Справа № 369/4487/22
Провадження № 1-кс/369/743/22
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.06.2022 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі

слідчого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

розглянувши у судовому засіданні в м. Києві клопотання старшого слідчого слідчої групи заступника начальника управління поліції начальника слідчого відділу Бучанського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області підполковника поліції ОСОБА_5 , за матеріалами кримінального провадження № 0001194 від 17.04.2022 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 438 КК України, про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно підозрюваного ОСОБА_6 ,

ВСТАНОВИВ:

Старший слідчий слідчої групи заступник начальника управління поліції начальник слідчого відділу Бучанського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області підполковник поліції ОСОБА_5 звернувся до суду з клопотанням про застосування відносно підозрюваного ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави, за ознаками кримінального правопорушенння, передбаченого ч.1 ст. 438 КК України.

Клопотання слідчий обґрунтовує тим, що досудовим розслідуванням встановлено, що 24 жовтня 1945 року набув чинності Статут Організації Об`єднаних Націй, підписаний 26 червня 1945 року, яким фактично створено Організацію Об`єднаних Націй (далі ООН).

До складу ООН входять Україна, Російська Федерація та ще 49 країн-засновниць, а також інші країни світу.

Відповідно до частини 4 статті 2 Статуту ООН, усі Члени вказаної організації утримуються в своїх міжнародних відносинах від погрози силою або її застосування як проти територіальної недоторканості або політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним із Цілями Об`єднаних Націй.

Декларацією Генеральної Асамблеї ООН № 36/103 від 9 грудня 1981 року про недопустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав та резолюціями № 2131 (ХХ) від 21 грудня 1965 року, що містить Декларацію про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав та про захист їх незалежності та суверенітету; № 2625 (XXV) від 24 жовтня 1970 року, що містить Декларацію про принципи міжнародного права, що стосуються дружніх відносин і співробітництва між державами відповідно до Статуту ООН; № 2734 (ХХV) від 16 грудня 1970 року, що містить Декларацію про зміцнення міжнародної безпеки, та № 3314 (ХХІХ) від 14 грудня 1974 року, що містить визначення агресії, установлено, що жодна з держав не має права здійснювати інтервенцію чи втручання у будь-якій формі або з будь-якої причини у внутрішні та зовнішні справи інших держав. Цими ж міжнародними документами закріплено обов`язок держав: утримуватися від озброєної інтервенції, підривної діяльності, військової окупації, здійснення сприяння, заохочення чи підтримки сепаратистської діяльності; не допускати на власній території навчання, фінансування та вербовки найманців чи засилання таких найманців на територію іншої держави.

Крім того, у статтях 1-5 Резолюції Генеральної Асамблеї ООНвід 14 грудня 1974 року № 3314 (ХХІХ) серед іншого визначено, що ознаками агресії є:

- застосування збройної сили державою проти суверенітету, територіальної недоторканності чи політичної незалежності іншої держави;

- застосування збройної сили державою в порушення Статуту ООН.

Будь-яке з наступних діянь, незалежно від оголошення війни, кваліфікується як акт агресії:

- вторгнення або напад збройних сил держави на територію іншої держави або будь-яка військова окупація, який би тимчасовий характер вона не мала, яка є результатом такого вторгнення або нападу, або будь-яка анексія із застосуванням сили території іншої держави або частини її;

- бомбардування збройними силами держави території іншої держави або застосування будь-якої зброї державою проти території іншої держави;

- блокада портів або берегів держави збройними силами іншої держави;

- напад збройними силами держави на сухопутні, морські або повітряні сили, або морські та повітряні флоти іншої держави;

- застосування збройних сил однієї держави, що знаходяться на території іншої держави за угодою з приймаючою державою, у порушення умов, передбачених в угоді, або будь-яке продовження їх перебування на такій території після припинення дії угоди;

- дія держави, яка дозволяє, щоб її територія, яку вона надала в розпорядження іншої держави, використовувалася цією іншою державою для здійснення акту агресії проти третьої держави;

- засилання державою або від імені держави збройних банд, груп, іррегулярних сил або найманців, які здійснюють акти застосування збройної сили проти іншої держави, які мають настільки серйозний характер, що це є рівносильним наведеним вище актам, або її значна участь у них.

Жодні міркування будь-якого характеру, чи то політичного, економічного, військового чи іншого характеру, не можуть слугувати виправданням агресії.

