Справа № 159/4854/15-к Провадження №11-кп/802/128/22 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія:ч.2 ст.286 КК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
представника потерпілих ОСОБА_9 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 20 серпня 2021 року щодо нього,

В С Т А Н О В И В:
Даним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Кріпке Красноперекопського району АР Крим, мешканця АДРЕСА_1 , із вищою освітою, одруженого, тренера по дзюдо Федерації дзюдо України, раніше не судимого,
засуджено:

- за ч.2 ст.286 КК України до покарання у виді 6 (шести) років з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 2 (два) роки.
Строк відбування покарання ОСОБА_7 визначено рахувати з моменту приведення вироку до виконання.
До вступу вироку в законну силу ОСОБА_7 обраний запобіжний захід у виді особистого зобов`язання із покладенням на нього обов`язків: не відлучатися з постійного місця проживання та реєстрації без дозволу суду; повідомляти суд та інший державний орган, що відає виконанням вироку, про зміну свого місця проживання; з`являтися на виклик до суду та іншого державного органу, що відає виконанням вироку.
Цивільний позов ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 до ОСОБА_7 про відшкодування майнової та немайнової (моральної) шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням, задоволений частково.
Стягнуті з ОСОБА_7 в користь ОСОБА_10 20617 (двадцять тисяч шістсот сімнадцять) гривень у відшкодування заподіяної майнової шкоди, 100000 (сто тисяч) гривень у відшкодування заподіяної немайнової (моральної) шкоди та 3000 (три тисячі) гривень у відшкодування витрат, пов`язаних із правовою допомогою.
Стягнуті з ОСОБА_7 в користь ОСОБА_11 503 (п`ятсот три) гривні 32 коп. у відшкодування заподіяної майнової шкоди, 100000 (сто тисяч) гривень у відшкодування заподіяної немайнової (моральної) шкоди та 2000 (дві тисячі) гривень у відшкодування витрат, пов`язаних із правовою допомогою.
Стягнуті з ОСОБА_7 в користь ОСОБА_12 100000 (сто тисяч) гривень у відшкодування заподіяної немайнової (моральної) шкоди та 2000 (три тисячі) гривень у відшкодування витрат, пов`язаних із правовою допомогою.
Стягнуті з ОСОБА_7 в дохід держави процесуальні витрати у кримінальному провадженні в сумі 4638 (чотири тисячі шістсот тридцять вісім) гривень 24 коп. за проведення судових імунологічних експертиз та судової дактилоскопічної експертизи.
В порядку ст.100 КПК України вироком вирішено долю речових доказів.
Вироком суду ОСОБА_7 визнаний винним і засуджений за те, що 07 травня 2015 року близько 07 год 50 хв, всупереч вимогам Правил дорожнього руху, передбачаючи можливість настання суспільно небезпечних наслідків своїх дій, але легковажно розраховуючи на їх відвернення, він, керуючи технічно справним автомобілем марки "TOYOTA COROLLA", реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , у стані алкогольного сп`яніння, рухаючись на вул. Ватутіна, у м. Ковелі Волинської області зі сторони вул. Брестської м. Ковеля в напрямку м. Каменя-Каширського, був неуважний, не стежив за дорожньою обстановкою, на заокругленні дороги виїхав на зустрічну смугу руху, перетнувши при цьому суцільну вузьку лінію осьової розмітки, перетин якої заборонено, та на лівому узбіччі допустив наїзд на велосипедиста ОСОБА_13 , що рухався у зустрічному напрямку.
В результаті дорожньо-транспортної пригоди велосипедист ОСОБА_13 отримав закриту черепно-мозкову травму з переломом кісток склепіння черепа та з субарахноїдальним крововиливом зліва, множинні переломи ребер справа і зліва, множинні розриви тканин обох легень з двобічним гемотораксом та косо-поперечний перелом лівої великогомілкової кістки з розвитком шоку, що стало причиною його смерті.
У прямому причинному зв`язку із виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди і наслідками, що настали, стало грубе порушення водієм ОСОБА_7 вимог пунктів 1.10, 2.3 (б), 2.9 (а), 10.1, 34.1.1 Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 року.
У поданій апеляційній скарзі обвинувачений оскаржує вирок суду з мотивів невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону. Стверджує, що не було проведено слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_14 , який вказував, що після ДТП ОСОБА_7 перемістився з місця водія на заднє сидіння. Крім того, місцевим судом не спростовані протиріччя у показаннях свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_14 в частині їх тверджень, з якої частини автомобіля вилазили обвинувачений ОСОБА_7 та свідок ОСОБА_16 .. Вважає, що судом першої інстанції не надано належної юридичної оцінки показанням свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 . Зауважує, що посилання суду на висновки експертів № 94 від 18.05.2015 та № 22/77 як на доказ його вини, є необґрунтованими. З огляду на наведене, просить скасувати судове рішення та ухвалити нове, яким виправдати його у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.
Заслухавши доповідача, який виклав суть вироку та доводи апеляційної скарги, обвинуваченого і його захисника, які підтримали апеляційну скаргу у повному обсязі та просили скасувати вирок та закрити кримінальне провадження, прокурора і представника потерпілих, які апеляцію заперечили та просили вирок суду залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Відповідно до вимог ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно із положеннями ст.94 КПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні усіх обставин кримінального провадження, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
