Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/398/22 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 286 (215) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.07.2022 року. м. Кропивницький

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому матеріали кримінального провадження №0000109 за апеляційними скаргами прокурора та обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 29 квітня 2022 року, яким

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кривий Ріг Дніпропетровської області, українця, громадянина України, з повною середньою освітою, працюючого водієм автотранспортних засобів колони автомобільної в ТОВ «Північ Транс», одруженого, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, жителя АДРЕСА_1
визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286 КК України і призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки
за участю сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_6

В С Т А Н О В И Л А:

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи правову кваліфікацію дій обвинуваченого та доведеність його вини, просить скасувати вирок суду в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки. В решті вирок суду залишити без зміни. Вважає, що вирок районного суду є незаконним та таким, що підлягає скасуванню внаслідок невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Так, при ухваленні вироку, суд не в повній мірі врахував те, що за наслідками порушення вимог ПДР України водієм ОСОБА_6 сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої загинуло двоє осіб, дитина перебуває в інвалідному візку і невідомо чи в подальшому матиме можливість самостійно пересуватися, а також те, що дитина залишилася сиротою в свої 10 років. При цьому, судом призначено мінімальне покарання, передбачене санкцією ч. 3 ст.286 КК України, у виді 5 років позбавлення волі, в той час як внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала загибель двох осіб, а тому дане рішення суду не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та є явно несправедливим через м`якість.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить вказаний вирок змінити в частині призначеного покарання та призначити покарання не пов`язане з позбавленням волі. Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції при призначенні покарання не в повній мірі врахував те, що він визнав свою провину, однак вважає, що стався нещасний випадок, оскільки до моменту ДТП у нього стався сердечний приступ і він втратив свідомість. Зазначає, що він має тривалий стаж водія, за цей час він не потрапляв жодного разу у ДТП. Крім того, вважає, що судом першої інстанції не враховано в повній мірі те, що він має на утриманні хвору матір похилого віку, брата інваліда дитинства та дружину, яка також має на утриманні батька похилого віку та не працює. Також судом першої інстанції не враховано те, що він також має хворобу серця. Готовий нести покарання, однак не в місцях позбавляння волі, щоб мати можливість відшкодувати шкоду та допомагати потерпілій.

Вироком суду ОСОБА_6 визнано винним за те, що він 07.03.2022 року, близько 17.00 год., керуючи технічно справним автомобілем «Volkswagen Crafter» з реєстраційним номерним знаком НОМЕР_1 , який на праві приватної власності належить ОСОБА_9 , рухався в світлу пору доби за межами населеного пункту села Кринички Голованівського району Кіровоградської області, по автомобільній дорозі М-30 «Стрий-Тернопіль-Кропивницький-Знам`янка» з боку міста Умань Черкаської області, в напрямку міста Кропивницький Кіровоградської області. Під час руху обвинувачений наближався до заокруглення проїзної частини ліворуч, по напрямку руху його транспортного засобу, проявив особисту неуважність до забезпечення елементарних вимог безпеки дорожнього руху, порушивши вимоги пунктів 1.5 та 2.3 (б) Правил дорожнього руху України (п. 1.5. Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків; п. 2.3. Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну..., технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі). Внаслідок вищезазначених односторонніх дій обвинуваченого, на відстані 2 м. від лівого краю проїзної частини, щодо напрямку руху автомобіля «Volkswagen Crafter» з реєстраційним номерним знаком НОМЕР_1 , та на відстані 9 м. до залізобетонної опори лінії електромережі №124, відбулось зіткнення автомобіля «Volkswagen Crafter» з реєстраційним номерним знаком НОМЕР_1 з автомобілем «Opel Cadet» з реєстраційним номерним знаком НОМЕР_2 , під керуванням потерпілого, що рухався у зустрічному йому напрямку. Порушення вищезазначених вимог ПДР України обвинуваченим перебувають у прямому причинно-наслідковому зв`язку із дорожньо-транспортною пригодою, що сталась та у результаті якої: водій автомобіля «Opel Cadet» - ОСОБА_10 , отримав тілесні ушкодження, які в своїй сукупності мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя в момент заподіяння та в даному випадку призвели до смерті останнього. Смерть ОСОБА_10 знаходиться в прямому причинному зв`язку з отриманими тілесними ушкодженнями; пасажир автомобіля «Opel Cadet» - ОСОБА_11 , отримала тілесні ушкодження, які в своїй сукупності мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя в момент заподіяння та в даному випадку призвели до смерті останньої. Смерть ОСОБА_11 знаходиться в прямому причинному зв`язку з отриманими тілесними ушкодженнями; пасажир автомобіля «Opel Cadet» - неповнолітня ОСОБА_12 отримала тілесні ушкодження у вигляді відкритої черепно-мозкової травми, рани в лобно-тім`яній ділянці голови, забою головного мозку середнього ступеню тяжкості, субарахноїдального крововиливу, набряку головного мозку, втиснутого багато уламкового перелому лобної кістки з розповсюдженням на праві тім`яну та потиличні кістки і пошкодженням твердої мозкової оболонки, які мають ознаки тяжкого ступеня, як небезпечні для життя. Також у неповнолітньої потерпілої виявлено тілесні ушкодження у вигляді: закритого перелому в середній третині правої стегнової кістки, перелому в нижній третині лівої стегнової кістки, які мають ознаки середнього ступеня тяжкості, так як викликають тривалий розлад здоров`я на термін більше 3-х тижнів. Вказані тілесні ушкодження утворилися у результаті ДТП.
Заслухавши доповідь судді, в дебетах прокурора, який підтримав подану апеляційну скаргу, обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_8 , які підтримали подану апеляційну скаргу обвинуваченого, дослідивши матеріали кримінального провадження та проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Згідно ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ч. 1, ч. 2 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінальних проваджень передбачених КПК України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Як убачається з вироку, судом першої інстанції вказані вимоги закону були дотримані в повному обсязі.

