Справа №583/1779/19 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/989/22 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА
Іменем України

24 травня 2022 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 583/1779/19 за апеляційними скаргами обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 і ОСОБА_8 на ухвалу Ковпаківського районного суду м. Сум від 18.05.2022 про продовження строку тримання під вартою,

установила:

У поданих апеляційних скаргах:

- обвинувачений ОСОБА_9 просить скасувати ухвалу суду та ухвалити рішення, яким обрати йому запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою, оскільки судове рішення є незаконним, необгрунтованим і невмотивованим, наявності ризиків не доведено, суд не дослідив доказів, які б підтверджували ризики, не зазначив чому неможливо застосувати більш м`який запобіжний захід, не взяв до уваги практику ЄСПЛ та надмірну тривалість судового розгляду;

- обвинувачений ОСОБА_10 , посилаючись на аналогічні обставини, просить скасувати суду та ухвалити рішення, яким обрати йому запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою;

- обвинувачений ОСОБА_11 також просить скасувати суду та ухвалити рішення, яким обрати йому запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою. Крім того, зазначає, що він раніше не судимий, позитивно характеризується, має намір захищати України.

У провадженні Ковпаківського районного суду м. Сум знаходиться кримінальне провадження за обвинуваченням: ОСОБА_12 за ч. 1 ст. 255, ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 28 і ч. 4 ст. 189, ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 28 і ч. 3 ст. 289, ч. 1 ст. 263, ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 28 і ч. 4 ст. 187 КК; ОСОБА_13 за ч. 1 ст. 255, ч. 2 ст. 27, ч. 4 ст. 28 і ч. 4 ст. 189, ч. 2 ст. 27, ч. 4 ст. 28 і ч. 3 ст. 289, ч. 2 ст. 27, ч. 4 ст. 28 і ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 309, ч. 1 ст. 263 КК; ОСОБА_14 за ч. 1 ст. 255, ч. 2 ст. 27, ч. 4 ст. 28 і ч. 4 ст. 189, ч. 2 ст. 27, ч. 4 ст. 28 і ч. 3 ст. 289, ч. 2 ст. 27, ч. 4 ст. 28 і ч. 4 ст. 187 КК; ОСОБА_15 за ч. 1 ст. 255, ч. 2 ст. 27, ч. 4 ст. 28 і ч. 4 ст. 189, ч. 2 ст. 27, ч. 4 ст. 28 і ч. 4 ст. 187 КК.

Під час підготовчого судового засідання прокурором подані клопотання про продовження ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 і ОСОБА_15 строку тримання під вартою у зв`язку з наявними ризиками, передбаченими п. 1-3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК, та неможливістю запобігання цим ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів.

Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Сум від 18.05.2022 продовжено строк тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 і ОСОБА_15 до 16.07.2022 включно. Своє рішення суд першої інстанції умотивував тим, що продовжують існувати ризики, передбачені п. 1-3, 5 ст. 177 КПК, запобігти яким неможливо шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.

Будучи належним чином повідомленими про час і місце апеляційного розгляду, учасники процесу в судове засідання не з`явились, клопотань про розгляд апеляційної скарги за їх участю до апеляційного суду не подавали, а прокурор ОСОБА_16 подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, тому колегія суддів вважає за можливе здійснити апеляційний розгляд без участі сторін кримінального провадження та без фіксації судового засідання технічними засобами, що узгоджується із ч. 4 ст. 107, ч. 4 ст. 405 і ч. 4 ст. 422-1 КПК.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданих апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що вказані вище апеляційні скарги задоволенню не підлягають з таких підстав.

Суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги (ст. 404 КПК), а згідно ст. 177 КПК підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені ч. 1 цієї статті, тобто: переховуватися від суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

Завданнями кримінального провадження, крім іншого, є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (ст. 2 КПК).

Відповідно ч. 1 ст. 331 КПК, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого, а згідно ч. 2 цієї статті вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою продовжує дію запобіжного заходу на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу (ч. 3 ст. 331 КПК).

Ухваливши рішення щодо продовження строку тримання під вартою ОСОБА_12 , ОСОБА_13 і ОСОБА_14 , суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про продовження обвинуваченим саме такого запобіжного заходу як тримання під вартою, а не застосування будь-якого іншого запобіжного заходу (чи зміни), не пов`язаного з позбавленням волі, оскільки при вирішенні зазначеного питання у повній мірі дотримався вимог ст. 176, 177, 183, 194, 197 і 331 КПК, а саме з`ясував і дослідив всі ті обставини, з якими кримінальний процесуальний закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, зокрема те, що ОСОБА_12 , ОСОБА_13 і ОСОБА_14 обвинувачуються у вчиненні ряду кримінальних правопорушень, в тому числі тяжких і особливо тяжких злочинів.

ОСОБА_12 , ОСОБА_13 і ОСОБА_14 є обвинуваченими у кримінальному провадженні і обґрунтованість пред`явленого їм обвинувачення може бути вирішена виключно при ухваленні судом першої інстанції вироку чи іншого судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження, а тому колегія суддів не уповноважена надавати оцінку доказам як сторони захисту, так і сторони обвинувачення, не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність, і може вирішувати тільки питання щодо наявності передбачених п. 1-3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК ризиків та необхідності (доцільності) тримання під вартою обвинувачених для їх запобігання.

Відповідно усталеної судової практики ЄСПЛ висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин кримінального правопорушення та обвинуваченої особи (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців тощо), її поведінки під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади), під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків тощо).

