Справа № 715/487/22
Провадження № 1-кп/715/53/22
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
28.09.2022 смт. Глибока
Глибоцький районний суд Чернівецької області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1
секретар судового засідання ОСОБА_2
прокурора ОСОБА_3
обвинуваченого ОСОБА_4
захисника ОСОБА_5
представник потерпілого ОСОБА_6
В С Т А Н О В И В :
26.08.2021 року приблизно о 16 годині 20 хвилин водій ОСОБА_4 , керуючи технічно несправним автомобілем марки «Volkswagen Passat», номерний знак НОМЕР_1 , республіки Болгарія, рухався по автодорозі М-19 сполученням «Доманове (на м. Брест) - Ковель - Чернівці - Тереблече (на м. Бухарест)», поза межами населеного пункту, в адміністративних межах с. Тарашани Чернівецького району Чернівецької області, зі сторони м. Чернівці в напрямку с. Опришени, на швидкості не менше - 101,6 км/год., що перевищує допустиму - 90 км/год. на автомобільних дорогах поза межами населеного пункту.
Вказану дорожньо-транспортну пригоду водій ОСОБА_4 скоїв в результаті порушення та невиконання вимог п.п. 12.6 та 12.9, які безпосередньо перебувають у причинному зв`язку з наслідками, а також п.п. 1.5, 2.3 (б, д), які сприяли порушенню вищевказаних правил, встановлених Правилами дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 року та ведених в дію з 01.01.2002 року, які вимагають від водія:
- п. 12.6 поза населеними пунктами на всіх дорогах та на дорогах, що проходять через населені пункти, позначені знаком 5.47, дозволяється рух із швидкістю:
г) іншим транспортним засобам: на автомобільній дорозі, що позначена дорожнім знаком 5.1 - не більше 130 км/год., на автомобільній дорозі з окремими проїзними частинами, що відокремлені одна від одної розділювальною смугою - не більше 110 км/год., на інших автомобільних дорогах - не більше 90 км/год.;
- п. 12.9 (б) водієві забороняється:
б) перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4-12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31, або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту "и".
-п. 1.5 дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків;
- п. 2.3 для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:
б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;
д) не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху.
Представник потерпілої ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_6 в судовому засіданні підтвердив обставини, викладені в цивільному позові, просив суд його задовольнити, стягнувши з ОСОБА_4 на користь потерпілої ОСОБА_9 суму, зазначену в позові
За згодою учасників судового процесу, згідно ч. 3 ст. 349 КПК України, судом було визнано недоцільним дослідження доказів стосовно фактичних обставин справи, які ніким не оспорювались. Обвинувачений правильно розуміє фактичні обставини справи, що підтверджується його показаннями, сумнівів у добровільності та істинності його позиції немає, а тому суд, згідно вимог ч. 2 ст.349 КПК України, обмежив дослідження фактичних обставин справи допитом обвинуваченого, оголошенням письмових доказів, наданих прокурором, щодо речових доказів, судових витрат та характеризуючих матеріалів щодо обвинуваченого.
Суд вважає доведеним, що викладене в обвинуваченні діяння мало місце і містить склад злочину. Встановлено, що в діях обвинуваченого ОСОБА_4 є склад злочину передбачений ч. 3 ст. 286 КК України, а саме порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть двох осіб - ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .
При призначенні ОСОБА_4 покарання суд враховує вимоги ч.2 ст.61 Конституції України про те, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а відповідно до ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим так і іншими особами.
Відповідно до ч.2 ст.65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.
Відповідно до ст. 66 КК України обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, суд визнає щире каяття, повне визнання своєї вини, активну участь у розкритті кримінального правопорушення, часткове відшкодування обвинуваченим завданих збитків.
Відповідно до ст. 67 КК України обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.
Відповідно до ч.1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.
Вирішуючи питання про міру покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, особу обвинуваченого, який є молодою людиною, в силу ст. 89 КК України раніше не судимою, на обліку у лікаря - нарколога та лікаря - психіатра не перебуває, позитивно характеризується за місцем проживання, ставлення самого обвинуваченого до вчиненого злочину, критичне засудження ним власної поведінки в судовому засіданні, правдиві показання про обставини вчиненого злочину. Суд враховує також факт наявності декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого, відсутність обставин, що обтяжують покарання, позицію потерпілих щодо покарання, а також встановлене в рамках досудового розслідування грубе порушення правил дорожнього руху водієм ОСОБА_7 , що підтверджується постановою про закриття кримінального провадження на підставі п.5 ч.1 ст. 284 КПК України. Разом з тим, суд бере до уваги невідворотність наслідків, заподіяних внаслідок вчинення злочину, у вигляді загибелі двох людей.
З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що призначення обвинуваченому мінімального покарання в межах санкції ч.3 ст.286 КК України є недоцільним, у зв`язку з чим, при призначенні покарання суд вважає за необхідне застосувати положення ч.1 ст.69 КК України і призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу у виді позбавлення волі.
Таким чином, призначення обвинуваченому ОСОБА_4 основного покарання із застосуванням положення ст. 69 КК України з додактовим покаранням - позбавлення права керувати транспортними засобами є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів, і повністю відповідає вимогам статей 65 - 67 КК України.
Вирішуючи цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 , суд виходить із наступного.
Потерпіла ОСОБА_9 звернулась до суду з цивільним позовом до обвинуваченого ОСОБА_4 та ПАТ СК «Українська страхова група», в якому просить стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_9 відшкодування моральної шкоди на суму 500 000 (п`ятсот тисяч) гривень, стягнути з ПАТ СК «Українська страхова група» на користь ОСОБА_9 витрати на лікування в розмірі 34 471,00 грн.; витрати на поховання та спорудження надгробного пам`ятника в розмірі 54 470,00 грн.; шкоду, завдану фізичним знищенням автомобіля в розмірі 34 154,70 грн.
Представник цивільного відповідача ПАТ СК «Українська страхова група» направив до суду відзив на позовну заяву, в якому просив суд відмовити у задоволенні цивільного позову в частині вимог до ПАТ СК «Українська страхова група». Посилався на те, що подія, яка сталася 26 серпня 2021 року в с. Тарашани Чернівецького району Чернівецької області, на даний час не є страховим випадком, оскільки ні цивільно-правова, ні адміністративна, ні кримінальна відповідальність застрахованої особи не настала. Окрім того, посилався на те, що позивачка ОСОБА_9 не зверталася до ПАТ СК «Українська страхова група» із заявою про виплату страхового відшкодування. ОСОБА_9 на доведена в належній мірі сума збитків, яка була завдана автомобілю, оскільки у авто-товарознавчій експертизі від 23 вересня 2021 року не визначена вартість авто після ДТП. Також вказував, що ОСОБА_9 не може отримати відшкодування витрат на лікування. Тому просить суд відмовити у задоволені цивільного позову в частині позовних вимог до ПАТ СК «Українська страхова група».
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 127 КПК України підозрюваний, обвинувачений, а також за його згодою будь-яка інша фізична чи юридична особа має право на будь-якій стадії кримінального провадження відшкодувати шкоду, завдану потерпілому, територіальній громаді, державі внаслідок кримінального правопорушення. Шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.
Відповідно до ч.ч. 1,4,5 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Форма та зміст позовної заяви повинні відповідати вимогам, встановленим до позовів, які пред`являються у порядку цивільного судочинства. Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Відповідно до ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Відповідно п. 22.1 ст. 22 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закону) у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Відповідно до ст. 23 Закону шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого.
Згідно ст. 24 Закону передбачено, що у зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів.
Нормами ч. 1, 3 - 5 ст. 27 Закону передбачено, що страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди.
Страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.
Страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.
Відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, може бути виплачено у вигляді одноразової виплати. Загальний розмір усіх здійснених страхових відшкодуваннь (регламентних виплат) за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю однієї особи, не може перевищувати страхову суму за таку шкоду.
Судом встановлено, що цивільно правова відповідальність обвинуваченого ОСОБА_4 станом на 26 серпня 2021 року була застрахована у ПАТ СК «Українська страхова група», що підтверджується страховим полісом № ЕР 205389359.
Встановлено, що ОСОБА_9 витратила на лікування 34 471,00 грн., що підтверджуються копіями квитанцій, які містяться в матеріалах справи. Посилання ПАТ СК «Українська страхова група» на те, що ОСОБА_9 не може отримати відшкодування на лікування, оскільки чинним законодавством України передбачено, що витрати на лікування стягуються лише на користь потерпілої особи, судом відхиляється у зв`язку із наступним.
Згідно пункту 1.3 статті 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» потерпілі - треті юридичні та фізичні особи, життю, здоров`ю та/або майну яких заподіяна шкода внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з використанням транспортного засобу.
Статтею 23 цього Закону визначено, що шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого.
Згідно статті 24 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів.
У чинному законодавстві дійсно вказано, що витрати, пов`язані із лікуванням потерпілого відшкодовуються страховиком тільки потерпілому, відповідно до положень пункту 1.3 статті 1 розділу 1 зазначеного Закону якими є особи, життю та здоров`ю яких заподіяна шкода внаслідок ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу. При цьому суд зазначає, що потерпіла від ДТП ОСОБА_7 , яка померла, перебувала у лікарні в реанімаційному відділенні. По цій причині вона потребувала стороннього догляду, сама не могла й не несла витрат на своє лікування, а медикаменти для її лікування купувала ОСОБА_9 .
Враховуючи вище викладене, суд зазначає, що право вимоги на відшкодування витрат, які понесла сама ОСОБА_9 на лікування покійної ОСОБА_7 , потерпілої від ДТП, у неї настає відповідно до статей 23, 1166 ЦК України до особи, заподіювача шкоди, яким є ОСОБА_4 .
Таким чином, ОСОБА_9 має право на відшкодування цих витрат з відповідача ПАТ СК «Українська страхова група».
Аналогічна правова позиції викладена у постанові Верховного Суду від 12 вересня 2018 року у справі № 712/1503/17-ц.
Вирішуючи позовні вимоги про стягнення витрат на поховання, суд зазначає наступне.
Відповідно до абзацу 18 статті 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу» поховання померлого - це комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству.
З наданих потерпілою доказів вбачається, що для поховання ОСОБА_7 , а саме для здійснення обрядових дій та облаштування місця поховання, ОСОБА_9 витратила 38 890,00 гривень. Ці витрати складаються з витрат на придбання: труни, хреста, таблички, погребального набору, подушки, простинні, покривала, накидки, корзини, вінків, плити гранітної, портрету і інших речей, необхідних для поховання, а також придбання деталей надгробного пам`ятника.
За правилами статті 1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати. Допомога на поховання, одержана фізичною особою, яка зробила ці витрати, до суми відшкодування шкоди не зараховується.
Отже, за загальним правилом, вищевказані витрати ОСОБА_9 в розмірі 38 890,00 гривень повинен відшкодувати ОСОБА_4 . Однак цивільна відповідальність за шкоду, яка могла бути завдана автомобілем «Volkswagen Passat», номерний знак НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_4 , була застрахована на підставі договору страхування, що укладений між обвинуваченим та ПАТ СК «Українська страхова компанія», тому, в даному випадку, витрати на поховання, у встановленому Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» розмірі відшкодовує ПАТ СК «Українська страхова компанія».
Відповідно до пункту 27.4. статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.
ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 . Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі становила 6 000,00 гривень. 12 мінімальних заробітних становило 72 000,00 гривень. На поховання ОСОБА_7 ОСОБА_9 витратила 38 890,00 гривень, які знаходяться в межах 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.
У зв`язку з цим суд стягує з ПАТ СК «Українська страхова компанія» на користь ОСОБА_9 витрати на поховання ОСОБА_7 в розмірі 38 890,00 гривень.
Решта витрат, які понесла ОСОБА_9 в процесі поховання ОСОБА_7 , а саме: витрати на напої на поминках та витрати на придбання продуктів харчування на поминальному обіді в сумі 10 866,10 грн., не відносяться Законом України «Про поховання та похоронну справу» до витрат на поховання, тому у стягненні з ПАТ СК «Українська страхова компанія» решти витрат на поховання суд відмовляє за безпідставністю.
Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення збитків, завданих в результаті пошкодження транспортного засобу, суд зазначає наступне.
Відповідно до висновку судової авто-товарознавчої експертизи № СЕ-19/126-21/7256-АВ від 23 вересня 2021 року вартість відновлювального ремонту транспортного засобу «ВАЗ», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 перевищує ринкову вартість транспортного засобу. Однак, у матеріалах справи відсутня залишкова вартість транспортного засобу «ВАЗ», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , після ДТП, що унеможливлює обрахування суми відшкодування, яка підлягає стягненню з ПАТ СК «Українська страхова компанія».
Відповідно до ст.30 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.
Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
ОСОБА_9 та її представником суду не було надано доказів про вартість транспортного засобу після ДТП, у зв`язку із чим у суду відсутня можливість здійснення розрахунку суми відшкодування згідно норм ст. 30 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Враховуючи вище викладене, заявлені позовні вимоги в даній частині задоволенню не підлягають.
Суд відхиляє посилання представника відповідача ПАТ СК «Українська страхова компанія» на те, що позов потерпілої ОСОБА_9 до них є передчасним, так як вона із заявою до страховика про виплату страхового відшкодування не зверталася.
Так, згідно з пунктом 36.1 статті 36 Закону № 1961-IV страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку.
Відповідно до пунктів 37.1.1, 37.1.4 статті 37 Закону № 1961-IV підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є: навмисні дії особи, відповідальність якої застрахована (страхувальника), водія транспортного засобу або потерпілого, спрямовані на настання страхового випадку. Зазначена норма не поширюється на осіб, дії яких пов`язані з виконанням ними громадянського чи службового обов`язку, вчинені у стані необхідної оборони (без перевищення її меж) або під час захисту майна, життя, здоров`я. Кваліфікація дій таких осіб встановлюється відповідно до закону; неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.