Крім того, принципи суверенної рівності, поваги прав, притаманних суверенітету, незастосування сили чи погрози силою, непорушності кордонів, територіальної цілісності держав, мирного врегулювання спорів та невтручання у внутрішні справи держав були закріплені також у Заключному акті Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 1 серпня 1975 року, який підписаний СРСР, правонаступником якого є Російська Федерація.

Статтями 1 та 2 III Конвенції про відкриття воєнних дій від 18 жовтня 1907 року, яка вступила в дію 26 січня 1910 року та 7 березня 1955 року визнана СРСР, правонаступником якого є Російська Федерація, передбачено, що військові дії між державами не повинні починатися без попереднього та недвозначного попередження у формі або мотивованого оголошення війни, або ультиматуму з умовним оголошенням війни. Про існування стану війни має бути без зволікання оповіщено нейтральним державам, і він матиме для них дійсну силу лише після отримання оповіщення.

У преамбулі Декларації про державний суверенітет України від 16 липня 1990 року (далі Декларація) вказано, що Верховна Рада Української Радянської Соціалістичної Республіки проголошує державний суверенітет України як верховенство, самостійність, повноту і неподільність влади Республіки в межах її території та незалежність і рівноправність у зовнішніх зносинах.

Відповідно до розділу V Декларації, територія України в існуючих кордонах є недоторканною і не може бути змінена та використана без її згоди.

У зв`язку з демократичними процесами, які відбувалися на території України, у представників влади РФ та службових осіб з числа керівництва ЗС РФ, досудове розслідування та судовий розгляд щодо яких здійснюється в інших кримінальних провадженнях, виник злочинний умисел на вчинення протиправних дій, спрямованих на порушення суверенітету і територіальної цілісності України, зміну меж її території та державного кордону на порушення порядку, встановленого Конституцією України.

Мотивами зазначеного умислу стали євроінтеграційний курс розвитку України, підготовка до підписання Угоди про асоціацію між Україною та Європейським Союзом, Європейським Співтовариством з атомної енергії та їхніми державами-членами, які були розцінені представниками влади і ЗС РФ як безпосередня загроза економічним та геополітичним інтересам РФ, що сприятиме втраті впливу над політичними процесами в Україні та позбавить контролю над її економічною діяльністю, призведе до поглиблення співпраці України з Організацією Північноатлантичного договору з метою досягнення критеріїв, необхідних для набуття членства у цій організації та можливої денонсації угод щодо тимчасового розташування Чорноморського флоту РФ на території України в АР Крим та м. Севастополі.

Свою злочинну мету співучасники з числа представників влади та ЗС РФ вирішили досягти шляхом розв`язання та ведення агресивної війни проти України з використанням підпорядкованих підрозділів і військовослужбовців ЗС РФ, у тому числі дислокованих на підставі міжнародних угод на території АР Крим і м. Севастополя, а також залучення до виконання злочинного плану інших осіб, у тому числі громадян України та Російської Федерації, створення і фінансування не передбачених законом збройних формувань та вчинення інших злочинів.

При цьому вони усвідомлювали, що такі протиправні дії призведуть до порушення суверенітету і територіальної цілісності України, незаконної зміни меж її території та державного кордону, заподіяння значних матеріальних збитків та інших тяжких наслідків, передбачали і прагнули їх настання.

З метою реалізації вказаного умислу впродовж 2013 року на території РФ службові особи Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації(далі ГШ ЗС РФ), на виконання наказів та під безпосереднім керівництвом представників влади та службових осіб ЗС РФ, досудове розслідування та судовий розгляд щодо яких здійснюється в інших кримінальних провадженнях, розробили злочинний план, яким передбачалося досягнення військово-політичних цілей РФ, які, на думку співучасників, були прямо пов`язані з необхідністю незаконної окупації та подальшої анексії АР Крим, м. Севастополя та південно-східних регіонів України та, поряд із застосуванням політичних, дипломатичних, економічних та інформаційних заходів, використання протестного потенціалу населення південно-східних регіонів України для організації сепаратистських референдумів, спрямованих на порушення територіальної цілісності України.