І з цього випливає, що суд при розгляді кримінального провадження повинен дослідити як ті докази, що викривають, так і ті, що виправдовують обвинуваченого, проаналізувати їх та дати їм оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності та достатності для вирішення питань, зазначених у ст.368 КПК України.
Судом першої інстанції правильно встановлені фактичні обставини кримінального провадження та зроблений обґрунтований висновок про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України. Такий висновок суду ґрунтується на зібраних у встановленому законом порядку та перевірених судом доказах.
У суді першої та апеляційної інстанцій обвинувачений не визнав вину у вчиненні інкримінованого йому злочину і пояснив суду, що автомобілем не керував, а в момент ДТП перебував на передньому пасажирському сидінні автомобіля. Зокрема, 06 травня 2015 року протягом дня він вживав алкогольні напої зі своїми знайомими. Ближче до вечора попросив знайомих, які не вживали спиртне, загнати його автомобіль додому, оскільки він ніколи не керує автомобілем у стані алкогольного сп`яніння. Після того, як загнали його автомобіль, вони пішли в сторону кафе «Берегиня». Стоячи на вулиці, до нього під`їхав візуально знайомий ОСОБА_16 на автомобілі «Тойота» та запропонував випити. Він погодився, і вони поїхали в бар напроти поліції, де пили із ОСОБА_16 горілку аж до закриття бару. Близько 03 години ночі він попросив ОСОБА_20 завезти його додому. ОСОБА_16 сів за кермо автомобіля, однак при виїзді на трасу «Київ-Варшава» ОСОБА_21 повернув у сторону смт. Маневичі. На пропозицію ОСОБА_16 вони поїхали в с. Козлиничі до знайомого ОСОБА_16 священника. ОСОБА_16 їхав дуже швидко, на що він неодноразово робив йому зауваження, проте той не реагував. По приїзду у с. Козлиничі вони під`їхали до будинку священника, однак їм ніхто не відчинив, у зв`язку з чим вони повернулися у м. Ковель. По приїзду у м. Ковель вони поїхали до магазину «Сяйво», де зустріли знайомих ОСОБА_19 та ОСОБА_18 , з якими продовжили вживати спиртні напої. Близько 05 години ранку останні попросили підвезти їх додому. ОСОБА_16 сів за кермо, ОСОБА_7 на переднє пасажирське сидіння, а ОСОБА_19 і ОСОБА_18 позаду. Після цього вони поїхали на заправку «ВОГ», що на вул. Варшавській, де заправились, а ОСОБА_16 купував каву. В подальшому вони поїхали до кафе «Південне», однак воно було зачинене, а тому через вул. Будищанська вони поїхали до магазину «Наш Край», що на вул. Грушевського. Там ОСОБА_16 знову придбав каву. ОСОБА_19 і ОСОБА_18 знову попросили підвести їх додому, однак ОСОБА_16 їм відмовив, тому вони пішли пішки в сторону стадіону «Сільмаш». Весь цей час він перебував на передньому пасажирському сидінні, а ОСОБА_16 за кермом. Після цього вони їхали на вул. Брестській у сторону вул. Ватутіна. Дорогою він уже почав дрімати, а ОСОБА_16 заїхав до свого знайомого ОСОБА_17 , який працює на фірмі на вул. Ватутіна. ОСОБА_16 пішов до ОСОБА_17 , а він залишився в машині та дрімав. Через деякий час ОСОБА_16 повернувся та сів за кермо. Вони поїхали на вул. Ватутіна у сторону с. Бахів. Дрімаючи, він почув удар, а коли відкрив очі, то побачив, що вони летять в глибокий кювет. Самого зіткнення з велосипедистом він не бачив. При ударі автомобіля в кюветі, він, будучи у напівлежачому положенні, злетів із сидіння та вдарився правим боком об передню панель автомобіля. Коли отямився, ОСОБА_16 в автомобілі вже не було. Оскільки передні праві двері автомобіля були заблоковані, він пробував відкрити водійські двері, однак вони також не відкрилися. В цей час ОСОБА_16 вже стояв на вулиці та кричав до нього: «Вилазь бігом!». Він вимкнув магнітофон, щоб не загорівся автомобіль, та виліз з автомобіля через задні ліві двері. При цьому, ймовірно, торкався різних частин салону автомобіля. Вийшовши з автомобіля, він побачив забор, понад яким попрямував у напрямку м. Камінь-Каширський до автобусної зупинки, оскільки від удару відчував сильний біль, був у шоковому стані. З місця ДТП пішов, оскільки не був до нього причетний, та вважав, що надасть показання з цього приводу пізніше. Вийшовши на трасу, присів та побачив біля місця ДТП скупчення людей. Потім приїхала «швидка» та надавала потерпілому допомогу. Після цього він сів у маршрутне таксі та поїхав в лікарню, де зустрів знайомого лікаря. Прийнявши знеболююче, він поїхав додому спати. Приблизно через дві години до нього зателефонував ОСОБА_16 та сказав: «Я збив людину». Наступного дня 08 травня пішов в лікарню на обстеження, де були зроблені відповідні записи у медичній картці. В подальшому сам прийшов в поліцію, щоб надати показання та всіляко сприяв слідству (їздив на допити, здавав кров для експертизи, проходив поліграф, сам розшукував відео з камер відеоспостереження). Вважає, що досудове розслідування було проведене однобічно, справа є сфабрикованою, а доказів того, що він перебував за кермом, немає, тому своєї вини не визнає.
Незважаючи на невизнання обвинуваченим ОСОБА_7 своєї вини у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, його доводи спростовуються сукупністю наявних у матеріалах кримінального провадження доказів, які у повній мірі були досліджені судом першої інстанції, з чим погоджується і апеляційний суд.