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству. При цьому КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Врахування тяжкості кримінального правопорушення також має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за вчинений злочин підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилитися від суду та іншим чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні, що узгоджується з правовою позицією ЄСПЛ, згідно якої «небезпека ризику переховування від суду може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з інформацією про матеріальний, соціальний стан особи та ін.».

Колегія суддів вважає, що обвинувачені ОСОБА_12 , ОСОБА_13 і ОСОБА_14 можуть переховуватися від суду і цей ризик не зменшився, зважаючи на тяжкість майбутнього покарання, яке загрожує останнім у разі визнання їх винуватими у вчиненні інкримінованих правопорушень, характер, кількість і ступінь суспільної небезпечності цих кримінальних правопорушень, конкретні обставини провадження та дані про особу обвинувачених.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування (рішення ЄСПЛ у справі «Бекчиєв проти Молдови», §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти (рішення у справах «Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини»).

Тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» (заява № 33977/96 від 26.07.2001) ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Беручи до уваги наведене, колегія суддів вважає, що ризик переховування від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності, не зменшився і є актуальним на теперішній час.

При встановленні ризику впливу на потерпілих, свідків слід враховувати встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є потерпілими і свідками у кримінальному провадженні, а саме спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду усно шляхом допиту відповідних осіб в судовому засіданні.

Згідно з ч. 4 ст. 95 КПК суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового розгляду, або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 КПК, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них, а тому ризик впливу на потерпілих та свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від зазначених осіб та дослідження їх судом безпосередньо в судовому засіданні. Крім того, місцем проживання обвинувачених, потерпілих і свідків є один і той же населений пункт, що тільки підкріплює ризик впливу на останніх.

Ризик, передбачений п. 2 ч. 1 ст. 177 КПК, також продовжує існувати, оскільки в повному обсязі ще не встановлено місце перебування викраденого у потерпілих майна.

Враховуючи кількість та тяжкість кримінальних правопорушень, які є різними за своїми об`єктами та обвинувачення за якими знаходиться на стадії судового розгляду, особи обвинувачених, які мають нестабільне матеріальне становище, при цьому ОСОБА_12 та ОСОБА_14 (раніше судимий) обвинувачуються у вчиненні частини кримінальних правопорушень знаходячись під дією запобіжного заходу та будучи підозрюваними ще у іншому правопорушенні, не зник і ризик вчинення нових кримінальних правопорушень.

З урахуванням конкретних обставин вчинення правопорушень, які інкримінуються обвинуваченим, наслідків вчинених дій, колегія суддів вважає, що у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілих, а тому приходить до переконання, що більш м`який запобіжний захід ніж тримання під вартою не забезпечить запобігання встановленим судом першої інстанції ризикам, що є виправданим та необхідним елементом з огляду на інші обставини і визначає потребу в триманні обвинувачених під вартою.

Колегія суддів, вирішуючи питання про обґрунтованість продовження строку ув`язнення ОСОБА_12 , ОСОБА_13 і ОСОБА_14 враховує і наявність об`єктивної потреби у цьому, зважуючи на всі обставини, що свідчать «за» і «проти» наявності справжнього публічного інтересу, який з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи. При цьому згідно положень ст. 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також судової практики ЄСПЛ, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. В кожному випадку, як підкреслює ЄСПЛ, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів вимагає від національного суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства; право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Колегією суддів не встановлено істотних порушень положень КПК при розгляді судом питання про продовження запобіжного заходу відносно ОСОБА_12 , ОСОБА_13 і ОСОБА_14 у виді тримання під вартою, які б були безумовною підставою для скасування оскаржуваної ухвали (п. 3 ч. 1 ст. 409 і ч. 2 ст. 412 КПК).

Щодо розумності строку тримання під вартою, то колегія суддів враховує рішення ЄСПЛ від 10.02.2011 у справі «Харченко проти України» (Kharchenko v. Ukraine), заява № 40107/02), де Суд зазначив, що «розумність строку тримання під вартою не може оцінюватись абстрактно. Вона має оцінюватись в конкретному випадку залежності від особливостей конкретної справи, причин, про які йдеться у рішеннях національних судів, переконливості аргументів заявника, викладених у його клопотанні про звільнення. Продовження тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, привалює над принципом поваги до свободи особистості».

Твердження апеляційних скарг про те, що ОСОБА_12 та ОСОБА_13 раніше не судимі, а ОСОБА_13 також позитивно характеризується і має намір захищати України, не заслуговують на увагу та задоволенню не підлягають, оскільки вказані обставини не є тими безумовними підставами, що унеможливлюють тримання обвинуваченої особи під вартою, і повинні враховуватись разом з іншими фактичними обставинами кримінального провадження та вимогами кримінального процесуального закону, які регламентують обрання, зміну, скасування та продовження запобіжних заходів, у їх сукупності.

Зважаючи на наявність ризиків, передбачених п. 1-3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК, обсяг і характер пред`явленого обвинувачення, необхідність забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб до кожного учасника судового провадження була застосована належна правова процедура, колегія суддів вважає, що ухвала суду є законною, обґрунтованою та належним чином вмотивованою, внаслідок чого вона підлягає залишенню без змін, а апеляційні скарги без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419 і 422-1 КПК України,

постановила:

Ухвалу Ковпаківського районного суду м. Сум від 18.05.2022 відносно ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та ОСОБА_19 залишити без змін, а їх апеляційні скарги на цю ухвалу без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4