В подальшому, починаючи з 20.02.2014, на виконання свого злочинного плану військово-політичне керівництво РФ з використанням військовослужбовців РФ та інших спецпідрозділів розпочало здійснювати агресію та військові дії щодо України у відношенні її територіальної цілісності та забезпечення правопорядку. Зокрема здійснено окупацію території АР Крим, створено терористичні організації «ДНР» та «ЛНР». При цьому учасники політичного блоку вказаних терористичних організацій, за підтримки та сприяння представників влади РФ під виглядом органів державної влади, створили окупаційні адміністрації Російської Федерації, які забезпечують подальшу окупацію та здійснюють управління частинами територій Донецької та Луганської областей України на місцевому рівні.

З огляду на викладене, між державами РФ та Україною з 20 лютого 2014 року триває збройний конфлікт міжнародного характеру.

Продовжуючи реалізацію злочинного плану, з метою створення приводів для ескалації конфлікту і спроби виправдання своєї агресії перед громадянами Російської Федерації та світовою спільнотою, 21 лютого 2022 року Російською Федерацією визнано «Донецьку народну республіку» та «Луганську народну республіку» незалежними державами.

22 лютого 2022 року Президент Російської Федерації, реалізуючи злочинний план, направив до Ради Федерації звернення про використання Збройних Сил РФ за межами РФ, яке було задоволено.

24 лютого 2022 року о 5 годині Президент Російської Федерації оголосив про рішення розпочати військову операцію на території України.

У подальшому підрозділами ЗС РФ, на виконання злочинного наказу представників влади РФ, всупереч вимог міжнародного законодавства, зокрема: частини 4 статті 2 Статуту ООН, Декларації Генеральної Асамблеї ООН № 36/103 від 9 грудня 1981 року; резолюцій - № 2131 (ХХ) від 21 грудня 1965 року, що містить Декларацію про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав та про захист їх незалежності та суверенітету; № 2625 (XXV) від 24 жовтня 1970 року, що містить Декларацію про принципи міжнародного права, що стосуються дружніх відносин і співробітництва між державами відповідно до Статуту ООН; № 2734 (ХХV) від 16 грудня 1970 року, що містить Декларацію про зміцнення міжнародної безпеки, та № 3314 (ХХІХ) від 14 грудня 1974 року, що містить визначення агресії, здійснено пуск крилатих та балістичних ракет по аеродромам, військовим штабам і складам ЗС України, а також підрозділами ЗС РФ та інших військових формувань здійснено вторгнення на територію України та розпочато збройне протистояння з метою незаконного перетинання державного кордону України та посягання на її територіальну цілісність і недоторканність.

Водночас, відповідно до Конвенції про захист цивільного населення під час війни, підписаній у м. Женева 12.08.1949, учасниками якої є, зокрема ,Україна та РФ (далі Конвенція), сторони домовилися, що з особами, які не беруть активної участі в бойових діях, у тому числі з особами зі складу збройних сил, що склали зброю, а також із тими, хто horsdecombat унаслідок хвороби, поранення, затримання чи з будь-якої іншої причини, поводяться гуманно, без будь-якої ворожої дискримінації, причиною якої слугують раса, колір шкіри, релігія чи вірування, стать, походження чи майновий стан чи будь-які інші подібні критерії.

Із цією метою є забороненими й залишатимуться забороненими будь-коли та будь-де такі діяння стосовно зазначених вище осіб:

a) насилля над життям й особистістю, зокрема всі види вбивств, завдання каліцтва, жорстоке поводження й тортури;

b) захоплення заручників;

c) наруга над людською гідністю, зокрема образливе та принизливе поводження;

d) засудження та застосування покарання без попереднього судового рішення, винесеного судом, який створено належним чином і який надає судові гарантії, визнані цивілізованими народами як необхідні. (стаття 3 Конвенції).

Відповідно до положень ст. 27 Конвенції особи, що перебувають під захистом, мають право за будь-яких обставин, на особисту повагу, повагу до своєї честі, права на сім`ю, їхніх релігійних переконань та обрядів, звичок та звичаїв. До них завжди слід ставитися гуманно й захищати їх, зокрема, від будь-якого акту насильства чи залякування, від образ та цікавості натовпу.

Статтею 28 Конвенції передбачено, що сторона конфлікту, під владою якої є особи, що перебувають під захистом, відповідає за поводження своїх представників із цими особами, причому це не знімає особистої відповідальності з таких представників.

Крім того, ст. 31 Конвенції визначено, що жодний примус фізичного чи морального порядку не може застосовуватися до осіб, які перебувають під захистом, зокрема з метою отримання від них або від третіх осіб якихось відомостей.

Водночас, високі Договірні Сторони спеціально дають згоду на те, що їм забороняється застосування будь-яких заходів, які можуть завдати фізичних страждань або призвести до знищення осіб, що перебувають під захистом, які є під їхньою владою. Ця заборона поширюється не лише на вбивства, тортури, тілесні покарання, калічення та медичні чи наукові досліди, які не викликані потребою лікування особи, що перебуває під захистом, а й на будь-яке інше брутальне поводження з боку як цивільних, так і військових властей. (стаття 32 Конвенції).

Статтею 55 Конвенції встановлено, що окупаційна держава зобов`язана за допомогою усіх наявних засобів забезпечувати населення продуктами харчування та медичним матеріалами; зокрема, постачати необхідні продукти харчування, медичні матеріали та інші припаси, якщо ресурсів окупованої території виявиться недостатньо.

Також одним із загальновизнаних міжнародних правових актів, що регулює питання відповідальності за злочинні дії, вчинені в умовах збройних конфліктів, є Римський статут міжнародного кримінального суду (підписаний в м. Рим 17.07.1998, вступив в силу 01.07.2002). Вказаний документ підписаний представниками РФ 13.09.2000 та України 20.01.2000.

Відповідно до ст. 7 Статуту дається визначення злочинів проти людяності, до яких зокрема, віднесені:

- згідно п. (e) ч. 1 ст. 7 Статуту - ув`язнення або інше жорстоке позбавлення фізичної свободи в порушення основних норм міжнародного права;

- згідно з п. (k) ч. 1 ст. 7 Статуту інші нелюдські діяння аналогічного характеру, що полягають в умисному спричиненні сильних страждань або серйозних тілесних ушкоджень або серйозної шкоди психічному або фізичному здоров`ю.

Відповідно до ст. 8 Статуту дається визначення військових злочинів, до яких зокрема віднесені:

- згідно підпункту (ііі) п. а ч. 2 ст. 8 Статуту умисне спричинення сильних страждань або серйозних тілесних ушкоджень або шкоди здоров`ю;

- згідно підпункту (iv) п. а ч. 2 ст. 8 Статуту незаконне, безглузде та великомасштабне знищення та привласнення майна, не викликане військовою необхідністю;

- згідно підпункту (viii) п. а ч. 2 ст. 8 Статуту взяття заручників;

- згідно підпункту (i) п. b ч. 2 ст. 8 Статуту умисні напади на цивільне населення як таке або окремих цивільних осіб, які не беруть безпосередньої участі у військових діях;

- згідно підпункту (xxi) п. b ч. 2 ст. 8 Статуту зазіхання на людську гідність, зокрема, образливе та принижувальне поводження.

Статті 3, 28 Конституції України передбачають, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню чи покаранню.

У свою чергу громадянин Російської Федерації ОСОБА_6 , діючи умисно, з метою насильницької зміни меж території України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, з невстановлених мотивів, за попередньою змовою групою осіб з іншими особами, усвідомлюючи, що агресія проти України та її жителів організована і здійснюється представниками влади та ЗС РФ, які діють в порушення вищевказаних нормативних правових актів, виконуючи злочинні накази, у складі підрозділу у якому він проходив військову службу здійснив незаконний перетин державного кордону та приймав безпосередню участь у актах збройної агресії на території м. Буча Бучанського району Київської області.

Так, 20 березня 2022 року близько 15 год. 00 хв. ОСОБА_6 , будучи військовослужбовцем ЗС РФ, незаконно проник на територію України, а саме на територію домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , де в останнього виник умисел на жорстоке позбавлення фізичної свободи в порушення основних норм міжнародного права громадянина України ОСОБА_7 з числа цивільного населення, що не брав участі у бойових діях, у якого була відсутня будь-яка зброя, та будь-які інші знаряддя чи засоби, що могли б виправдати жорстоке поводження із ним.

Того дня, а саме 20 березня 2022 року близько 15 год. 00 хв., ОСОБА_6 , який є військовослужбовцем збройних сил Російської Федерації, реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на жорстоке позбавлення фізичної свободи, принижувального та образливого ставлення, спричинення сильних страждань громадянина України ОСОБА_7 з числа цивільного населення, що не брав участі у бойових діях, у якого була відсутня будь-яка зброя, та будь-які інші знаряддя чи засоби, що могли б виправдати жорстоке поводження із ним, в порушення основних норм міжнародного права, а саме вимог п. п. a, b, c ст. 3, ст. ст. 27, 31, 32 Конвенції, п. е ч. 1 ст. 7, підпункту viii п. а ч. 2 ст. 8 Статуту шляхом фізичного примусу, погрожуючи застосувати силу та зброю, яка ним була продемонстрована потерпілому, перебуваючи на території домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 підійшов до останнього спереду та без будь-якої виправданої необхідності, конкретної мети та цілі завдав ОСОБА_7 одного удару прикладом невстановленої зброї, схожої на автомат, в область грудної клітки.

Внаслідок вказаних злочинних дій ОСОБА_6 здійснено вплив на потерпілого ОСОБА_7 , а саме на людську гідність шляхом образливого та принижуючого поводження, спричинення сильних страждань та тілесних ушкоджень, що є жорстоким поводженням з цивільним населенням та є порушенням законів та звичаїв війни, що передбачені міжнародними договорами.

Таким чином, ОСОБА_6 підозрюється у жорстокому поводженні з цивільним населенням, що є порушенням законів та звичаїв війни, що передбачені міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, тобто у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 438 КК України.

Повідомлення про підозру ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 438 КК України обґрунтовується наступними доказами:

протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення;

протоколом допиту потерпілого ОСОБА_7 ;

протоколами пред`явлення особи для впізнання за фотознімками із потерпілим;

протоколами огляду;

протоколом проведення слідчого експерименту за участю потерпілого;

іншими доказами в своїй сукупності.

28.04.2022 старшим слідчим слідчої групи - Заступником начальника управління поліції начальником слідчого відділу Бучанського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області за погодженням із керівником Бучанської окружної прокуратури Київської області, ОСОБА_6 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 438 КК України.

Письмове повідомлення про підозру ОСОБА_6 особисто вручено не було, оскільки останній перебуває на території РФ, яка відповідно до постанови Верховної Ради України від 27.01.2015 № 129-VIII «Про Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором» визнана державою-агресором.

Як зазначено у відповіді Департаменту міжнародно-правового співробітництва на лист №18/2/2-64ВН-22 від 28.04.2022, згідно із інформацією начальника Департаменту документального забезпечення Офісу Генерального прокурора №33-271вн-22 від 26.03.2022 АТ «Укрпошта» припинено приймання всіх видів міжнародних відправлень призначення Російської Федерації. Можливість здійснювати відправлення поштової кореспонденції до вказаної країни на теперішній час відсутня. Відповідно, за вищевикладених умов немає можливості виконати вимоги Кримінального процесуального законодавства України та міжнародних договорів щодо вжиття необхідних заходів з метою отримання правової допомоги у кримінальному провадженні на території Російської Федерації.

Окрім того, відповідно до офіційної заяви Міністерства закордонних справ України щодо розриву дипломатичних відносин із Російською Федерацією від 24.02.2022 на доручення Президента України МЗС України розпочало процедуру розриву дипломатичних відносин відповідно до норм міжнародного права.

28.04.2022 старшим слідчим слідчої групи - Заступником начальника управління поліції начальником слідчого відділу Бучанського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області, ОСОБА_6 було повідомлено про підозру за правилами ст.ст. 111, 133-135 КПК України шляхом надсилання на офіційну електронну пошту Міністерства оборони Російської Федерації «» та месенджер підозрюваного повідомлення про підозру, пам`ятки про процесуальні права та обов`язки, а також повісток про виклик для проведення слідчих (розшукових) та процесуальних дій до старшого слідчого слідчої групи на 18 год. 00 хв. 13.05.2022, на 14 год. 00 хв. 19.05.2022, на 18 год. 00 хв. 20.05.2022, на 18 год. 00 хв. 27.05.2022, на 14 год. 00 хв. 26.05.2022, на14 год. 00 хв. 02.06.2022.

Також оголошення про повідомлення про підозру ОСОБА_6 опубліковано у газеті «Урядовий кур`єр».

Повний текст повідомлення про підозру ОСОБА_6 також опубліковано на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Однак, підозрюваний ОСОБА_6 у визначений час та дати до слідчого до Бучанського РУП ГУНП в Київській області не з`явився, про причини своєї неявки не повідомив і, як наслідок, місцезнаходження підозрюваного ОСОБА_6 не відоме.