Зокрема, допитана у суді першої інстанції потерпіла ОСОБА_10 дружина померлого суду показала, що 07.05.2015 близько 07.30 год. - 08.00 год. її чоловік ОСОБА_13 вийшов з дому на роботу. Вона вийшла з дому пізніше. Коли перебувала на автобусній зупинці, сусідка повідомила їй про те, що автомобіль збив її чоловіка. Прибувши до місця ДТП, вона побачила лежачого на узбіччі чоловіка. На той час медичні працівники уже надавали допомогу її чоловікові. Вона зателефонувала дітям і повідомила про те, що сталось. В цей час хтось сказав: «Ось він стоїть!». Це був ОСОБА_16 . Однак на її запитання, останній сказав, що це не він вчинив ДТП, а той, хто це зробив, пішов в сторону Каменя-Каширська. ОСОБА_7 на той момент вона не бачила, а ОСОБА_16 більше нічого їй не повідомив.
Потерпіла ОСОБА_12 вказала, що є дочкою померлого. 07.05.2015 близько 08 год. їй зателефонувала матір і повідомила про аварію та смерть батька. За 20-30 хвилин вона прибула на місце пригоди. Тіло батька лежало на узбіччі, а в кюветі стояв автомобіль, в якому було дуже побите лобове скло. У зв`язку з цим, вона зрозуміла, що саме цією частиною автомобіля відбувся удар. ОСОБА_16 бачила у машині поліцейських, однак не спілкувалась з ним. Вважає, що вина ОСОБА_7 у вчиненні ДТП повністю доведена.
Потерпілий ОСОБА_11 син померлого у місцевому суді показав, що про ДТП та її наслідки дізнався від сестри, яка йому зателефонувала. Коли він приїхав на місце ДТП, там вже була поліція. В автомобілі поліцейських сидів ОСОБА_16 . Під час проведення слідчий дій вони весь час перебували на місці пригоди.
У судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_22 показав, що вранці 07.05.2015 він прибув на підприємство «НЗК», де працює. Стоячи спиною до вул. Ватутіна на території підприємства, почув доволі гучний удар та звук побитого скла. Підбігши до забору підприємства, виглянув через нього та побачив в кюветі автомобіль, в пройомі заднього скла якого силует людини. Як потім виявилось, це був ОСОБА_23 . В той же час побачив, що на дорозі лежить тіло, а тому побіг до потерпілого. Підбігши до нього, побачив, що там лежав ОСОБА_13 , який хрипів. Він залишався біля потерпілого до приїзду швидкої медичної допомоги. Потім до нього підійшов ОСОБА_16 , який, на його думку, був у стані алкогольного сп`яніння. Обвинуваченого на місці пригоди не бачив.
Допитаний у суді першої інстанції свідок ОСОБА_16 показав, що 06 травня 2014 року він ввечері взяв автомобіль «Тойота Королла» та поїхав до магазину «Сяйво» у м. Ковелі. Там зустрів знайомих, у тому числі й ОСОБА_24 Почав розпивати з ними спиртні напої (горілку). До них приєднався ОСОБА_7 , з яким раніше знайомий не був та який також розпивав спиртне з ними. В подальшому хлопці попросили порозвозити їх додому. Він сів за кермо, а ОСОБА_7 на переднє пасажирське сидіння. Інші хлопці сіли на задні сидіння. Проїхавши близько трьохсот метрів, йому стало погано, а тому він відмовився їхати далі та пересів на заднє сидіння. Як саме пересідав та на яке саме місце, хто саме сів за кермо, куди саме поїхали, не пам`ятає. Сам момент ДТП також не пам`ятає, оскільки отямився лише тоді, коли відчув удар та почув, як з подушок безпеки виходило повітря. Яким саме чином вибирався з автомобіля, і хто був за кермом в цей момент, також не пам`ятає. Пригадує, що ОСОБА_7 на вулиці сказав: «Все, давай!» і пішов понад забором. В подальшому він зі свідком ОСОБА_25 перебували біля потерпілого.
Під час одночасного допиту обвинуваченого та даного свідка кожен із них повністю підтримав свої власні показання.
У поданій апеляційній скарзі обвинувачений стверджує, що місцевим судом не спростовані протиріччя у показаннях свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_14 в частині їх тверджень, з якої частини автомобіля вилазили обвинувачений ОСОБА_7 та свідок ОСОБА_16 , з чим не може погодитися апеляційний суд.
Свідок ОСОБА_15 у місцевому суді вказав, що автомобіль, який був в кюветі, залишали двоє осіб чоловічої статі. Один з них пішов понад забором у сторону с. Бахів.
Вказані показання свідка ОСОБА_15 повністю відповідають показанням свідка ОСОБА_16 , який ствердив, що ОСОБА_7 на вулиці сказав: «Все, давай!» і пішов понад забором, та поясненням обвинуваченого ОСОБА_7 , який вказав, що на момент пригоди в автомобілі перебувало лише двоє осіб: він та свідок ОСОБА_16 .
Оскаржуючи вирок суду першої інстанції, обвинувачений зауважує, що посилання суду на висновки експертів № 94 від 18.05.2015 та № 22/77 як на доказ його вини, є необґрунтованими з таких підстав.
Відповідно до висновку експерта № 94 від 18.05.2015, у ОСОБА_7 при судово-медичній експертизі виявлені тілесні ушкодження у вигляді гематоми правої бокової поверхні живота з переходом на передньо-зовнішню поверхню правого стегна, яка утворилась від дії тупого твердого предмета, можливо, в час, вказаний у постанові і в медичній документації і за ступенем тяжкості відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. За вищевказаним тілесним ушкодженням у ОСОБА_7 , сказати, що він перебував за кермом автомобіля в момент ДТП, не можливо (Т.1, а.п.107-108).
Допитаний у місцевому суді експерт ОСОБА_26 , який проводив зазначену експертизу, на запитання, чи можливо визначити за виявлених у обвинуваченого ОСОБА_7 тілесних ушкоджень, в якій частині автомобіля обвинувачений перебував в момент ДТП, відповів, що даних тілесних ушкоджень недостатньо, щоб точно встановити, хто водій, а хто пасажир. Такі показання експерта підтверджуються журналом судового засідання від 15.03.2018 (Т.3 а.п.111-116) та звукозаписом судового засідання від 15.03.2018 (час 53:24).
Таким чином, з показань експерта убачається, що виявлених у ОСОБА_7 тілесних ушкоджень недостатньо для того, щоб точно встановити, хто був водієм, а хто пасажиром транспортного засобу на момент ДТП.
Проте, дослідженим судом висновком комплексної судово-медично-імунолічно-дактилоскопічної експертизи № 22/77 встановлено, що найбільш вірогідно, що на момент ДТП, котра мала місце 07.05.2015, ОСОБА_7 , з урахуванням отриманих ним тілесних ушкоджень, перебував за кермом автомобіля «TOYOTA COROLLA», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 ; даних про те, що на момент ДТП ОСОБА_16 перебував за кермом цього автомобіля немає (Т.2, а.п.52-65).
Наведений висновок комплексної експертизи спростовує доводи апеляційної скарги про те, що обвинувачений ОСОБА_7 не перебував за кермом автомобіля на момент ДТП, а виявлені у нього тілесні ушкодження отримав, перебуваючи на передньому пасажирському сидінні, а тому обгрунтовано взятий місцевим судом до уваги та покладений в сукупність доказів вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину.
Відповідно до висновку експерта № 453 від 11.06.2015, два сліди пальців рук, виявлені та відкопійовані на відрізок липкої стрічки, вилучені 07.05.2015 під час огляду автомобіля «Тойота Королла», номерний знак НОМЕР_1 , за адресою: м. Ковель, вул. Ватутіна, залишені вказівним та середнім пальцями правої руки особи, копія дактилоскопічної карти якої заповнена на ім`я ОСОБА_7 (Т.1, а.к.п.113-123).
Апеляційний суд звертає увагу, що вказані сліди пальців рук ОСОБА_7 були виявлені під час огляду місця події від 07.05.2015 на внутрішній стороні дверцят водія (стійка дверцят) автомобіля марки «Тойота Королла», номерний знак НОМЕР_1 (Т.1 а.к.п.90-93).
Отже, місце виявлення слідів пальців рук ОСОБА_7 також спростовує твердження сторони захисту про те, що обвинувачений на момент ДТП перебував на місці пасажира, а виявлені сліди могли бути залишені обвинуваченим, коли він намагався вибратися з автомобіля після ДТП.
Крім того, такі твердження обвинуваченого вже були повністю спростовані судом першої інстанції, який у своєму вироку зазначив, що такі показання обвинуваченого повністю спростовуються протоколом огляду місця події від 07.05.2015. З фототаблиць, долучених до даного протоколу, убачається, що водійські дверцята були заблоковані деревом, що відкритись вони не могли. Жодних перешкод побачити та усвідомити даний факт в обвинуваченого не було, а, отже, в нього і не було підстав пробувати, чи відкриваються ці двері із середини автомобіля (Т.1 а.к.п.90-93).
З такими висновками суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд.
З протоколу огляду місця події, а саме: автомобіля «Тойота Королла», номерний знак НОМЕР_1 , від 19.06.2015, з фототаблицями, з участю спеціаліста-імунолога ОСОБА_27 та понятих, убачається, що під час огляду в автомобілі виявлено та вилучено: з передньої торпеди справа у кишені білий приплюснутий стакан; у другому місці для розміщення стакана ближче до задньої частини дерев`яну паличку для розмішування напоїв; на задньому сидінні зліва за місцем водія одноразовий паперовий стакан коричневого кольору фірми «WOG»; дерев`яну паличку, яка знаходилась між передніми сидіннями. Зроблені змиви: з кнопки відкривання скла задніх лівих дверей; у ручці підлокотника; з ручки для утримання, що знаходиться ззаду зліва біля даху на якій виявлено плями коричневого кольору; з ручки відкривання бензобака, що знаходиться біля переднього лівого сидіння водія; з ручки регулювання переднього лівого сидіння водія; з важеля вмикання фар та регулятора гучності автомагнітоли. До місця розташування бокової правої подушки прикріплено вилучену під час ОМП подушку безпеки так, як вона розташовувалась після спрацювання. Розташувавши подушку безпеки по зрізах у салоні автомобіля, вона була повернута об`єктом № 1 до задньої правої стійки та порядкові номери зростають до переду автомобіля (Т.1, а.п.156-164).
З протоколу отримання зразків для експертизи від 23.06.2015 вбачається, що 23.06.2015 у ОСОБА_16 відбиралися зразки крові для проведення імунологічної експертизи (Т.1, а.п.167), а 07.08.2015 зразки крові для проведення експертизи були відібрані у ОСОБА_7 (Т.1, а.п.172-173).
Згідно з висновками вказаних експертиз, на паперовому фірмовому стаканчику заправки «WOG» та на подушці безпеки виявлено сліди потожирових виділень, що можуть походити від ОСОБА_16 ; на кермі та на ручці дверцят водія (зі сторони салону) виявлено потожирові виділення, що можуть походити від ОСОБА_7 ; на ручці коробки передач виявлено потожирові виділення, що можуть походити як від ОСОБА_7 , так і від ОСОБА_16 ; на ручці дверцят переднього пасажира (зі сторони салону) слідів потожирових виділень не виявлено (Т.1, а.п. 124-133, 135-138, 140-145, 147-151).
Таким чином, відсутність потожирових виділень на ручці дверцят переднього пасажира спростовує доводи обвинуваченого про те, що він на момент ДТП перебував на передньому пасажирському сидінні.
У суді першої інстанції спеціаліст-імунолог ОСОБА_27 показала, що на подушці безпеки був стаканчик, а кермо витерли (час звукозапису судового засідання: 3:49, 7:48). Щодо локалізації виявлених слідів коричневого кольору, то спеціаліст-імунолог зазначила, що бризги були ззаду наперед на водійські двері, подушка безпеки спрацювала ззаду із заднього пасажирського сидіння і була у бризгах кави (час звукозапису судового засідання: 12:08). Такі показання спеціаліста підтверджуються журналом судового засідання від 15.03.2018 (Т.3 а.п.111-116).
Як вбачається із показань свідків та самого обвинуваченого ОСОБА_7 , саме ОСОБА_16 на заправках купував каву та пив її.
Такі висновки експертиз та показання спеціаліста, в своїй сукупності підтверджують той факт, що ОСОБА_16 , який пив каву та тримав стаканчик із нею, на момент ДТП не міг перебувати на місці водія, тобто спростовують таку версію сторони захисту.
Суд першої інстанції правильно поклав в основу обвинувального вироку вказані докази, оскільки дані експертизи проведені із дотриманням вимог кримінального процесуального закону, з чим погоджується і апеляційний суд.
Отже, аналіз зазначених висновків експертів та спеціаліста, в сукупності з іншими доказами, зокрема, показаннями обвинуваченого ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_20 , поміж іншого, повністю спростовують показання обвинуваченого про те, що тілесні ушкодження, які він отримав внаслідок ДТП, могли мати місце лише в тому випадку, коли він перебував в якості пасажира вказаного автомобіля.
Тобто в момент ДТП саме ОСОБА_7 перебував за кермом автомобіля, а ОСОБА_16 на задньому пасажирському сидінні.

Вказаний факт підтверджується показаннями спеціаліста-імунолога ОСОБА_27 , яка ствердила у місцевому суді, що бризки кави були ззаду наперед на водійські двері, подушка безпеки спрацювала із заднього пасажирського сидіння і була у бризгах кави; показаннями свідка ОСОБА_22 , який побачив в кюветі автомобіль, в пройомі заднього скла якого силует людини, яким потім виявився ОСОБА_16 ; паперовим фірмовим стаканчиком заправки «WOG» з потожировими виділеннями ОСОБА_16 , який було виявлено на задньому пасажирському сидінні автомобіля; слідами потожирових виділень на подушці безпеки, що можуть походити від ОСОБА_16 ; потожировими виділеннями на кермі та ручці дверцят водія (зі сторони салону), що можуть походити від ОСОБА_7 ; та відбитками слідів рук з внутрішньої сторони дверцят водія (стійка дверцят), які залишені ОСОБА_7 .

Винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, також об`єктивно підтверджується іншими дослідженими місцевим судом доказами, зокрема, протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 07.05.2015, протоколом огляду місця події від 07.05.2015, протоколом огляду салону автомобіля «Тойота Королла», номерний знак НОМЕР_1 , від 07.05.2015, висновком експерта (експертиза трупа) № 97 від 10.07.2015.
Судом першої інстанції було вмотивовано відхилено клопотання строни захисту про визнання недопустимим доказом протоколу огляду місця події від 07.05.2015, у зв`язку з тим, що понята ОСОБА_28 була працівником правоохоронного органу.
Допитана під час судого розгляду понята ОСОБА_29 показала суду, що на момент проведення огляду місця події вона перебувала на практиці у Ковельському МРВ УМВС України у Волинській області.
А тому суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що особа, яка проходить навчальну практику у правоохоронному органі, не є працівником такого органу.
В апеляційних доводах обвинувачений посилається на те, що судом першої інстанції не надано належної юридичної оцінки показанням свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 .
Вказані твердження сторони захисту є голослівними, оскільки, як вбачається з вироку, вказані свідки допитувалися судом першої інстанції і їхнім показанням надана належна юридична оцінка.
Свідки ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , кожен зокрема, в місцевому суді показали, що обвинувачений незадовго до ДТП разом з ними вживав спиртні напої, а у м. Ковелі, на вул. Грушевського, біля магазину «Наш Край», за кермом автомобіля «Тойота Королла» був саме ОСОБА_16 , а ОСОБА_7 знаходився на передньому пасажирському сидінні.

Проте вказані показання не були взяті до уваги судом першої інстанції.

Положення п.1 ч.1 ст.91 КПК України регламентують, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення).

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого суду про те, що свідки ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та ОСОБА_19 розійшлися 07.05.2015 близько 07 год ранку, приблизно за 5 км до місця ДТП. Натомість, ДТП мала місце близько 07 год 50 хв у м. Ковелі, на вул. Ватутіна. Тобто з моменту, коли дані свідки востаннє бачили ОСОБА_16 за кермом вказаного автомобіля, і до моменту ДТП пройшло близько 50 хвилин. Відстань між тим місцем, де вони бачили його за кермом, та місцем, де відбулася ДТП, становить близько 5 км. А, отже, за цей період часу будь-які свідки ні ОСОБА_16 , ні ОСОБА_7 за кермом цього автомобіля не бачили.

З огляду на наведене, вказані показання, на думку апеляційного суду, не виправдовують обвинуваченого у вчиненні вказаного злочину, оскільки не спростовують сукупності доказів винуватості обвинуваченого.
У поданій апеляції обвинувачений ОСОБА_7 послався на те, що зі свідком ОСОБА_14 , який стверджував, що після ДТП він перемістився з місця водія на заднє сидіння, не було проведено слідчого експерименту.

Ухвалою Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 23.06.2020 органу досудового розслідування було доручено провести слідчий експеримент до 17.07.2020 (Т.4 а.к.п.96-97).

Однак, слідчий експеримент не було проведено з незалежних від суду обставин, про що свідчить рапорт слідчого СУ ГУНП у Волинській області ОСОБА_30 від 16.07.2020 (Т.4 а.к.п.105).

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції обгрунтовано прийшов до висновку про можливість закінчення судового розгляду по суті за відсутності проведеного слідчого експерименту, оскільки судом було досліджено сукупність доказів у даному кримінальному провадженні, які давали можливість вирішити питання винуватості чи невинуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.

При цьому слід відмітити, що судом першої інстанції в основу обвинувального вироку щодо ОСОБА_7 не було покладено показання свідка ОСОБА_14 , а сукупність інших досліджених доказів.

Враховуючи наведене, згідно з положеннями ст.86 КПК України, вищевикладені докази отримані у порядку, встановленому КПК України, а отже, вони не можуть бути визнані недопустимими, як про це зазначає у апеляційній скарзі обвинувачений.

Аналізуючи наведені докази у їх сукупності, суд апеляційної інстанції вбачає у діях ОСОБА_7 порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, і вважає правильною кваліфікацію його дій за ч.2 ст.286 КК України.

Стратегія захисту, висунута обвинуваченим та його захисником, спростована судом першої інстанції та, на думку апеляційного суду, є нічим іншим, як способом уникнення ОСОБА_7 кримінальної відповідальності.
Що ж стосується посилань сторони захисту на те, що в порушення вимог кримінального процесуального закону суд першої інстанції, вийшовши з нарадчої кімнати, продовжив з`ясовувати фактичні обставини кримінального провадження, і що такі дії суду є підставою для скасування оскаржуваного вироку, то такі доводи не заслуговують на увагу з таких підстав.
Згідно із журналом судового засідання від 26 травня 2021 року із звукозаписом до нього та ухвалою Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 28 травня 2021 року (Т.4, а.п.130-132), суд видалився до нарадчої кімнати, але відновив з`ясування обставин та перевірку їх доказами у вказаному кримінальному провадженні, оформивши це відповідним процесуальним рішенням.

Відповідно до журналу судового засідання від 17 серпня 2021 року із звукозаписом до нього (Т.4, а.п.140-141), місцевий суд після вирішення питання щодо можливості повторного допиту свідків, провів судові дебати, надав обвинуваченому останнє слово, після чого видалився у нарадчу кімнату і 20 серпня 2021 року проголосив вирок (Т.4, а.п.143-148).

Нормами ч.1 ст.409 КПК України передбачено, що підставами для скасування або зміни судового рішення судом апеляційної інстанції є: неповнота судового розгляду; невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження; істотне порушення вимог кримінально процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Згідно із положеннями ч.1 ст.412 КПК України, істотними є такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
На думку апеляційного суду, вищенаведені обставини не є істотними порушеннями кримінального процесуального законодавства, так як не перешкодили та не могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, а, отже, не є безумовною підставою для скасування оскаржуваного вироку.

Слід відмітити, що метою судочинства є не лише формальне вирішення питань, що вирішуються судом при ухваленні вироку, відповідно до вимог ст.368 КПК України, а досягнення правосуддя, у зв`язку з чим суд зобов`язаний дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі прийнятого ним рішення й забезпечують його правосудність.

Пункт 2 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вимагає, щоб при здійсненні своїх повноважень суди відійшли від упередженої думки, що підсудний вчинив злочинне діяння, так як обов`язок доведення цього лежить на обвинуваченні та будь-який сумнів трактується на користь підсудного (Рішення ЄСПЛ у справі «Барбера, Мессегуе і Джабардо проти Іспанії»).
Відповідно до приписів ст.65 КК України, суд призначає покарання у межах, встановлених у санкції статті, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

На думку суду апеляційної інстанції, призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд вказаних вимог Закону дотримався.
Згідно із роз`ясненнями, викладеними у пункті 1 Постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватись вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
Призначаючи ОСОБА_7 покарання, місцевий суд, відповідно до вимог ст.ст.50, 65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке належить до категорії тяжких злочинів, усі обставини кримінального провадження та дані про особу винного.

Обставини, які пом`якшують покарання обвинуваченого, судом не встановлені.

До обставин, які обтяжують покарання, суд відніс вчинення кримінального правопорушення особою, яка перебуває у стані алкогольного сп`яніння.
Судом першої інстанції також враховано, що обвинувачений раніше не судимий, вперше притягується до кримінальної відповідальності, на диспансерному обліку у психіатра та нарколога не перебуває, має позитивні характеристики за місцем проживання, роботи та від громадських організацій.
Місцевим судом взяті до уваги підвищена суспільна небезпека злочину проти безпеки руху, вчинення вказаного злочину з необережності.
При цьому, також були враховані конкретні обставини вчинення злочину та його невідворотні наслідки у вигляді смерті людини, поведінка ОСОБА_7 після скоєння злочину, а саме: відсутність визнання вини, щирого каяття та невідшкодування потерпілим заподіяної злочином шкоди.
Слід відмітити, що місцевий суд взяв до уваги і позицію потерпілих, які просили застосувати до обвинуваченого максимально можливу міру покарання, передбачену санкцією відповідної статті.
Разом з тим, суд апеляційної інстанції враховує, що така позиція потерпілої сторони у судових засіданнях місцевого та апеляційного судів не є обов`язковою для суду, натомість враховується в сукупності з обставинами, передбаченими ст.65 КК України, і не має над ними юридичної переваги.
Конституційний Суд України у своєму рішенні зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного».
Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілих. Однією із умов досягнення цієї мети є відшкодування завданого злочином збитку або усунення заподіяної шкоди.
Тому призначене ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 2 (два) роки, апеляційний суд вважає таким, що повністю відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України, а також принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчиненню ним нових злочинів.

На думку суду апеляційної інстанції, у даному випадку досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 20 серпня 2021 року щодо нього без змін.
Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді