Справа №705/7477/14-к
1-в/705/1/22
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2022 року Уманський міськрайонний суд Черкаської області в складі: головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

з участю прокурора ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Умань клопотання засудженого ОСОБА_4 про зняття арешту з майна,

В С Т А Н О В И В:

Засуджений ОСОБА_4 звернувся до суду з клопотанням про зняття арешту з майна, в обґрунтування якого зазначив про те, що 01.09.2016 року державним виконавцем ОСОБА_5 складено акт опису про арешт майна, що є у спільній сумісній власності його, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а саме квартири АДРЕСА_1 .

ОСОБА_5 звернулася до суду з метою виділення їй з арештованої квартири частки, що належить йому ОСОБА_4 для виконання вироку суду в частині конфіскації належного йому майна, але судом було відмовлено у задоволенні такого клопотання державного виконавця.

На цей час на майно ОСОБА_6 та ОСОБА_7 незаконно накладений арешт, що порушує права останніх, тому просить суд зобов`язати Уманське МВ ДВС ГТУЮ у Черкаській області зняти арешт з майна, що є у спільній сумісній власності у ОСОБА_4 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а саме з квартири по АДРЕСА_2 .

Під час розгляду вказаного клопотання попереднім складом суду засуджений ОСОБА_4 та співвласники майна ОСОБА_6 і ОСОБА_7 в судовому засіданні підтримували клопотання та просили суд його задовольнити.

Після передачі справи судді ОСОБА_1 згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.10.2021 року, засуджений та співвласники майна в судове засідання не з`являлися.

На адресу суду 23.03.2022 року на адресу суду надійшла письмова заява співвласника майна ОСОБА_6 про приєднання до матеріалів справи копії свідоцтва про смерть засудженого ОСОБА_4 .

Згідно зазначеного свідоцтва серії НОМЕР_1 , виданого виконавчим комітетом Ладижинської сільської ради Уманського району Черкаської області, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , актовий запис про смерть серії 59.

Прокурор в судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання засудженого, вважає, що на цей час відсутні підстави для задоволення клопотання щодо зняття арешту з майна.

Суд, вислухавши думку прокурора та вивчивши матеріали справи та матеріали кримінального провадження, прийшов до наступного.

Судом достовірно встановлено про те, що згідно вироку Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 10.07.2015 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засуджений за ст. 198, ч. 4 ст. 70 КК України до 7 років 01 місяця позбавлення волі з конфіскацією майна.

Після вступу вироку в законну силу матеріали щодо виконання вироку в частині конфіскації майна були передані до Уманського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, у зв`язку з чим 16.05.2016 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. В межах зазначеного виконавчого провадження державний виконавець ОСОБА_5 звернулася до суду з поданням про виділ у натурі частки квартири ОСОБА_4 , оскільки згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності належить 3/4 частки квартири АДРЕСА_1 . Крім того, членам його сім`ї: сестрі ОСОБА_7 3/4 приватної спільної сумісної власності та 1/4 приватної спільної часткової власності квартири АДРЕСА_1 , матері ОСОБА_6 належить 3/4 приватної спільної сумісної власності квартири АДРЕСА_1 .

07.07.2016 року старшим державним виконавцем ОСОБА_5 винесено постанову, згідно якої на все майно, що належить боржнику ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , накладено арешт.

Згідно акту опису й арешту майна, складеного 11 вересня 2016 року, у присутності понятих та за участю співвласників квартири АДРЕСА_1 , вказану квартиру було описано та на неї накладено заборону щодо її відчуження.

Ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 17 серпня 2017 року в задоволенні подання державного виконавця Уманського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області ОСОБА_5 відмовлено.

Судом під час розгляду вказаного подання було встановлено, що майно, а саме квартира АДРЕСА_1 перебуває у спільній сумісній власності та при виділі частки цієї квартири для її конфіскації в подальшому, буде порушено права інших співвласників.

Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу.
Особи, які зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до статті 13 цього міжнародно-правового акта повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі.
На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені у статті 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом.
Зазначений принцип відображено й конкретизовано в частині першій статті 321 ЦК України, згідно з якою право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту права власності є гарантована статтею 391 цього Кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном.
Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном.
Згідно зі статтею 170 КПК України завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження.
Прокурор, слідчий суддя, суд, як і інші органи державної влади та їх посадові особи відповідно до частини другої статті 19 Конституції України зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Однією із загальних засад кримінального провадження згідно з пунктом другим частини першої статті 7, частиною першою статті 9 КПК України є законність, що передбачає обов`язок, суду, слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, інших службових осіб органів державної влади неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.
Стаття 124 Конституції України передбачає, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.
Судова юрисдикція це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського й адміністративного.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.
Разом із тим, кримінальні процесуальні правовідносини виникають, змінюються та припиняються на підставі норм кримінального процесуального права.
Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15 травня 2019 року по справі № 372/2904/17-ц.
Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частини перша та третя статті 3 ЦПК України).
Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).
Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.
Велика Палата Верховного Суду вже неодноразово вирішувала питання щодо юрисдикції суду за вимогами про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами кримінального судочинства, та зокрема в постанові від 30.06.2020 року у справі № 727/2878/19 вказала на таке: спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за Кримінально-процесуальним кодексом України (далі - КПК України 1960 року) та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц) або КПК України 2012 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11). Залежно від суб`єктного складу учасників цього спору його слід розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства..
В той же час, статтею 129-1 Конституцією України визначено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України від 02 червня 2016 року «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Статтею 10 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що одним із заходів примусового виконання рішень є звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами.
Положеннями ч.1 ст.48 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.
Згідно статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.
Статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.
Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного суду України №5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» № 5 від 03 червня 2016 при розгляді позову про визнання права власності на арештоване майно та/або зняття арешту з майна судам слід всебічно і повно з`ясовувати обставини, наведені позивачем на підтвердження своїх вимог, неухильно дотримуватися при цьому як правових норм, що гарантують права осіб, які беруть участь у справі, так і положень про належність та допустимість доказів.
Пунктом 2 вказаної постанови встановлено, що позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або інші законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).
Судом установлено, що в даному випадку арешт було накладено державним виконавцем на підставі вироку суду, за яким ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , визнаній винним у вчиненні злочинів та йому призначено додаткове покарання конфіскацію майна.
Тобто, арешт було накладено державним виконавцем, а не слідчим чи не слідчим суддею під час досудового розслідування, і не судом під час судового провадження.
Таким чином, власники майна, на яке накладено арешт, в даному випадку мають право звернутись з відповідним позовом до суду в порядку цивільного судочинства.
З огляду на викладене, вирішення заявлених в клопотанні вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено, в зв`язку з чим клопотання задоволенню не підлягає.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 369, 371, 372, 376, 537, 539 КПК України, суд,

У Х В А Л И В:

У задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_4 про зняття арешту з майна відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Черкаського апеляційного суду протягом семи днів з дня її проголошення.

Суддя ОСОБА_1