УХВАЛА
07 вересня 2022 року
м. Київ
справа № 609/596/21
провадження № 51-2643ск22
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Шумського районного суду Тернопільської області від 03 червня 2022 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 19 серпня 2022 року щодо останнього,
встановив:
Захисник ОСОБА_4 звернувся до суду з касаційною скаргою на вказані вище судові рішення, постановлені щодо ОСОБА_5 , де порушує питання про їх зміну через істотне порушення норм кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 427 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК)

в касаційній скарзі має бути наведено обґрунтування вимог особи, яка подала касаційну скаргу, із зазначенням того, у чому полягає незаконність чи необґрунтованість судового рішення.
Частиною 1 ст. 438 КПК визначено, що підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону (ст. 412 КПК), неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст. 413 КПК) чи невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого (ст. 414 КПК).
Посилаючись у касаційній скарзі на незаконність судового рішення, особа, яка подає касаційну скаргу, має вказати на конкретні порушення закону, що є підставами для скасування або зміни судового рішення, які, на її думку, були допущені судами при винесенні судових рішень, навести конкретні аргументи в обґрунтування кожної позиції.
За приписами ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Захисник в касаційній скарзі зазначає про недоведеність перебування засудженого в момент вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння, оскільки такий факт підтверджується лише показаннями свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ,

а не висновком експертизи. Разом з тим, захисник не погоджується з усталеною практикою Верховного Суду з питань дотримання належного порядку встановлення факту перебування особи в момент вчинення злочину у стані алкогольного чи іншого сп`яніння (про що йдеться, зокрема, у постановах Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 15 березня 2018 року у справі № 372/2291/16-к, від 21 листопада 2019 року у справі

№ 564/590/17, від 03 грудня 2019 року у справі № 571/1436/15-к, від 11 лютого 2020 року

у справі № 643/20474/15-к), згідно з якою норми кримінального процесуального законодавства не передбачають необхідності доведення факту перебування особи у стані алкогольного сп`яніння якимось певним видом доказів, а тому такі обставини підлягають доказуванню й оцінці, виходячи із положень статей 84, 92, 94 КПК, шляхом дослідження і оцінки всієї сукупності доказів, зокрема і показань свідків. При цьому підстав для відступу від такого висновку щодо застосування норм права в касаційній скарзі не наведено. Про недопустимість як доказів показань свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в касаційній скарзі також не йдеться, а їх достовірність касаційним судом не перевіряється.
Крім того захисник посилається на висновок судово-медичної експертизи №409 від 19 травня 2021 року, де зазначає, що виявлені у потерпілої тілесні ушкодження не супроводжувались загрозливими для життя явищами, тобто не були небезпечними для життя та у своєму клінічному перебігу призвели до тривалого розладу здоров`я і за цією ознакою належать до середньої тяжкості, що, на його переконання, виключає доведеність винуватості засудженого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 135 Кримінального кодексу України (далі КК), проте не спростовує висновків суду про встановлення фактичної обстановки на місці події у момент вчинення наїзду на потерпілу, що має безпосереднє значення для встановлення його об`єктивної сторони, як не стверджує і про недопустимість доказів, покладених в основу обвинувачення за ч. 1 ст. 135 КК, або про порушення судами правил їх оцінки за приписами ст. 94 КПК.
Також захисник зазначає про невідповідність призначеного засудженому ОСОБА_5 покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі через суворість, зокрема посилаючись на необхідності застосування приписів ст. 75 КК.
Стаття 414 КПК передбачає, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке би мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
В обґрунтування доводів касаційної скарги захисник посилається на неправильне застосування приписів ст. 65 КК. Водночас свої твердження не обґрунтовує переконливими доводами про явну і очевидну невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі, а також не вказує яких порушень зазначених норм припустився апеляційний суд.
Твердження про необхідність звільнення від відбування покарання з випробуванням мають ґрунтуватися на відповідних доводах в контексті застосування положень ст. 75 КК, проте у касаційній скарзі захисника відсутнє будь-яке обґрунтування доводів з посиланням на докази та матеріали кримінального провадження які би свідчили про можливість виправлення ОСОБА_5 без відбування покарання, з огляду на встановлені судами фактичні обставини кримінального провадження та особу винного.
Колегія суддів звертає увагу, що звільнення від відбування покарання за ст. 75 КК передбачене розділом XII Загальної частини КК, яким визначені підстави і умови застосування іншого, відмінного від визначеного розділом XI КК інституту кримінального права - призначення покарання, отже твердження про порушення вимог закону щодо звільнення від відбування покарання з випробуванням мають ґрунтуватися на відповідних доводах в контексті застосування положень ст. 75 КК, недотримання яких, за своїм змістом, є неправильним застосуванням положень закону України про кримінальну відповідальність, що в аспекті положень ст. 413 КПК є підставою до скасування або зміни судового рішення.
У касаційній скарзі міститься вимога, серед іншого, про зміну ухвали апеляційного суду, однак не зазначено, яких саме порушень допустив апеляційний суд в аспекті положень статей 404, 405 КПК, а також не наведено обґрунтування підстав для зміни рішення апеляційного суду з огляду на приписи статей 412-414, 438 КПК.
Наявність вказаних недоліків перешкоджає вирішенню питання про відкриття касаційного провадження.
Відповідно до ст. 429 КПК суд касаційної інстанції, встановивши, що касаційну скаргу було подано без додержання вимог, передбачених ст. 427 КПК, постановляє ухвалу про залишення касаційної скарги без руху, в якій зазначаються недоліки скарги

і встановлюється строк, необхідний для їх усунення, що не може перевищувати п`ятнадцяти днів із дня отримання ухвали особою, котра подала касаційну скаргу.
Врахувавши вищенаведене, керуючись положеннями ст. 429 КПК, з огляду на те, що касаційну скаргу подано без додержання вимог, передбачених ст. 427 КПК, колегія суддів дійшла висновку, що скаргу необхідно залишити без руху і надати строк на усунення недоліків.
Недоліки касаційної скарги, пов`язані з її змістом, можуть бути усунуті шляхом подання нової касаційної скарги.
Керуючись ст. 429 КПК, Суд
постановив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 залишити без руху та встановити строк для усунення зазначених в ухвалі недоліків касаційної скарги п`ятнадцять днів із дня її отримання.
Роз`яснити, що касаційна скарга повертається в разі, якщо особа в установлений строк не усунула недоліків касаційної скарги, залишеної без руху.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3