Матеріалами кримінального провадження встановлено, що досудове і судове слідство в даному кримінальному провадженні проведені з дотриманням вимог розділів ІІІ, ІV КПК України.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, проаналізувавши їх у своїй сукупності надав правильну правову оцінку та дійшов обґрунтованого висновку щодо фактичних обставин та дій обвинуваченого ОСОБА_6 , кваліфікувавши його дії за ч.3 ст.286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху, що спричинило смерть кількох осібта заподіяння потерпілому тяжке тілесне ушкодження.
З апеляційних скарг вбачається, що встановлені судом фактичні обставини кримінального провадження, зазначені у вступній та мотивувальній частині вироку, кваліфікацію дій ОСОБА_6 за ч.3 ст.286 КК України, учасниками кримінального провадження не оспорюється, а тому, вирок суду в цій частині судом апеляційної інстанції не перевіряється.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах, встановлених у санкції Особливої частини КК України, що передбачає покарання за вчинений злочин, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції дані вимоги закону належним чином виконав.

Щодо доводів апеляційної скарги прокурора про м`якість призначеного покарання, то вони не є слушними зважаючи на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Згідно з ч. 2 ст.65 КК України та роз`яснень, наведених в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України №7від 24 жовтня 2003 року Про практику призначення судами кримінального покарання, призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

При цьому повноваження суду (його права та обов`язки), надані державою, щодо обрання між альтернативними видами покарань у встановлених законом випадках та інтелектуально-вольова владна діяльність суду з вирішення спірних правових питань, враховуючи цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, справедливість обраного покарання тощо, визначають поняття «судова дискреція» (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві.

Дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява №10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.
Як вбачається з оскаржуваного вироку, ОСОБА_6 призначено покарання за ч.3 ст.286 КК України (порушення правил дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть кількох потерпілих та заподіяння потерпілому тяжке тілесне ушкодження) у виді позбавлення волі строком на 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки, тобто в межах строку покарання, яке передбачено санкцією цієї статті.

Щодо посилань прокурора на тяжкість, ступінь суспільної небезпеки злочину та його наслідки, то врахування як підстави для посилення кримінальної відповідальності лише тих загальних обставин вчинення злочину, які охоплюються його об`єктивною стороною, поза зв`язком із іншими конкретними обставинами справи й даними про особу винного, не ґрунтується на принципі індивідуалізації, що передбачає диференційований підхід як обов`язкову умову справедливості кримінальної відповідальності.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.
Отже, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, та враховує відомості про особу ОСОБА_6 , наявність обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, відсутність обставин, що його обтяжують, ставлення обвинуваченого до скоєного - щире каяття останнього, думка потерпілої та представника потерпілої, які просили вирок суду залишити без зміни та часткове добровільне відшкодування шкоди у розмірі 10 000 грн., виключно позитивні відомості щодо особи обвинуваченого дають достатні підстави для висновку про можливість виправлення обвинуваченого у виді реального відбування покарання у вигляді позбавлення волі у строк визначений судом першої інстанції.
На переконання колегії суддів, судом першої інстанції дотримано зазначених вище вимог закону при призначенні покарання ОСОБА_6 , яке за своїм видом та розміром є пропорційним і співмірним ступеню тяжкості вчиненого та його наслідкам, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно дійшов до висновку про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_6 реальної міри покарання у виді позбавлення волі із позбавленням права керування транспортним засобом, оскільки належним чином врахував суспільну небезпеку вчиненого злочину, спосіб його вчинення, який хоча і було вчинено з необережності, однак внаслідок грубого порушення вимог Правил дорожнього руху України, настала смерть двох потерпілих та спричинення тяжких тілесних ушкоджень малолітній дитині.

Колегія суддів звертає увагу, що у поданій апеляційній скарзі прокурора доводи про незгоду з призначеним ОСОБА_6 покаранням фактично зводяться до тверджень про порушення принципу достатності. Однак при цьому в апеляційній скарзі не наводиться обґрунтування неспівмірності призначеного покарання характеру діянь чи особі обвинуваченого, залишених судом першої інстанції без належної правової оцінки. Не наведено таких переконливих аргументів і в судовому засіданні при апеляційному перегляді оскаржуваного вироку.
За наведеного, колегія суддів не вбачає правових підстав вважати призначене покарання ОСОБА_6 явно несправедливим внаслідок м`якості і таким, що суперечить його меті та загальним засадам.
Що ж стосується доводів захисту в апеляційній скарзі про зміну вироку суду у зв`язку з невідповідність призначеного покарання, внаслідок суворості, то колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного вироку, суд першої інстанції при призначенні покарання врахував характер та ступінь тяжкості скоєного, зокрема, що відповідно до ст. 12 КК України, вчинений злочин відноситься до необережного тяжкого злочину, дані про особу обвинуваченого, його вік та стан здоров`я, який за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, пенсіонер, на обліках у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався. Також враховано відсутність обставин, які обтяжують покарання, та обставин, які пом`якшують покарання щире каяття, часткове добровільне відшкодування завданого збитку в розмірі 10 000 грн.
Враховано судом і те, що злочин вчинено ОСОБА_6 з необережності, його ставлення до вчиненого та думку потерпілої та представника потерпілої з приводу міри призначеного покарання, які наполягали на реальному відбуттю покарання.
Належним чином обґрунтувавши своє рішення, суд призначив ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч.3 ст. 286 КК України.
Колегія суддів погоджується з такою позицією суду та вважає обґрунтованим призначення ОСОБА_6 покарання саме у виді позбавлення волі на вказаний термін та наголошує, що з врахуванням всіх вищезазначених підстав, покарання є достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.
На переконання колегії суддів апеляційного суду, підстав вважати, що призначене ОСОБА_6 покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через тяжкість покарання, немає.
З аналізу норм ст.75 КК України вбачається, що призначення звільнення від відбування покарання з випробуванням можливе лише у тому випадку, якщо встановлені по справі обставини, зокрема, що пом`якшують покарання, та характеризують особу-винного, свідчать про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Крім того, за змістом ст. 75 КК України звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України може мати місце лише за наявності передбачених законом передумов і є правом, а не обов`язком суду.
Доводи, наведені в апеляційній скарзі обвинуваченого щодо призначення йому покарання не пов`язаного з позбавленням волі, у зв`язку з тим, що він повністю визнав свою вину, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, позитивні дані про особу обвинуваченого, то вони у даному випадку не можуть бути підставами для застосування ст.75 КК України, оскільки жодним чином не зменшують ступінь тяжкості вчиненого злочину та його наслідки, що настали, які потягли за собою смерть двох потерпілих та заподіяння тяжких тілесних ушкоджень малолітній дитині, та свідчить про неможливість його виправлення без відбування реального покарання у виді позбавлення волі.
Поряд із наведеним, колегія суддів також враховує те, що обвинувачений має на утриманні матір похилого віку, рідного брата, інваліда першої групи та дружину, на спеціальних обліках у медичних закладах не перебуває, був працевлаштованим, його поведінку після вчинення злочину, незадовільний стан здоров`я, однак ці обставини з урахуванням усього викладеного вище у сукупності, не є мотивованими підставами для застосування до обвинуваченого положень ст.75 КК України і звільнення його від відбування призначеного судом покарання, яке є мінімальним.
Докази (медичні висновки), які б підтверджували неможливість перебування обвинуваченого у місцях позбавлення волі у матеріалах провадження - відсутні. Крім того, відповідно до ст. 49 Конституції України, обвинувачений не обмежений у реалізації права на охорону здоров`я, шляхом звернення за медичною допомогою до адміністрації установи, в якій він утримується.
Крім того, прокурором під час апеляційного розгляду надана довідка Комунального некомерційного підприємства «Новоархангельска багатопрофільна лікарня» №431 від 13.07.2022, у якій зазначено, що ОСОБА_6 дійсно перебував на стаціонарному лікуванні у закладі з 07.03.2022 по 10.03.2022 з діагнозом перелом третього ребра справа, однак зі скаргами на болі в області серця не звертався.
Більш того, до початку апеляційного розгляду кримінального провадження, потерпілою та представником потерпілої апеляційному суду надана заява, в якій останні наполягали на відбуття ОСОБА_6 реального покарання у виді позбавлення волі, в зв`язку з тим, що наслідки, які настали в результаті ДТП є непоправними, так як загинуло молоде подружжя, а їх дитина залишилась сиротою та інвалідом.
З огляду на наведене, призначене судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_6 покарання за своєю суворістю відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого, та є мінімальним, передбаченою ч.3 ст.286 КК України, відтак доводи апеляційних скарг є безпідставними та не підлягають задоволенню.
Інших відомостей, які б свідчили про те, що у кримінальному провадженні неправильно застосовано кримінальний закон чи допущено істотне порушення кримінального процесуального закону, колегією суддів не встановлено.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирок є законним, обґрунтованим, належним чином вмотивованим і справедливим, та підстав для задоволення апеляційних скарг не вбачає.

Керуючись ст.ст. 376 ч.2, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги прокуратора та обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 29 квітня 2022 року щодо ОСОБА_6 без зміни.
Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення судом апеляційної інстанції.

Судді: