Провадження №11-кп/801/480/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 травня 2022 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем ОСОБА_5 ,

з участю прокурора ОСОБА_6

засудженого ОСОБА_7 ( в режимі відеоконференції)

та його захисника - адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали судового провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 27 січня 2022 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_7 про припинення його катування у виді довічного позбавлення волі,

в с т а н о в и в :

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_7 про припинення його катування у вигляді довічного позбавлення волі та звільнення його або іншим шляхом захистити його права.
Розглянувши клопотання, суд першої інстанції відмовив у його задоволенні, посилаючись на відсутність на те законних підстав.
Вважаючи рішення суду незаконним, засуджений ОСОБА_7 подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким припинити його катування та захистити його права. Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції не застосував принцип верховенства права, внаслідок чого він продовжує перебувати в умовах катування, крім того, суд проігнорував практику Європейського суду з прав людини як норми права. Щодо строку давності виконання обвинувального вироку, то суд, відмовляючи у клопотанні, невірно послався на ст. 80 КК України, оскільки на момент його засудження діяв КК України 1960 року.

Заслухавши суддю-доповідача, засудженого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу, прокурора ОСОБА_6 , який заперечив проти її задоволення, перевіривши матеріали судового провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню.

Висновок суду про необхідність залишення клопотання засудженого ОСОБА_7 без задоволення є законним та обґрунтованим, зважаючи на наступні обставини.

На виконання Рішення Конституційного Суду України від 29 грудня 1999 року № 11-рп/99, Верховною Радою України 22 лютого 2000 року прийнято Закон України № 1483-111 «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України», яким покарання у вигляді смертної кари було замінено на довічне позбавлення волі.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 26 січня 2011 року № 1-рп/2011, - оскільки довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена Кодексом 1960 року на час вчинення особами особливо тяжких злочинів, тому положення Кодексу 1960 року із змінами, внесеними Законом № 1483, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини до набрання чинності цим законом. а отже, мають зворотну силу в часі й поширюються на тих, хто вчинив передбачені КК 1960 року злочини до початку дії зазначеного закону, у тому числі й на осіб, які були засуджені до смертної кари й вироки щодо яких на час набрання чинності законом № 1483 не було виконано.

