заява № 41216/13) у справі «Петухов проти України (№ 2)» порушення Україною вимог ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод через відсутність належної медичної допомоги, доступної заявнику, під час тримання його під вартою, а також у зв`язку з тим, що покарання заявника у виді довічного позбавлення волі є таким, яке неможливо скоротити.

При цьому, Велика Палата зауважила, що в національному законодавстві України існує суттєва законодавча прогалина, що стосується врегулювання можливості звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі. Однак заповнення прогалин у нормативно-правових актах, прийняття законів, внесення до них змін і доповнень, узгодження їх положень між собою є прерогативою законодавчої влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції. Адже варто розрізняти повноваження щодо правотворення, які належать законодавчому органу, та повноваження щодо правозастосування, що реалізуються судовими органами в процесі здійснення правосуддя.

Однак, на даний час система перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, не реформована, зміни до законодавства не внесені, тому відсутні підстави для заміни невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`яке.

На теперішній час існує тільки інститут президентського помилування, передбачений ст. 87 КК України, згідно якого актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі строком не менше 25 років.

Суд також враховує, що рішенням Конституційного Суду № 6-(ІІ)/2021 від 16 вересня 2021 року визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), частину першу статті 81, частину першу статті 82 Кримінального кодексу України в тім, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі.

Разом з тим, зміни до нормативно-правових актів, які б визначали порядок та умови умовно-дострокового звільнення та заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`яке покарання у виді позбавлення волі на певний строк, не внесені.

За таких обставин, клопотання засудженого ОСОБА_4 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням у виді позбавлення волі на певний строк не підлягає задоволенню, оскільки така можливість не передбачена чинним законодавством України.

Що стосується посилань ОСОБА_4 на приписи ст. 74 ч. 3 КК України, як на підставу для пом`якшення його покарання, суд зазначає наступне.

Статтею 74 КК України врегульовано підстави для звільнення особи від покарання чи його пом`якшення.

Частиною 3 статті 74 КК України врегульовано порядок пом`якшення призначеного покарання, згідно із яким призначена засудженому міра покарання, що перевищує санкцію нового закону, знижується до максимальної межі покарання, встановленої санкцією нового закону.

Тобто для застосування вказаної норми має бути обов`язкова умова - прийняття нового закону, яким змінено із пом`якшенням санкцію статті, що передбачає кримінальну відповідальність.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_4 засуджений до покарання у виді довічного позбавлення волі.

Згідно з ч. 3 ст. 3 КК України кримінальна протиправність діяння, а також його караність та інші кримінально-правові наслідки визначаються тільки цим Кодексом.

Частиною 1 статті 64 КК України передбачено, що довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.

Застосування зазначеного покарання не суперечить ні Конституції України, ні міжнародним нормам, застосування яких передбачено також і в багатьох інших Договірних країнах Європейського союзу.

Тому посилання засудженого ОСОБА_4 на те, що рішення ЄСПЛ щодо розгляду заяв засуджених до довічного позбавлення волі в Україні автоматично встановлює можливість застосування до нього інституту пом`якшення покарання, не відповідає закону.

Крім того, суд зазначає, що рішенням у справі «Пєтухов проти України (№ 2)», а також і в інших рішеннях ЄСПЛ констатував порушення Україною ст. 3 Конвенції з основоположних прав та свобод відносно осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, що полягає у відсутності у довічно ув`язнених осіб реальної перспективи звільнення та можливості перегляду довічного ув`язнення.

Проте цим рішенням зобов`язано вжити заходів загального характеру щодо усунення порушень прав довічно засуджених осіб, що означає законодавче урегулювання встановлених ЄСПЛ порушень прав окремих осіб.

Висновки щодо протиправності застосування покарання у виді довічного позбавлення волі, на які посилається засуджений у своєму клопотанні, у вказаних Рішеннях відсутні. Його трактування згаданих рішень ЄСПЛ як рішень, що свідчить про неможливість та незаконність призначення такого виду покарання як довічне позбавлення волі, не відповідають дійсності.

Таким чином, підстави для застосування до засудженого ОСОБА_4 пом`якшення покарання відповідно до ч. 3 ст. 74 КК України в даному випадку відсутні, оскільки санкція статей, за якою засуджено ОСОБА_4 до покарання у виді довічного позбавлення, не змінена.

З огляду на викладене, клопотання ОСОБА_4 до задоволення не підлягає.

Керуючись ст.ст. 372, 537, 539 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :
У задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_4 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням у виді позбавлення волі на певний строк відмовити.
Ухвала суду може бути оскаржена до Хмельницького апеляційного суду через Ізяславський районний суд Хмельницької області протягом семи днів з дня її оголошення, а засудженим протягом семи днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя: ОСОБА_1