04.05.2022 постановою прокурора підозрюваного ОСОБА_6 оголошено у державний, міждержавний та міжнародний розшук, здійснення якого доручено ВКП Бучанського РУП ГУНП в Київській області, оскільки на даний момент під час досудового розслідування місцезнаходження підозрюваного не відоме.

Відповідно до рапорту працівника ДЗІСД НП України, підозрюваний ОСОБА_6 державний кордон України та лінію розмежування з тимчасово окупованими територіями Донецької, Луганської областей та тимчасово окупованою територією АР Крим не перетинав.

Таким чином, підозрюваний ОСОБА_6 переховується від органів досудового розслідування та суду на території держави-агресора РФ з метою ухилення від кримінальної відповідальності.

Підставою для обрання щодо ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стала обґрунтована підозра останнього у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого ч. 1 ст. 438 КК України, наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які дають підстави вважати, що ОСОБА_6 , перебуваючи на волі, уже переховується від органів досудового розслідування та суду, може вчинити інший злочин та продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється.

Санкцією ч. 1 ст. 438 КК України передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від восьми до дванадцяти років.

Відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 184 КПК України під час досудового слідства встановлено наявність ризиків, передбачених у п. п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме те, що ОСОБА_6 може:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, оскільки обґрунтовано підозрюється у вчиненні особливо тяжких злочинів, проживає на території держави-агресора РФ, а тому в разі обрання йому запобіжного заходу, не пов`язаного з позбавленням можливості вільно пересуватись територією країни, може вживати заходів для уникнення кримінальної відповідальності за скоєне шляхом переховування від органів досудового розслідування. Окрім того, відповідно до рапорту працівника ДЗІСД НП України підозрюваний ОСОБА_6 державний кордон України та лінію розмежування з тимчасово окупованими територіями Донецької, Луганської областей та тимчасово окупованою територією АР Крим не перетинав, що є достатньою підставою вважати, що ОСОБА_6 переховується на території держави-агресора Російської Федерації.

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, оскільки підозрюваний ОСОБА_6 перебуває на волі та переховується від органів досудового розслідування на території держави-агресора Російської Федерації.

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні, оскільки підозрюваний ОСОБА_6 на даний час переховується від органів досудового розслідування та суду на території держави-агресора Російської Федерації та перебуває на посаді військовослужбовця збройних сил Російської Федерації.

4) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується, оскільки підозрюваний ОСОБА_6 на даний час продовжує займати посаду військовослужбовця збройних сил Російської Федерації.

Враховуючи суспільно небезпечний характер вищевказаного злочину та покарання у вигляді позбавлення волі, що загрожує ОСОБА_6 у разі визнання його судом винуватим, є всі підстави вважати, що підозрюваний може переховуватись від органів досудового розслідування та суду, незаконними засобами впливати на свідків у кримінальному провадженні, які володіють інформацією щодо обставин вчинення ним зазначених злочинів, а також знищити, сховати або спотворити будь-які із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінальних правопорушень, вчинить нові або продовжуватиме вчиняти злочини, а тому з метою запобігання вказаним ризикам об`єктивно необхідним є застосування щодо останнього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Таким чином, на підставі викладеного, є необхідним обрати до ОСОБА_6 винятковий запобіжний захід тримання під вартою.

В судовому засіданні прокурор клопотання підтримав, просив задовольнити в повному обсязі.

В судовому засіданні захисник просив розглянути клопотання відповідно до вимог чинного законодавства.

Розгляд клопотання здійснено за відсутності підозрюваного ОСОБА_6 на підставі ч. 6 ст. 193 КПК України, у зв`язку з наявністю доказів перебування останнього у міжнародному розшуку.

Заслухавши думку прокурора, захисника, слідчий суддя приходить до наступного висновку.

Згідно п. 4 ч. 2. ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як:до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 КПК України, розгляд клопотання про застосування запобіжного заходу здійснюється за участю прокурора, підозрюваного, обвинуваченого, його захисника, крім випадків, передбачених частиною шостою цієї статті.

Згідно ч. 6 ст. 193 КПК України, слідчий суддя, суд може розглянути клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та обрати такий запобіжний захід за відсутності підозрюваного, обвинуваченого, лише у разі, якщо прокурором, крім наявності підстав, передбачених статтею 177 цього Кодексу, буде доведено, що підозрюваний, обвинувачений оголошений у міжнародний розшук.

