Справа №585/2580/21 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/531/22 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Справи в порядку виконання судових рішень у кримінальних провадженнях
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2022 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Суми матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_5 , 1977 року народження, на ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 08 вересня 2021 року, -

ВСТАНОВИЛА:

До Роменського міськрайонного суду Сумської області звернувся засуджений ОСОБА_5 з клопотанням про дострокове звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі та звільнення з-під варти в рамках процедури усунення порушення статті 26 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, подане у порядку, передбаченому ст.ст. 537, 539 КПК України, яке мотивоване тим, що відповідно до діючого законодавства України, засуджені на визначений строк позбавлення волі особи мають право на дострокове звільнення від подальшого відбування покарання, однак такого права позбавлені засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі особи, а тому вважав, що у даному випадку є дискримінацією по відношенню до його особи та порушенням принцип рівноправ`я громадян, закріпленому у ст. 26 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, який ратифіковано Україною, з підстав дискримінації його за статусом як особи, що засуджена до довічного позбавлення волі.

Ухвалою Роменського міськрайонного суду Сумської області від 08 вересня 2021 року у задоволенні вказаного клопотання відмовлено. Своє рішення суд мотивував тим, що на даний час відсутні передбачені законодавством України підстави для заміни засудженому невідбутої частини покарання більш м`яким, умовно-дострокового звільнення засудженого від подальшого відбування покарання.

Не погодившись з таким рішенням суду засуджений ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу в якій просив ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 08.09.2021 року скасувати та постановити нову ухвалу, якою достроково звільнити його від відбування подальшого покарання у виді довічного позбавлення волі.

В обґрунтування своїх вимог засуджений зазначав, що рішення суду незаконне та необ`єктивне. Разом з тим засуджений вказував, що застосування до нього довічного позбавлення волі є по своїй суті порушенням ст. 3 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, що передбачено рішенням ЄСПЛ «Петухов проти України», що тягне за собою і порушення ст. 5 Загальної декларації прав людини, ст. 7 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, де закріплені принципи недопустимості тортур, нелюдського або принижуючого гідність відношення або покарання. Стверджував, що оскільки національним законодавством не передбачено заміни довічного позбавлення волі строковим, то він посилався саме на норми міжнародного права. Звертав увагу, що в клопотанні зазначав про претензії до України щодо ст. 26 Міжнародного Пакту про громадянські і політичні права, цитував ст. 7 і ст. 26 вказаного пакту, ст. 24 Конституції України та ст. 26 Венської Конвенції «Про право міжнародних договорів», рішення ЄСПЛ, Резолюцію Генеральної Асамблеї ООН від 17 грудня 2015 року № 70/146, якими, на його думку, суд і мав керуватись при винесенні рішення. Також, засуджений розкривав поняття дискримінації, зазначав про відсутність в судової гілки влади незалежності, про її політизацію, про загрозу демократії в державі та про відсутність в суду першої інстанції, який розглядав його клопотання, кваліфікації в частині міжнародного права. Вказував, що незвільнення його судом від довічного відбування покарання є дискримінацією. Зазначав засуджений і про інститут президентського помилування, яке Європейським Судом з прав людини визнано неефективним в Україні. З огляду на викладене просив суд апеляційної інстанції виправити ситуацію та не допускати порушення ст. 26 Міжнародного Пакту про громадянські і політичні права.

Про дату, час і місце судового засідання учасники провадження судом апеляційної інстанції повідомлялись, однак вони всі подали заяви про слухання справи у їх відсутність. З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне розгляд апеляційної скарги засудженого ОСОБА_5 провести в порядку письмового провадження, що узгоджується зі ст. 406 КПК України.

Тому, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Як вбачається з ухвали суду, суд першої інстанції зазначені вимоги виконав в повному обсязі.

Так, з матеріалів справи вбачається, що вироком Апеляційного суду Полтавської області від 14 травня 2004 року ОСОБА_5 засуджено за п.п. 1,6 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 15, п.п. 1,6 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 15, п.п. 1,9 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 263, ст. 70 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна (а.с.23-24).

Ухвалою Верховного Суду України від 30 вересня 2004 року вирок Апеляційного суду Полтавської області від 14 травня 2004 року залишено без змін (а.с.25-26).

Вирок Апеляційного суду Полтавської області від 14 травня 2004 року набрав законної сили 30 вересня 2004 року, що стверджується також розпорядженням про виконання вироку, що набрав законної сили (а.с.27).

Ухвалою Роменського міськрайонного суду Сумської області від 20 серпня 2018 року у строк відбування покарання ОСОБА_5 зараховано строк попереднього ув`язнення з 11 липня 2003 року по 30 вересня 2004 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі (а.с.28).

Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 10 грудня 2018 року ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 20 серпня 2018 року залишено без змін (а.с.29-30).

Рішенням Конституційного Суду України від 26 січня 2011 року передбачено, що новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом № 1483-ІІІ, а саме довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою. Цей висновок Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин.

Частиною 1 статті 64 КК України передбачено, що довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.

Застосування зазначеного покарання не суперечить ані Конституції України, ані міжнародним нормам, застосування яких передбачено також і в багатьох інших Договірних країнах Європейського союзу.

Статтею 51 КК України встановлені види покарань, з яких покарання у виді позбавлення волі на певний строк (п.11 ч.1 ст.51 КК України) і довічне позбавлення волі, тобто безстрокове покарання (п.12 ч.1 ст.51 КК України) є різними видами покарань.

Крім того, відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2011 року (справа №5-16кс11), яка є обов`язковою для всіх судів, покарання у виді довічного позбавлення волі не належить до строкових видів покарання і відповідно до нього не можна застосовувати строкові критерії, зокрема щодо заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що призначене вироком Апеляційного суду Полтавської області від 14 травня 2004 року ОСОБА_5 покарання у виді довічного позбавлення волі відповідає положенням та нормам КК України, які діяли на момент вчинення ним злочинів.

Також, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що на даний час відсутні передбачені законодавством України підстави для заміни засудженому невідбутої частини покарання більш м`яким, умовно-дострокового звільнення засудженого від подальшого відбування покарання.

Що стосується доводів засудженого, що рішення суду першої інстанції не можливо визнати справедливим, поки суд не усуне порушення ст. 3 ЄСПЛ по відношенню до нього, то колегія суддів зазначає наступне.

Так, встановлені Європейським судом з прав людини порушення, на які посилається в апеляційній скарзі засуджений, перш за все, стосуються обов`язку держави виконати рішення ЄСПЛ, а не обов`язку суду усувати певні законодавчі прогалини своїм рішенням. Крім того, вдосконалення нормативно-правових актів шляхом прийняття законів, внесення до них змін і доповнень є прерогативою законодавчої гілки влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції. Адже варто розрізняти повноваження щодо нормотворення, які належать саме законодавчому органу, та повноваження щодо правозастосування, що реалізуються судовими органами в процесі здійснення правосуддя.

Разом з тим, враховуючи баланс інтересів щодо довічно ув`язнених, слід також приймати до уваги, що це зазвичай особи, які скоїли особливо тяжкі злочини насильницькі злочини, є жертви, які від них постраждали, є незворотні наслідки у вигляді смерті певних осіб, тому держава має створити певний правовий механізм, який дасть розуміння довічно ув`язненим, що за сукупності певних умов їх питання буде переглянуто.

Крім іншого, при розгляді справи «Вінтер і інших проти Об"єднаного Королівства» 09.07.2013 в Європейському суді було обговорено питання законності застосування довічного ув`язнення в Договірних країнах, де Україна була згадана в числі 5 країн, в якій хоча законодавством і не передбачено умовно-дострокове звільнення при пожиттєвому ув`язненні, проте довічно засудженим дозволено клопотати перед Президентом про помилування, що не було визнано порушенням міжнародних норм.

У 32 інших Договірних країнах існує інший механізм перегляду покарання, призначеного довічно ув`язненим інтегрований в рамках закону і на практиці, де здебільшого, мінімальних строк, за яким засуджений при відбутті довічного ув`язнення вправі звернутися за переглядом покарання. Цей строк, як і в Україні становить 20-25 років.

Крім того, згідно п. 97 рішення «Кафкаріс проти Кіпру» ЄСПЛ зазначив, що призначення покарання у виді довічного позбавлення волі дорослому злочинцю само по собі не заборонено і не протирічить ст. 3 та будь-якій іншій статті ЄКПЛ з посиланням численні рішень у справах ЄСПЛ.

Згідно п. 98 зазначеного рішення, аналіз судової практики ЄСПЛ щодо можливості скорочення довічного позбавлення волі свідчить про те, що якщо національне законодавство передбачає можливість перегляду довічного позбавлення волі з метою його пом`якшення, скорочення, припинення чи умовно-дострокового звільнення засудженого, цього достатньо для відповідності вимогам ст. 3 ЄКПЛ.

Доводи апеляційної скарги засудженого про ненадання правової оцінки судом положенням про пріоритет міжнародного права в України, про що зазначається в рішеннях Європейського суду з прав людини, та в ст.ст. 26, 27 Віденської конвенції є безпідставними, оскільки прийняте судом першої інстанції оскаржуване рішення, не суперечить ні національному законодавству, а ні міжнародним нормам.

Що стосується тверджень апеляційної скарги засудженого ОСОБА_5 відносно того, що незвільнення його судом від довічного відбування покарання є дискримінацією, то на колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 1 ч. 1 п. 2 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» дискримінація ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Статтею 14 вказаного закону передбачено, що особа, яка вважає, що стосовно неї виникла дискримінація, має право звернутися із скаргою до державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини та/або до суду в порядку, визначеному законом.

Аналізуючи вищевказане, колегія суддів критично оцінює доводи апеляційної скарги відносно можливої дискримінації засудженого до довічного позбавлення волі, оскільки зазначені в клопотання засудженого ОСОБА_5 та в апеляційній скарзі доводи відносно дискримінації, на переконання колегії суддів, не можуть вважатися дискримінацією в розумінні ст. 26 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права.

Що стосується доводів засудженого відносно того, що відповідно до норм ст. 26, 27 Віденської Конвенції «Про право міжнародних договорів» та Резолюції Генеральної асамблеї ООН, він продовжує бути жертвою порушення Україною вказаних ним норм міжнародного права, то колегія суддів зазначає наступне.

Так, відповідно до положень статей Міжнародного пакту о громадянських та політичних правах, ратифікованого Указом Президії Верховної Ради Української РСР N 2148-VIII ( 2148-08 ) від 19.10.73 року, застосування покарання у виді довічного позбавлення волі не суперечить ані Конституції України, ані міжнародним нормам, застосування яких передбачено також і в багатьох інших Договірних країнах Європейського союзу.

Метою і виправданням вироку із застосуванням такого покарання, як було зазначено в параграфі 58 Мінімальних стандартних правил ООН, є захист суспільства і попередження скоєння в майбутньому жорстоких злочинів. Цієї мети можливо досягти у випадку, коли правопорушник готовий і здатен підкорятись законодавству.

Тому відбування зазначеного виду покарання направлено на реабілітацію засудженого, та ніяк не може розцінюватись як катування чи жорстоке, нелюдське або принижуюче гідність ставлення чи дискримінацію щодо нього.

Також, згідно п. 49 рішення ЄСПЛ «Ласло Магьяр проти Угорщини» ЄКПЛ не забороняє державам засуджувати осіб, що вчинили серйозні злочини к невизначеному строку покарання у виді позбавлення волі, яке дозволяє тривале тримання під вартою правопорушника у випадку необхідності захисту від населення з наведенням численних рішень ЄСПЛ з цього питання. При цьому ЄСПЛ наголошує, що це особливо вірно для осіб, визнаних винуватими у вбивстві та інших тяжких злочинах проти особистості. Той факт, що такий засуджений, можливо, відбув тривалий термін тюремного ув`язнення, не зменшує позитивне зобов`язання держави по захисту населення; держава може виконати це зобов`язання, продовжуючи тримати під вартою таких довічно ув`язнених до тих пір, доки вони залишаються небезпечними.

Щодо доводів обвинуваченого про дискримінацію, про відсутність в судової гілки влади незалежності, про її політизацію, про загрозу демократії в державі та про відсутність в суду першої інстанції, який розглядав його клопотання, кваліфікації в частині міжнародного права, то колегія суддів не може визнати їх підставами для звільнення засудженого від відбування покарання умовно-достроково, оскільки як вказувалося вище на законодавчому рівні механізм такого звільнення щодо осіб засуджених до довічного позбавлення волі не врегульований, а викладені в апеляційній скарзі засудженого доводи є його суб`єктивною думкою.

Щодо неефективності інституту президентського помилування, яке Європейським Судом з прав людини визнано неефективним в Україні, про що також наголошував засуджений у своїй скарзі, то вказана обставина не є предметом даного апеляційного розгляду і в її обговорення колегія суддів не вдається.

Також в спростування доводів апеляційної скарги ОСОБА_5 , колегія суддів наголошує, що чинним законодавством передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини та не суперечить ст. 26 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права.

Такою можливістю вправі скористатися і ОСОБА_5 .

Отже, судом першої інстанції, всупереч доводам апелянта, обґрунтовано відмовлено в задоволенні клопотання засудженого про дострокове звільнення від подальшого відбування покарання в межах процедури усунення порушення статті 26 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 08 вересня 2021 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про дострокове звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі та звільнення з-під варти в рамках процедури усунення порушення статті 26 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права - залишити без зміни, а його апеляційну скаргу на цю ухвалу без задоволення.

Ухвала набирає чинності негайно та касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4