Конституційний Суд України вважає, що оскільки довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена Кримінальним кодексом (в редакції 1960 року) на час вчинення особами особливо тяжких злочинів, то положення Кодексу (в редакції 1960 року) із змінами, внесеними Законом № 1483-ІІІ, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини до набрання чинності цим законом.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_7 засуджений 02.06.1997 вироком Київського міського суду за ч. 3 ст. ст. 22, ч. 2 ст. 140, ч. 2 ст. 17-215-3, п. «а» ст. 19-93, п.п. «г,ж» ст. 93, ст. 42, ст. 43 КК України (в ред. 1960 року) до покарання у виді смертної кари - розстрілу з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю.
Ухвалою Верховного суду України від 31.07.1997 року вирок Київського міського суду від 02.06.1997 року щодо ОСОБА_7 змінено, виключено із вироку кваліфікацію дій засудженого за ст.ст. 19, 93 п. «а» КК України і ухвалено вважати засудженим ОСОБА_7 за сукупністю злочинів, передбачених ст.ст. 93 п.п. «г,ж», 222 ч. 3, 140 ч. 2, 17,215-3 ч. 2 КК України і за сукупністю вироків до смертної кари-розстрілу з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю.
Ухвалою Київського міського суду Вінницької області від 22.08.2000 року вирок Київського міського суду від 02.06.1997 року щодо ОСОБА_7 приведено у відповідність із Законом України від 22.02.2000 року. Ухвалено вважати його засудженим за ст. 93 п.п. «г», «ж» КК України до довічного позбавлення волі, за сукупністю злочинів, передбачених ст.ст. 93 п.п. «г,ж», 222 ч. 3, 140 ч. 2, 17-215-3 ч. 2 КК України на підставі ст. 42 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю, і відповідно до ст. 43 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю.
Частиною 1 ст. 64 КК України передбачено, що довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.
Застосування зазначеного покарання не суперечить ані Конституції України, ані міжнародним нормам, застосування яких передбачено також і в багатьох інших Договірних країнах Європейського союзу.
Відповідно до вимог ч.1 ст. 82 КК України особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням.
Статтею 51 КК України встановлені види покарань, з яких покарання у виді позбавлення волі на певний строк (п.11 ч.1 ст. 51 КК України) і довічне позбавлення волі, тобто безстрокове покарання (п.12 ч.1 ст. 51 КК України) є різними видами покарань.
Крім того, відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2011 року (справа №5-16кс11), яка є обов`язковою для всіх судів, покарання у виді довічного позбавлення волі не належить до строкових видів покарання і відповідно до нього не можна застосовувати строкові критерії.
Згідно ч. 3 ст. 3 КК України кримінальна протиправність діяння, а також його караність та інші кримінально-правові наслідки визначаються тільки цим Кодексом.
На сьогоднішній день ні КК України, ні КПК України не передбачає можливості та процесуальної процедури заміни засудженій особі покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, і на даний час суд не вправі перебирати на себе повноваження щодо прийняття рішень не передбачених законодавством України.
На підставі викладеного, на даний час відсутні передбачені законодавством України та практикою Європейського суду з прав людини підстави для звільнення від відбування покарання засудженим до довічного позбавлення волі іншим покаранням. Лише за умови внесення змін до національного законодавства щодо можливості дострокового звільнення засуджених від покарання у виді позбавлення або заміни такого покарання на більш м`яке, вирішення таких питань можливе в порядку діючих статей 537, 539 КПК України.
Що стосується доводів засудженого, що рішення суду першої інстанції неможливо визнати законним поки суд не усуне порушення ст. 3 ЄСПЛ по відношенню до нього, то колегія суддів зазначає наступне.
Так, встановлені Європейським судом з прав людини порушення, на які посилається в апеляційній скарзі засуджений, перш за все стосуються обов`язку держави виконати рішення ЄСПЛ, а не обов`язку суду усувати певні законодавчі прогалини своїм рішенням. Крім того, вдосконалення нормативно-правових актів шляхом прийняття законів, внесення до них змін і доповнень є прерогативою законодавчої гілки влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції. Адже варто розрізняти повноваження щодо нормотворення, які належать саме законодавчому органу та повноваження щодо правозастосування, що реалізуються судовими органами в процесі здійснення правосуддя.
Разом з тим, враховуючи баланс інтересів щодо довічно ув`язнених, слід також приймати до уваги, що це зазвичай особи, які скоїли особливо тяжкі насильницькі злочини, є жертви, які від них постраждали, є незворотні наслідки у вигляді смерті певних осіб, тому держава має створити певний правовий механізм, який дасть розуміння довічно ув`язненим, що за сукупності певних умов їх питання буде переглянуто.
Крім того, згідно п. 97 рішення «Кафкаріс проти Кіпру» ЄСПЛ зазначив, що призначення покарання у виді довічного позбавлення волі дорослому злочинцю само по собі не заборонено і не протирічить ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно п. 98 зазначеного рішення, аналіз судової практики ЄСПЛ щодо можливості скорочення довічного позбавлення волі свідчить про те, що якщо національне законодавство передбачає можливість перегляду довічного позбавлення волі з метою його пом`якшення, скорочення, припинення чи умовно-дострокового звільнення засудженого, цього достатньо для відповідності вимогам ст. 3 ЄСПЛ.
Крім іншого, при розгляді справи «Вінтер і інших проти Об"єднаного Королівства» 09.07.2013 в Європейському суді було обговорено питання законності застосування довічного ув`язнення в Договірних країнах, де Україна була згадана в числі 5 країн, в якій хоча законодавством і не передбачено умовно-дострокове звільнення при пожиттєвому ув`язненні, проте довічно засудженим дозволено клопотати перед Президентом про помилування, що не було визнано порушенням міжнародних норм.
В Україні існує інститут Президентського помилування, передбачений ст. 87 КК України, що в повній мірі відповідає вимогам міжнародного та національного права.
Так, ч. 2 ст. 87 КК України встановлює, що актом помилування Президента України може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше 25 років, стосовно індивідуально визначеної особи, а згідно ч.7 ст. 151 КВК України засудженим до довічного позбавлення волі може бути подано клопотання про його помилування після відбуття ним не менше 20 років призначеного покарання.
Отже, чинним законодавством передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини.
Такою можливістю вправі скористатися і ОСОБА_7 .
Що стосується доводів засудженого відносно того, що міра його покарання є катуванням, то колегія суддів зазначає наступне.
Метою і виправданням вироку із застосуванням покарання у виді довічного позбавлення волі, як було зазначено в параграфі 58 Мінімальних стандартних правил ООН, є захист суспільства і попередження скоєння в майбутньому жорстоких злочинів. Цієї мети можливо досягти у випадку, коли правопорушник готовий і здатен підкорятись законодавству.
Тому відбування зазначеного виду покарання направлено на реабілітацію засудженого та ніяк не може розцінюватись як катування чи жорстоке, нелюдське або принижуюче гідність ставлення чи дискримінацію щодо нього.
Також, згідно п. 49 рішення ЄСПЛ «Ласло Магьяр проти Угорщини» ЄКПЛ не забороняє державам засуджувати осіб, що вчинили серйозні злочини к невизначеному строку покарання у виді позбавлення волі, яке дозволяє тривале тримання під вартою правопорушника у випадку необхідності захисту від населення з наведенням численних рішень ЄСПЛ з цього питання. При цьому ЄСПЛ наголошує, що це особливо вірно для осіб, визнаних винуватими у вбивстві та інших тяжких злочинах проти особистості. Той факт, що такий засуджений, можливо, відбув тривалий термін тюремного ув`язнення, не зменшує позитивне зобов`язання держави по захисту населення; держава може виконати це зобов`язання, продовжуючи тримати під вартою таких довічно ув`язнених до тих пір, доки вони залишаються небезпечними.
Суд вірно зазначив про відсутність підстав для звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку, оскільки вирок, за яким засуджений ОСОБА_7 , був звернутий до виконання у межах відповідних строків.
На підставі викладеного, підстав для скасування ухвали суду за наведеними в апеляційній скарзі мотивами немає.
Керуючись ст.ст. 405, 407 КПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 27 січня 2022 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_7 про припинення його катування у виді довічного позбавлення волі, - без зміни.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4