Разом з тим у Законі № 1961-IV прямо не передбачено, що встановлено досудовий порядок урегулювання спору. Не зазначено про обов`язок особи, яка заявляє вимогу про виплату страхового відшкодування, спочатку звернутися до страховика, та не пов`язано дотримання такого порядку з правом чи можливістю цієї особи звернутися до суду з вимогою про стягнення страхового відшкодування.
Тому у контексті вказаних обставин справи можна зробити висновок, що у Законі № 1961-IV не передбачено обов`язкового досудового порядку врегулювання питання з приводу виплати страхового відшкодування, особа, яка вимагає такої виплати, за власним розсудом може звернутися із заявою безпосередньо до страховика, з дотриманням вимог, передбачених у статті 35 названого Закону, чи звернутися безпосередньо до суду.
У будь-якому разі строк звернення обмежується щодо стягнення майнової шкоди річним строком.
Інших обмежень щодо порядку звернення із заявою про виплату страхового відшкодування норми Закону № 1961-IV не містять.
У разі звернення із заявою безпосередньо до суду страховик з цього моменту має діяти відповідно до статті 36 Закону № 1961-IV та не позбавлений можливості, у разі відсутності заперечень проти позову, його визнати та сплатити страхове відшкодування.
Отже, факт не звернення ОСОБА_9 із заявою про виплату страхового відшкодування до ПАТ СК «Українська страхова компанія» не може бути підставою для відмови у задоволенні цивільного позову.
Вирішуючи питання про стягнення з ОСОБА_4 моральної шкоди суд зазначає наступне.
Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.02.1995р. № 4, який зазначає, що «розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних обвинуваченим моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації …».
Згідно із положеннями п.2 ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Встановлено, що внаслідок ДТП, яке сталося з вини обвинуваченого ОСОБА_4 , загинула ОСОБА_7 , яка була матір`ю потерпілої ОСОБА_9 .
Визначаючи розмір моральної шкоди, судом враховується, що ОСОБА_9 зазнала моральних страждань у зв`язку із втратою близької особи, після ДТП відповідач частково відшкодував завдану ним шкоду.
Враховуючи те, що життя людини, є особливим об`єктом кримінально-правової охорони, виходячи із встановлених обставин справи, а також виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, розмір моральної шкоди, яку завдано потерпілій, слід визначити в сумі 150 000 грн.
Долю речових доказів слід вирішити відповідно до ст. 100 КПК України.
Враховуючи покарання, яке призначене судом ОСОБА_4 , суд вважає за потрібне обрати відносно ОСОБА_4 запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту до набрання вироком законної сили.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 349, 368, 371, 374 КПК України, суд,-
У Х В А Л И В :
ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.286 КК України і призначити йому міру покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.
Обрати відносно ОСОБА_4 міру запобіжного заходу до набрання вироком законної сили у виді цілодобового домашнього арешту.
Покласти на ОСОБА_4 обов`язок цілодобово не залишати місце постійного проживання за адресою: АДРЕСА_1 , без дозволу прокурора, суду.
Речовий доказ автомобіль марки «Volkswagen Passat», номерний знак НОМЕР_1 , що знаходиться на зберіганні на спеціальному майданчику зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів ГУНП в Чернівецькій області, за адресою м. Чернівці, вул. Комунальників 4В, повернути власнику чи іншій уповноваженій особі, скасувавши арешт, накладений ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 28.08.2021 року на вказаний транспортний засіб.
Стягнути із ОСОБА_4 на користь держави судові витрати в розмірі 21 108 (двадцять одна тисяча сто вісім) гривень 78 копійок.
Цивільний позов ОСОБА_9 задовольнити частково.
Стягнути з ПАТ «СК «Українська страхова компанія» на користь ОСОБА_9 витрати, пов`язані із лікуванням внаслідок ДТП в сумі 34 471 (тридцять чотири тисячі чотириста сімдесят одна) гривня 00 копійок, витрати, пов`язані з похованням та спорудженням надгробного пам`ятника, в розмірі 38 890 (тридцять вісім тисяч вісімсот дев`яносто) гривень 00 копійок.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_9 моральну шкоду в розмірі 150 000 (сто п`ятдесят тисяч) гривень 00 копійок.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
На вирок суду може бути подано апеляцію до Чернівецького апеляційного суд через Глибоцький районний суд Чернівецької області протягом 30-ти діб з дня його проголошення всіма учасниками процесу.
Суддя: