ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 593/359/22Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/817/134/22 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - тримання під вартою
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 травня 2022 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

підозрюваної ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши 03 травня 2022 року у відкритому судовому засіданні в залі Тернопільського апеляційного суду матеріали справи за апеляційною скаргою захисника підозрюваної ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Бережанського районного суду Тернопільської області від 16 квітня 2022 р.,

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою слідчого судді Бережанського районного суду Тернопільської області від 16 квітня 2022 р. задоволено клопотання заступника начальника СВ ВП №1 (м. Бережани) Тернопільського РУ поліції ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_9 , погодженого прокурором Бережанської окружної прокуратури ОСОБА_6 , про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

підозрюваної у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, та застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою з правом внесення застави у розмірі 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 124050 грн., з покладенням на неї відповідних обов`язків у випадку її внесення.

Датою закінчення дії ухвали зазначено 14 год. 27 хв. 13 червня 2022 року.

Не погодившись з рішенням суду, захисник підозрюваної ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржувану ухвалу скасувати та постановити нову, якою обрати ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

На думку сторони захисту, вказані в оскаржуваній ухвалі ризики не знаходять свого підтвердження, виходячи із таких міркувань:

- в оскаржуваній ухвалі вказано, що ОСОБА_7 має закордонний паспорт, що дозволяє їй безперешкодно виїхати за межі України, однак даний паспорт вилучений у підозрюваної поліцією;

- в ухвалі зазначено, що ОСОБА_7 може незаконно впливати на свідка ОСОБА_10 та переховуватись від органів досудового розслідування та суду, що на думку захисника, не відповідає дійсності, оскільки фактично ОСОБА_7 чистосердечно розповіла про всі обставини справи, будучи неодноразово допитаною слідчим, що підтвердила при проведенні слідчого експерименту, а показання ОСОБА_10 не мають вагомого доказового значення, так як остання не була очевидцем події;

- поза увагою суду залишилось те, що ОСОБА_7 має постійне місце проживання, у неї на утриманні знаходиться малолітня донька ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , раніше до адміністративної чи кримінальної відповідальності не притягалась;

- слідчим суддею не враховано того факту, що ОСОБА_7 , забираючи з іншими мобільний телефон і гроші у потерпілого ОСОБА_12 , не мала умислу на незаконне збагачення, а хотіла віддати все законному власнику ОСОБА_13 , керівнику реабілітаційного центру Відродження, який розташований у м. Бровари Київської області.

Заслухавши суддю - доповідача, який виклав суть ухвали та доводи апеляційної скарги, пояснення підозрюваної та її захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, зіславшись на доводи, викладені в ній, прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Як вбачається з представлених в апеляційний суд матеріалів, слідчим відділенням ВП №1 (м. Бережани) Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області проводиться досудове розслідування у межах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000041 від 14.04.2022 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що 13.04.2022 близько 16:00 години (точного часу досудовим розслідуванням не встановлено) ОСОБА_7 спільно із ОСОБА_14 , перебували за місцем проживання знайомої ОСОБА_15 за адресою АДРЕСА_2 . Надалі невідома особа зателефонувала до ОСОБА_14 , від якого в подальшому присутнім стало відомо про те, що ОСОБА_12 може бути причетний до крадіжки мобільного телефону та грошей із реабілітаційного центру в м. Бровари, Київської області.

Зателефонувавши до своєї знайомої ОСОБА_10 , ОСОБА_7 дізналась, що ОСОБА_12 , на даний час гостює у неї і перебуває у її господарстві за адресою АДРЕСА_3 .

Надалі, діючи за попередньою змовою, ОСОБА_7 , ОСОБА_14 , та ОСОБА_15 вирішили спільно поїхати в смт. Козова, Тернопільського району, Тернопільської області, щоб забрати ймовірно викрадені ОСОБА_12 речі, після чого автомобілем таксі втрьох поїхали в смт. Козова Тернопільського району, Тернопільської області в господарство ОСОБА_10 .

Цього ж дня, близько 18:00 години (точного часу досудовим розслідуванням не встановлено) ОСОБА_7 , ОСОБА_14 , та ОСОБА_15 прибули в домогосподарство ОСОБА_10 , що за адресою АДРЕСА_3 , де на території вказаного господарства побачили ОСОБА_12 , який розмовляв по мобільному телефону.

