Справа №573/1473/21 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/534/22 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Справи в порядку виконання судових рішень у кримінальних провадженнях
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2022 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8

розглянула у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції в залі суду кримінальне провадження за апеляційними скаргами засудженого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 на ухвалу Білопільського районного суду Сумської області від 27 вересня 2021 року щодо включення строку перебування в ДУ «Сумський слідчий ізолятор» у строк попереднього ув`язнення,

ВСТАНОВИЛА:

До Білопільського районного суду Сумської області звернувся засуджений ОСОБА_7 з клопотанням про включення у строк попереднього ув`язнення строку перебування в ДУ «Сумський слідчий ізолятор» під час перегляду вироку Апеляційного суду Сумської області від 28 грудня 2004 року за нововиявленими обставинами з 14 лютого 2019 року по час звернення до суду на підставі ч. 5 ст. 72 КК України, в редакції Закону України №838-VIII від 26 листопада 2015 року.

Ухвалою Білопільського районного суду Сумської області від 27 вересня 2021 року відмовлено у задоволенні вказаного клопотання.

Своє рішення суд мотивував тим, що час перебування ОСОБА_7 після 29 березня 2005 року не є попереднім ув`язненням в розумінні ч.5 ст.72 КК України, а те що його було залишено в ДУ «Сумський слідчий ізолятор» під час перегляду вироку Апеляційного суду Сумської області від 28 грудня 2004 року за нововиявленими обставинами з 14 лютого 2019 року по час звернення до суду також не є попереднім ув`язненням.

Крім того, оскільки клопотання засудженого подане в порядку виконання вироку, то відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 539 КПК України воно підлягає розгляду місцевим судом, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання, тобто Ізяславським районним судом Хмельницької області, на території якого знаходиться ДУ «Замкова виправна колонія», а не Білопільським районним судом Сумської області.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, засуджений ОСОБА_7 та його захисник адвокат ОСОБА_8 , кожен окремо, подали апеляційні скарги, в яких:

- засуджений вважаючи ухвалу суду необґрунтованою, просив скасувати ухвалу Білопільського районного суду Сумської області від 27 вересня 2021 року та направити справу на новий судовий розгляд.

- захисник просив скасувати ухвалу Білопільського районного суду Сумської області від 27 вересня 2021 року та постановити нову ухвалу, якою зарахувати строк попереднього ув`язнення, до якого відповідно до положення підпункту «ґ» пункту 2 частини 5 ст.72 КК України, відноситься перебування особи, яка відбуває покарання, в установах попереднього ув`язнення для участі у судовому розгляді кримінального провадження, до строку відбування покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, в період з 14 лютого 2019 року.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги засуджений ОСОБА_7 вказував, що при постановленні ухвали суд вдався до обмежувального тлумачення Закону України №838-VIII від 26 листопада 2015 року, яке полягає у наданні дії закону вужчих меж, ніж це передбачає буквальний зміст, чим суттєво обмежив його права як засудженого. Крім цього розглядаючи його клопотання як особи засудженої до довічного позбавлення волі, суд свідомо обмежив реалізацію його прав.

Зазначав, що не застосувавши до нього пряму імперативну норму Закону України №838-VIII від 26 листопада 2015 року суд суттєво погіршив його становище.

Вважав, що судовий розгляд виглядає формальним, виходячи з того, що особова справа не досліджувалась, що вказує на неповноту судового розгляду.

Крім цього, оскільки суд вважав, що дане клопотання, відповідно до вимог п.1 ч.2 ст.539 КПК України підлягає розгляду місцевим судом в межах територіальної юрисдикції якого він ОСОБА_7 відбуває покарання, тобто Ізяславським районним судом Хмельницької області, а не Білопільським районним судом Сумської області, апелянт вважав, що оскаржувана ухвала підлягає скасуванню.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги захисник адвокат ОСОБА_8 вказував, що оскаржувана ухвала порушує права засудженого ОСОБА_7 , зокрема можливості застосування норми статті 5 КК України, що пом`якшує становище особи.

Зазначав, що в контексті дії Закону України №838-VIII від 26 листопада 2015 року своїм клопотанням засуджений ОСОБА_7 просив суд зарахувати строк попереднього ув`язнення, до якого відповідно до положення підпункту «ґ» пункту 2 частини 5 ст.72 КК України, враховується перебування особи, яка відбуває покарання, в установах попереднього ув`язнення для участі у судовому розгляді кримінального провадження, до строку відбування покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Вказував, що ОСОБА_7 правильно оголосив своє клопотання під звукозапис в судовому засіданні Білопільського районного суду Сумської області, що мало місце 27 вересня 2021 року, правильно визначив свою позицію, що судом було проігноровано та ухвала суду винесена з урахуванням лише тексту письмового клопотання від 11 серпня 2021 року, пояснення адвоката ОСОБА_8 відносно суті клопотання також не враховано в оскаржуваній ухвалі суду.

Зазначав, що на підставі ухвали Білопільського районного суду Сумської області від 08 листопада 2018 року етаповано засудженого ОСОБА_7 із ДУ «Замкова виправна колонія (№58)» до ДУ «Сумський СІЗО» з метою розгляду провадження за заявою останнього про перегляд судового рішення (вироку Апеляційного суду Сумської області від 28 грудня 2004 року) за ново виявленими обставинами. На час розгляду оскаржуваної ухвали також здійснюється розгляд справи за заявою засудженого ОСОБА_7 про перегляд вироку суду за ново виявленими обставинами, що слухається Зарічним районним судом м.Суми. Тобто на даний час засуджений ОСОБА_7 бере участь у судовому розгляді кримінального провадження. Однак суд в ухвалі від 27 вересня 2021 року посилається на висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 04 листопада 2019 року у справі № 496/4533/17, відповідно до якої за змістом статтей 459-467 КПК України перегляд судового рішення за ново виявленими обставинами є ревізійною стадією, в ході якої суд не розглядає обвинувачення по суті, а лише надає оцінку доводам учасників судового провадження щодо наявності у кримінальному провадженні обставин.

Вважав,що посилання суду на ст.1 ЗУ «Про попереднє ув`язнення» у даному випадку також не неправильним.

Вказував, що ОСОБА_7 , відбуває покарання за обвинувальним вироком Апеляційного суду Сумської області від 28 грудня 2018 року, на підставі ухвали Білопільського районного суду Сумської області від 08 листопада 2018 року засуджений тимчасово переведений до ДУ «Сумський СІЗО», як до установи попереднього ув`язнення, до якої прибув 14 лютого 2019 року з метою судового розгляду кримінального провадження. Все вищезазначене, на думку апелянта, відповідає вимогам пункту «ґ» пункту 2 частини 5 ст.72 КК України в редакції Закону №838-VIII.

Заслухавши доповідь судді, думку засудженого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , які підтримали вимоги апеляційних скарг та просили їх задовольнити, думку прокурора ОСОБА_6 , який просив відмовити у задоволенні вимог апеляційних скарг засудженого та його захисника, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Однак суд першої інстанції даних вимог закону не дотримався в повному обсязі.

З ухвали суду вбачається, що відмовляючи у задоволенні заяви засудженого ОСОБА_7 про зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання суд посилався на те, що оскільки клопотання засудженого подане в порядку виконання вироку, то відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 539 КПК України воно підлягає розгляду місцевим судом, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання, тобто Ізяславським районним судом Хмельницької області, на території якого знаходиться ДУ «Замкова виправна колонія», а не Білопільським районним судом Сумської області.

Тобто, суд першої інстанції дійшовши висновку, що вказана заява засудженого ОСОБА_7 не підсудна даному суду, а тому підстав для задоволення заяви не вбачає, , все ж таки, розглянув справу по суті і відмовив в задоволенні заяви засудженого.

В такому рішенні суду першої інстанції колегія суддів вбачає невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки висновки суду, викладені в судовому рішенні містять істотні суперечності щодо підстав відмови засудженому в задоволенні його заяви, що відповідно до п.2 ч.1 ст.409 КПК України є підставою для скасування чи зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Крім того, колегія суддів не погоджується також і із висновками суду, що дане клопотання, відповідно до вимог п.1 ч.2 ст.539 КПК України підлягає розгляду лише місцевим судом в межах територіальної юрисдикції якого він ОСОБА_7 відбуває покарання, тобто Ізяславським районним судом Хмельницької області, а не Білопільським районним судом Сумської області, виходячи з такого.

Відповідно до ст. 537 КПК під час виконання вироків суд має право вирішувати зокрема такі питання: 13) про звільнення від покарання і пом`якшення покарання у випадках, передбачених частинами 2, 3 ст. 74 КК; 14) інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.

Статтею 539 КПК України передбачено, що клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, подається зокрема :

2) до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого виконується вирок, - у разі необхідності вирішення питань, передбачених пунктами 10 (у частині клопотань про заміну покарання відповідно до ч. 3 ст. 57, ч. 1 ст. 58, ч. 1 ст. 62 КК), 11, 13 ч. 1 ст. 537 КПК;

4) до суду, який ухвалив вирок, - у разі необхідності вирішення питань, передбачених пунктами 1, 10 (в частині клопотання про заміну покарання відповідно до ч. 5 ст. 53 КК), 12 (у разі якщо вирішення питання необхідне в зв`язку із здійсненням судового розгляду, воно вирішується судом, який його здійснює), 14 ч. 1 ст. 537, ст. 538 КПК.

Тобто, враховуючи вищенаведені законодавчі акти, підсудність розгляду клопотання особи про зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання є альтернативною, тобто особа може подавати таке клопотання як до суду, де відбуває покарання, так і до суду який ухвалив відносно неї вирок.

Як вбачається з матеріалів справи, вироком Апеляційного суду Сумської області від 28 грудня 2004 року ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ст. 94, п. «з» ст. 93, ч. 1 ст. 123 КК України (у ред. 1960 року), ч. 1 ст. 129, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 201, ч. 2 ст. 185 КК України та йому призначено покарання у виді довічного позбавлення волі. Зазначені злочини були вчинені ОСОБА_7 в Білопільському районі.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, безпідставно дійшов висновку, що таке клопотання має розглядатися лише тим судом, у межах територіальної юрисдикції якого виконується вирок, чим допустив істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, що перешкодили суду ухвалити обґрунтоване рішення.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що ухвала Білопільського районного суду Сумської області від 27 вересня 2021 року є такою, що винесена з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону тому підлягає скасуванню з винесенням нової ухвали, що узгоджується з положеннями п.4 ч.1 ст.407 КПК України.

При винесенні нової постанови колегія суддів встановила такі обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, вироком Апеляційного суду Сумської області від 28 грудня 2004 року ОСОБА_7 засуджений за ст. 94, п. «з» ст. 93, ч. 1 ст. 123 КК України (у редакції Закону 1960 року), ч. 1 ст. 129, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 201, ч. 2 ст. 185 КК України (у редакції Закону 2001 року), на підставі ч. 1 ст. 42 КК України (у редакції Закону 1960 року) до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією предметів контрабанди (а. с. 45-50).

Ухвалою колегії суддів Судової палати з кримінальних справ Верховного Суду України від 29 березня 2005 року вказаний вирок залишений без змін, у зв`язку з чим набрав законної сили (а. с. 51-52).

Після цього обвинувальний вирок відносно ОСОБА_7 звернутий до виконання, у зв`язку з чим 04 вересня 2005 року засуджений направлений для відбування покарання до ДУ «Замкова виправна колонія» Хмельницької області, а 14 лютого 2019 року останній прибув з вказаної установи виконання покарань до Сумського слідчого ізолятора для забезпечення участі у судовому розгляді кримінального провадження за його заявою про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами (а. с. 30).

У подальшому, засуджений ОСОБА_7 неодноразово звертався до суду із клопотаннями про вирішення питань, які виникали під час виконання вироку Апеляційного суду Сумської області від 28 грудня 2004 року, у зв`язку з чим, тимчасово залишається в ДУ «Сумський слідчий ізолятор».

У своєму клопотанні ОСОБА_7 просить включити строк його перебування в ДУ «Сумський слідчий ізолятор» з 14 лютого 2019 року по час винесення ухвали у строк попереднього ув`язнення.

Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про попереднє ув`язнення», попереднє ув`язнення є запобіжним заходом, який у випадках, передбачених Кримінальним процесуальним кодексом України, застосовується щодо підозрюваного, обвинуваченого (підсудного) та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили.

У разі засудження особи до покарання у вигляді позбавлення волі, попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання за правилами, встановленими ч. 5 ст. 72 КК України.

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у п. 104 постанови від 29 серпня 2018 року (справа №663/537/17; провадження №13-31кс18), якщо особа вчинила злочин у період до 23 грудня 2015 року (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону №838-VIII (зворотна дія Закону №838-VIII як такого, який «іншим чином поліпшує становище особи» у розумінні ч. 1 ст. 5 КК України).

Згідно з вимогами ч. 5 ст. 72 КК України, в редакції Закону України №838-VIII від 26 листопада 2015 року, зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Таким чином, попереднє ув`язнення означає перебування особи за умов ізоляції від суспільства до набрання вироком законної сили.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 09 листопада 2018 року (провадження №51-4145км18), стадія перегляду за нововиявленими обставинами має свої спеціальні завдання, а саме перевірку законності та обґрунтованості судових рішень, які набрали законної сили, а не розгляд обвинувачення по суті.

Аналогічний висновок міститься і у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 04 листопада 2019 року (провадження №51-9834 кмо 18), де зазначено, що предметом судового розгляду в порядку провадження за нововиявленими обставинами виступає не обвинувальний акт, а судове рішення, зокрема вирок суду, що набрав законної сили, яким установлено наявність чи відсутність винуватості особи у вчиненні інкримінованого їй злочину.

Вирок Апеляційного суду Сумської області від 28 грудня 2004 року відносно засудженого ОСОБА_7 набрав законної сили 29 березня 2005 року. Після набрання вироком законної сили припинилося і попереднє ув`язнення, як запобіжний захід.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи викладене, вимога засудженого ОСОБА_7 про включення йому строку перебування в умовах слідчого ізолятора під час розгляду справи про перегляд вироку щодо нього за нововиявленими обставинами в строк попереднього ув`язнення є безпідставною.

Разом з цим, колегія суддів відмічає, що засуджений ОСОБА_7 ставить питання про зарахування строку його перебування у Сумському СІЗО з 14 лютого 2019 року у строк попереднього ув`язнення на підставі Закону України №838-VIII від 26 листопада 2015 року, яким внесені зміни до ч. 5 ст. 72 КК України. Проте, як зазначалося вище, вказана норма закону не передбачає порядку зарахування часу перебування в слідчому ізоляторі у строк попереднього ув`язнення. Навпаки, нею регламентовано порядок зарахування попереднього ув`язнення у строк відбування покарання.

Таким чином, в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про включення строку перебування в ДУ «Сумський слідчий ізолятор» в строк попереднього ув`язнення слід відмовити за необґрунтованістю.

Щодо доводів засудженого про те, що при постановленні ухвали суд вдався до обмежувального тлумачення Закону України №838-VIII від 26 листопада 2015 року, яке полягає у наданні дії закону вужчих меж, ніж це передбачає буквальний зміст, чим суттєво обмежив його права як засудженого, то колегія суддів визнає їх необґрунтованими, оскільки права ОСОБА_7 ніяким чином обмежені не були.

Твердження засудженого про те, що розглядаючи його клопотання як особи засудженої до довічного позбавлення волі, суд свідомо обмежив реалізацію його прав, колегія суддів визнає надуманими, оскільки з матеріалів провадження такого не вбачається.

Щодо доводів ОСОБА_7 про те, що судовий розгляд виглядає формальним, виходячи з того, що особова справа не досліджувалась, що вказує на неповноту судового розгляду, то колегія суддів визнає їх безпідставними, оскільки судом досліджені всі необхідні для вирішення клопотання засудженого матеріали справи.

Щодо доводів захисника про те, що відносно засудженого ОСОБА_7 необхідно застосувати вимоги пункту «ґ» пункту 2 частини 5 ст.72 КК України в редакції Закону №838-VIII, то колегія суддів визнає їх необґрунтованими, оскільки як зазначалося вище передбачені ч. 5 ст. 72 КК України у редакції Закону № 838-VІІІ приписи, щодо правил зарахування строку попереднього ув`язнення, до засудженого ОСОБА_7 застосуванню не підлягають.

На підставі наведеного, керуючись ст. 404, 405, 407, 412, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги засудженого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 задовольнити частково.

Ухвалу Білопільського районного суду Сумської області від 27 вересня 2021 якою відмовлено засудженому ОСОБА_7 в задоволенні клопотання щодо включення строку перебування в ДУ «Сумський слідчий ізолятор» у строк попереднього ув`язнення, скасувати у зв`язку з істотним порушенням кримінального процесуального закону.

Постановити нову ухвалу, якою відмовити засудженому ОСОБА_7 в задоволенні клопотання щодо включення строку перебування в ДУ «Сумський слідчий ізолятор» у строк попереднього ув`язнення.

Ухвала набирає чинності негайно та касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4