У такому разі після затримання особи і не пізніш як через сорок вісім годин з часу її доставки до місця кримінального провадження слідчий суддя, суд за участю підозрюваного, обвинуваченого розглядає питання про застосування обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або його зміну на більш м`який запобіжний захід, про що постановляє ухвалу.

Судом встановлено, що Бучанським районним управлінням поліції Головного управління Національної поліції в Київській області, здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001194 від 17.04.2022 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 438 КК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність розумної підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Частиною 1 ст. 194 КПК України визначено, що слідчий суддя вирішує питання про застосування запобіжного заходу, якщо за результатами розгляду клопотання встановить: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбаченихст. 177 КПК, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Згідно зіст. 193 ч. 6 КПК України слідчий суддя, суд може розглянути клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та обрати такий запобіжний захід за відсутності підозрюваного, обвинуваченого, лише у разі, якщо прокурором, крім наявності підстав, передбачених статтею 177 цього Кодексу, буде доведено, що підозрюваний, обвинувачений оголошений у міжнародний розшук. У такому разі після затримання особи і не пізніш як через сорок вісім годин з часу її доставки до місця кримінального провадження слідчий суддя, суд за участю підозрюваного, обвинуваченого розглядає питання про застосування обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або його зміну на більш м`який запобіжний захід, про що постановляє ухвалу.

28.04.2022 старшим слідчим слідчої групи - заступником начальника управління поліції начальником слідчого відділу Бучанського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області за погодженням із керівником Бучанської окружної прокуратури Київської області, ОСОБА_6 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 438 КК України.

ОСОБА_6 підозрюється у жорстокому поводженні з цивільним населенням, що є порушенням законів та звичаїв війни, що передбачені міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, тобто у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 438 КК України.

04.05.2022 постановою прокурора підозрюваного ОСОБА_6 оголошено у державний, міждержавний та міжнародний розшук, здійснення якого доручено ВКП Бучанського РУП ГУНП в Київській області, оскільки на даний момент під час досудового розслідування місцезнаходження підозрюваного не відоме.

Ухвалою слідчого судді Києво- Святошинського районного суду Київської області від 05.05.2022 року задоволено клопотання старшого слідчого слідчої групи, заступника начальника управління поліції, начальника слідчого відділу Бучанського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області майора поліції ОСОБА_5 про дозвіл органу досудового розслідування на затримання підозрюваного ОСОБА_6 з метою його приводу для участі у розгляді судом клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Водночас, його місцезнаходження не встановлено.

Відповідно до п.п. 1, 2, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України метою обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органу досудового розслідування та суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілих, свідків у цьому кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Суд враховує те, що підозрюваний ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підозрюється у вчиненні особливо тяжкого злочину, переховується від органів досудового розслідування, в зв`язку з чим оголошений у міжнародний розшук, що перешкоджає досудовому слідству, місце його знаходження не відоме, тому суд приходить до висновку про наявність ризиків, передбачених п.п.1, 4 ст. 177 КПК України, а саме можливість підозрюваного переховуватися від органів досудового розслідування та суду, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

З урахуванням вищевикладених обставин, суд також доходить висновку про недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, зазначеним у клопотанні, у зв`язку з чим, з урахуванням положень ч. 6 ст. 193 КПК України, вважає необхідним задовольнити клопотання та застосувати до підозрюваного запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Керуючись ст.ст.177,183,193,194,196,369-372 КПК України, слідчий суддя,-

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання старшого слідчого слідчої групи заступника начальника управління поліції начальника слідчого відділу Бучанського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області підполковника поліції ОСОБА_5 , за матеріалами кримінального провадження № 0001194 від 17.04.2022 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 438 КК України, про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно підозрюваного ОСОБА_6 , - задовольнити.

Обрати щодо ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю м. Владивосток Приморського краю Російської Федерації, громадянина Російської Федерації, військовослужбовця збройних сил Російської Федерації, серія і номер паспорта громадянина Російської Федерації: НОМЕР_1 , виданий ОУФМС Росії по Приморському краю в Первореченському районі м. Владивосток 04.04.2012, що проживає за адресою: АДРЕСА_2 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, без визначення розміру застави.

Після затримання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і не пізніш як через сорок вісім годин з часу його доставки до місця кримінального провадження вирішити питання про застосування обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або його заміну на більш м`який запобіжний захід.

Ухвала слідчого судді підлягає негайному виконанню після її оголошення. Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1