Побачивши ОСОБА_12 , ОСОБА_7 , ОСОБА_14 , та ОСОБА_15 зайшли на подвір`я, після чого, висловлюючи словесні погрози, почали вимагати у останнього негайно повернути їм викрадені нібито ОСОБА_12 речі із реабілітаційного центру в м. Бровари.

Незважаючи на те, що ОСОБА_12 всіляко заперечив свою причетність до викрадення ним мобільного телефону та грошових коштів із реабілітаційного центру в м. Бровари, ОСОБА_7 , ОСОБА_14 , та ОСОБА_15 , діючи умисно, протиправно, з корисливих мотивів, усвідомлюючи, що їхні протиправні дії здійснюватимуться в умовах очевидності та матимуть для ОСОБА_12 , відкритий характер, розуміючи протиправний характер своїх дій, їх караність і настання суспільно небезпечних наслідків, застосували насильство відносно потерпілого ОСОБА_12 , яке не є небезпечним для життя чи здоров`я особи у момент заподіяння з метою заволодіння наявними у ОСОБА_12 мобільним телефоном та грошовими коштами. Зокрема ОСОБА_7 , наблизившись до ОСОБА_12 , схопила його за одяг та почала шарпати, намагаючись повалити останнього на землю. В цей час ОСОБА_15 , яка знаходилась поруч, приєдналась до ОСОБА_7 після чого вони спільно повалили ОСОБА_12 на землю.

В подальшому ОСОБА_15 сіла зверху на ОСОБА_12 та, застосовуючи фізичну силу, утримувала останнього на землі, долаючи його супротив. Скориставшись тим, що ОСОБА_12 , через обмеженість його рухів не мав реальної можливості чинити активний супротив, ОСОБА_7 , ОСОБА_14 , та ОСОБА_15 почали обстежувати вміст кишень його одягу, звідкіля дістали мобільний телефон марки Xiaomi Redmi 9 IMEI 1: НОМЕР_1 ; IMEI 2: НОМЕР_2 із карткою стільникового зв`язку мобільного оператора Vodafone: НОМЕР_3 , платіжну картку «monobank» із № НОМЕР_4 , зарядний пристрій «BOROFONE» із чорним кабелем та грошові кошти в сумі 250 гривень. При цьому вказані події супроводжувались нанесенням ОСОБА_12 ударів у різні частини тіла.

Із викраденим майном та грошовими коштами ОСОБА_7 , ОСОБА_14 , та ОСОБА_15 покинули місце злочину автомобілем таксі, отримавши реальну можливість розпоряджатися викраденим на власний розсуд, чим спричинили потерпілому ОСОБА_12 матеріальну шкоду.

Таким чином, встановлено достатність доказів для підозри ОСОБА_7 у відкритому викраденні чужого майна (грабежі), поєднаному із насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, в умовах воєнного стану, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 186 КК України.

14.04.2022 згідно ст. 208 КПК України ОСОБА_7 затримано за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України.

15.04.2022 року ОСОБА_7 повідомлено про підозру у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України.

Таким чином, на переконання слідства, ОСОБА_7 обґрунтовано підозрюється у відкритому викраденні чужого майна (грабежі), поєднаному із насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, в умовах воєнного стану, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України.

Допитана в якості підозрюваного ОСОБА_7 , повністю визнала свою вину у вчиненні вказаного кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України.

16.04.2022 заступник начальника СВ ВП №1 (м. Бережани) Тернопільського РУ поліції ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_9 за погодженням із прокурором Бережанської окружної прокуратури ОСОБА_6 звернувся до слідчого судді із клопотанням про застосування відносно ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, яке слідчий суддя своєю ухвалою від 16 квітня 2022 р. задовольнив.

Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчинені підозрюваним кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 КПК, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні. При цьому слідчий суддя зобов`язаний постановити ухвалу про відмову в застосуванні запобіжного заходу, якщо під час розгляду клопотання прокурор не доведе наявність всіх вказаних вище обставин.

При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» колегія суддів застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у рішенні «К. Г. проти Німеччини», «Нечипорук і Йонкало проти України» зазначив, що «обґрунтована підозра» передбачає наявність фактів або інформації, які б могли переконати об`єктивного спостерігача у тому, що відповідна особа могла вчинити злочин.

При цьому тлумачення поняття «обґрунтованість» буде залежати від усіх обставин справи (рішення ЄСПЛ у справі «Фокс, Кемпбелл і Хартлі проти Сполученого Королівства»).

Стандарт доказування «обґрунтована підозра» не передбачає, що уповноважені органи мають оперувати доказами, достатніми для пред`явлення обвинувачення чи ухвалення обвинувального вироку, що пов`язано з необхідністю на ранніх етапах кримінального провадження для обмеження прав особи (рішення ЄСПЛ у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства»).

Виходячи з наведеного і надаючи оцінку матеріалам провадження, колегія суддів погоджується з висновками слідчого судді про наявність обґрунтованої підозри ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення за ч. 4 ст. 186 КК України, яка підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами, а саме: протоколом прийняття заяви у ОСОБА_12 , про вчинене кримінальне правопорушення від 14.04.2022; протоколом затримання ОСОБА_7 від 14.04.2022; протоколом затримання ОСОБА_14 від 14.04.2022; протоколом затримання ОСОБА_15 від 14.04.2022; протоколом допиту потерпілого ОСОБА_12 від 14.04.2022; протоколом допиту свідка ОСОБА_10 від 14.04.2022; протоколом пред`явлення предмета для впізнання від 15.04.2022; протоколом допиту підозрюваного ОСОБА_14 від 15.04.2022; протоколом допиту підозрюваної ОСОБА_7 від 15.04.2022; протоколом допиту підозрюваної ОСОБА_15 від 15.04.2022; постановою про визнання речових доказів та приєднання до матеріалів кримінального провадження від 15.04.2022; протоколом добровільної видачі відеозапису від 15.04.2022; іншими матеріалами кримінального провадження у своїй сукупності.

Колегія суддів також враховує правову позицію ЄСПЛ, викладену у рішенні «Феррарі-Браво проти Італії» заява №9627/81 від 14 березня 1984 року, відповідно до якої затримання та тримання особи під вартою, безумовно, можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою.

При цьому колегія суддів зазначає, що на даній стадії провадження слідчий суддя не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні кримінального правопорушення. Слідчий суддя на підставі сукупності отриманих доказів повинен визначити лише, чи є причетність особи до вчинення злочину вірогідною та достатньою для застосування щодо особи запобіжного заходу.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а підставою відповідно до ч. 2 даної статті є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч. 1 цієї статті (переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується).

Окрім наявної обґрунтованої підозри слідчий суддя правильно врахував, що у даному кримінальному провадженні існують ризики, наведені слідчим у клопотанні про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою та доведені прокурором в судовому засіданні, а саме: підозрювана може переховуватись від органів досудового розслідування та/або суду; незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, з чим погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Надаючи оцінку можливості підозрюваній ОСОБА_7 переховуватися від слідства та суду, колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_7 , розуміє, що у разі доведення її вини їй може бути призначено покарання у виді позбавлення волі від семи до десяти років за санкцією ч. 4 ст. 186 КК України, а тому є достатньо підстав вважати, що підозрювана з метою уникнення покарання може переховуватись від органів досудового розслідування та/або суду.

Твердження захисника про те, що у підозрюваної ОСОБА_7 вилучили закордонний паспорт, а тому вона не може безперешкодно виїхати за межі України, не приймаються до уваги з огляду на те, що ризик переховуватись від органів досудового слідства та/або суду охоплює втечу з метою уникнення покарання та переховування як на території України, так і поза її межами.

Крім цього, відповідно до практики Європейського Суду з прав людини вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують, та міжнародними контактами. У рішенні по справі «W. проти Швейцарії» від 26.01.1993 р. Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» від 26 липня 2001 року закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_7 підозрюється у вчиненні злочину за ч. 4 ст. 186 КК України, тобто у відкритому викраденні чужого майна (грабежі), поєднаному із насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, в умовах воєнного стану, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до десяти років, і згідно із ст. 12 КК України він є тяжким злочином.

Надаючи оцінку ризику незаконного впливу на свідків у кримінальному провадженні, колегія суддів зазначає, що з метою перешкоджання кримінальному провадженню підозрювана ОСОБА_7 може впливати на свідка ОСОБА_10 , з якою вона підтримує дружні відносини, шляхом вмовляння її змінити показання щодо обставин вчиненого кримінального правопорушення.

При цьому колегія суддів зазначає, що ризик незаконного впливу на свідків у кримінальному провадженні полягає у процедурі отримання свідчень від осіб, які є свідками, а саме спочатку на стадії досудового розслідування свідчення отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду - усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (частини 1, 2 статті 23, стаття 224 КПК України). Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на свідченнях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК України, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (частина 4 статті 95 КПК України).

За таких обставин доводи апеляційної скарги захисника в частині того, що не відповідають дійсності ті обставини, що ОСОБА_7 може незаконно впливати на свідка ОСОБА_10 , спростовуються вищенаведеним.

Крім цього, колегія суддів вважає, що підозрювана ОСОБА_7 може перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Задовольняючи вказане клопотання слідчого, слідчий суддя, встановивши наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_7 інкримінованого їй кримінального правопорушення, врахувавши вагомість наданих доказів про вчинення підозрюваною ОСОБА_7 злочину, її майновий стан, дійшов обґрунтованого висновку, що відносно підозрюваної слід обрати запобіжний захід у виді тримання під вартою, оскільки саме такий запобіжний захід забезпечить виконання підозрюваною ОСОБА_7 процесуальних обов`язків та попередить вчинення нею дій, передбачених п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Враховуючи викладене, слідчий суддя прийшов до правильного висновку, що застосування більш м`якого запобіжного заходу не забезпечить можливість запобігання ризикам, зазначеним в ч. 1 ст. 177 КПК України.

При цьому колегія суддів наголошує, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, але на даній стадії досудового розслідування по даній конкретній справі з урахуванням особи підозрюваної та тяжкості можливого покарання, яке загрожує у разі доведеності вини та визнання її винуватою у вчиненні кримінального правопорушення за рішенням суду, наявність по справі реальних ознак справжнього суспільного інтересу, який навіть з урахуванням презумпції невинуватості переважає принцип поваги до особистої свободи підозрюваного, - підстав для застосування до ОСОБА_7 іншого, не пов`язаного з триманням під вартою запобіжного заходу, колегія суддів не вбачає.

Посилання апелянта на те, що ОСОБА_7 має постійне місце проживання, у неї на утриманні знаходиться малолітня дитина, ІНФОРМАЦІЯ_2 , раніше до адміністративної чи кримінальної відповідальності не притягалась, не можуть бути безумовною підставою для застосування щодо підозрюваної менш суворого запобіжного заходу, оскільки не спростовують наявність ризиків, які зазначені в клопотанні слідчого та доведені прокурором в судовому засіданні.

Застосувавши до підозрюваної запобіжний захід у виді тримання під вартою, слідчий суддя при розгляді клопотання слідчого, врахувавши конкретні обставини кримінального провадження, тяжкість кримінального правопорушення, майновий стан підозрюваної, на думку колегії суддів, дійшов вірного висновку щодо можливості визначення ОСОБА_7 розміру застави в сумі 124050 грн.

Згідно п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України розмір застави щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину, визначається у таких межах, - від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

На переконання колегії суддів, саме такий розмір застави у межах, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України для даного виду кримінального правопорушення, що становить 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб в сумі 124050 грн., є достатнім для забезпечення виконання підозрюваною покладених на неї законом обов`язків та помірним для неї, враховуючи особу порушника та обставини, вчиненого нею злочину.

Матеріали провадження не містять даних, які б унеможливлювали перебування підозрюваної під вартою.

З огляду на викладене слідчим суддею при розгляді клопотання повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а тому зазначені в апеляційній скарзі підстави, з яких захисник підозрюваної просить скасувати ухвалу слідчого судді, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи та не є визначеними законом підставами для скасування оскаржуваного рішення.

Доказів на спростування висновків слідчого судді в апеляційній скарзі не наведено, матеріалами провадження не встановлено і в ході судового засідання апеляційної інстанції не здобуто.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити слідчому судді постановити законну та обґрунтовану ухвалу, колегією суддів апеляційної інстанції не виявлено.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду дійшла остаточного висновку про залишення апеляційної скарги захисника підозрюваної ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 без задоволення.

Керуючись ст. ст. 176, 177, 178, 182, 183, 184, 193, 194, 309, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу захисника підозрюваної ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Бережанського районного суду Тернопільської області від 16 квітня 2022 р. про обрання підозрюваній ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою з правом внесення застави у розмірі 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 124050 грн. з покладенням на неї відповідних обов`язків у випадку її внесення, - без змін.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

_______________ _________________ ________________
ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3