КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/824/2183/2022 Суддя-доповідач у суді апеляційної інстанції ОСОБА_2
Категорія: ст. ст. 170-173 КПК України
У Х В А Л А
29 червня 2022 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою, з доповненнями представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 , на ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 10 травня 2022 року, -
прокурора ОСОБА_8 ,
представника власника майна ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а:
- ноутбук НР s/n 5СD9447002, сріблястого кольору та зарядний пристрій до нього у червоній сумці URBAN STYLE;
- блокнот червоного кольору з написом «2021»;
- планшет iPadА1566 ID: BCGА1566 у чохлі чорного кольору;
- телефон iPhone 8 Plus чорного кольору, моделі номер MQ8G2LL/А, серійний С39WJ1B6JCLM у чорному чохлі;
- моноблок АPPLEіМАС С02ТК1LЕJ1gg у картонній коробці, зарядний до нього;
- пакет документів на 272 арк.
Накладено арешт на майно, вилучене 26.10.2021 під час обшуку в житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_2 , а саме:
На обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що оскаржувана ухвала є необґрунтованою та такою, що постановлена без з`ясування усіх фактичних обставин кримінального провадження, не відповідає вимогам ст. 370 КПК України.
У матеріалах кримінального провадження, наданих прокурором слідчому судді для огляду в судовому засіданні 10.05.2022, відсутні процесуальні документи чи вказівки прокурора про призначення експертиз, які є необхідною умовою проведення експертного дослідження. В ході судового розгляду прокурор підтвердив зазначений факт. У зв`язку з цим вказаний аргумент прокурора є необґрунтованим і не повинен був братися слідчим суддею до уваги при постановленні рішення.
В ході обшуку був проведений огляд ноутбука, під час якого ОСОБА_6 було зазначено, що ноутбук захищений паролем та його технічні характеристики мають певну специфіку, зокрема неправильне введення пароля чи вилучення жорстких дисків призведе до повного знищення інформації, збереженій на ньому. ОСОБА_6 у ході слідчої розшукової дії не заперечував проти проведення огляду ноутбука, під час чого не було виявлено інформації, зазначеної в ухвалі слідчого судді про надання дозволу на проведення обшуку. Однак, ноутбук все одно було вилучено.
А ні у клопотанні, а ні у доданих до нього матеріалах прокурором не зазначено конкретних фактів і доказів, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження ОСОБА_6 майном, яке на переконання прокурора, належить арештувати, а також не надано документів, які підтверджують право власності ОСОБА_6 на майно, що підлягає арешту. Не міститься таких даних також і у матеріалах кримінального провадження.
Вилучений ноутбук є власністю родини ОСОБА_6 , ним користуються усі члени сім`ї, які мають такі ж самі права на володіння, користування та розпорядження ним, як і ОСОБА_6 . Крім того, прокурором у клопотанні не зазначено про наслідки арешту майна для інших осіб. Дана обставина взагалі залишилася поза увагою слідчого судді та в оскаржуваній ухвалі не згадується.
Апелянт також вказує на те, що проведені 29 та 30 грудня 2021 року одночасні допити між ОСОБА_6 і ОСОБА_10 та ОСОБА_6 і ОСОБА_11 відповідно, взагалі не підтверджують причетність ОСОБА_6 до кримінального провадження.
Також апелянт звертає увагу суду на те, що ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 13.10.2021 було надано дозвіл на проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_6 , окрім прокурорів Голосіївської окружної прокуратури м. Києва, слідчим СВ Голосіївського УП ГУ НП у м. Києві, але проведення обшуку здійснювалися оперуповноваженими іншого структурного підрозділу Національної поліції, яким дозвіл на проведення обшуку надано не було.
Даний аргумент підтверджується правовою позицією, що викладена в постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду ВС від 06.12.2021 у справі №663/820/15-к, зокрема «системне тлумачення процесуальних норм, передбачених п. 3 ч. 2 ст. 40, ст. 236 КПК України дає підстави для висновку про те, що виконання ухвали про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи покладається на слідчого чи прокурора і не може бути доручене відповідним оперативним підрозділам». Однак слідчий суддя на дану обставину уваги не звернула, відповідної оцінки їй не надала.
Крім того, поза увагою слідчого судді залишилися, письмові запереченням щодо необґрунтованості клопотання про арешт майна їм взагалі не надано будь-якої оцінки та не зазначено мотивів необґрунтованості/відхилення доводів, викладених у запереченнях. Слідчий суддя не взяв до уваги той факт, що вилучений за місцем проживання ОСОБА_6 ноутбук вже більше 6 місяців перебуває у «статусі» речового доказу без будь-яких «перспектив» на експертне дослідження в рамках судових експертиз та відшукання на ньому відомостей про факт вчинення кримінального правопорушення.
Заслухавши доповідь судді, думку представника власника майна, який підтримав подану апеляційну скаргу, з доповненнями та просив її задовольнити в повному обсязі, доводи прокурора, який заперечував проти апеляційної скарги, з доповненнями перевіривши та обговоривши доводи апеляційної скарги, з доповненнями вивчивши матеріали судового провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга, з доповненнями представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 , не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
У ході здійснення досудового розслідування встановлено, що в кінці 2016 року ОСОБА_12 разом із своєю дружиною ОСОБА_13 , шукали кредитування для створення нового проєкту у ресторанній сфері. На початку 2017 року ОСОБА_12 зустрівся з ОСОБА_10 . У ході зустрічі ОСОБА_10 запропонувала ОСОБА_12 інвестиційний проєкт, ціллю якого було отримання ОСОБА_12 грошових коштів на розвиток ресторанного бізнесу у сумі близько 3,5 млн. Євро, які повинні були надійти від іноземних компаній, зокрема від NTS-CjnsultingInh. Munchen (Німеччина), яку в подальшому змінила компанія Jennings Credit Limited, United Kingdom (Великобританія), через польську компанію International Finance Consulting Group sp. Z.o.o., у якій кінцевим бенефіціарним власником з часткою 95% є ОСОБА_10 та польську компанію SET Green Energe Sp. Z.o.o.
За обговореною умовою, для проведення відповідних процедур по проєкту ОСОБА_12 необхідно було передати ОСОБА_10 грошові кошти у сумі 200 тис. Євро, яка з її слів у подальшому повинна була перерахувати дані грошові кошти на рахунок International Finance Consulting Group sp. Z.o.o., тобто своєї компанії у Польщі, а далі ОСОБА_10 від імені вже своєї компанії повинна була відправити передані ОСОБА_12 грошові кошти на компанію - майбутнього інвестора (NTS-CjnsultingInh. Munchen (Німеччина), після цього між компанією ОСОБА_10 та компанією майбутнього інвестора, зі слів ОСОБА_10 , буде проведено ряд фінансових операцій на базі банківських інструментів. ОСОБА_12 не мав на той момент достатньої суми грошових коштів, у зв`язку з чим він запропонував взяти участь у проєкті інвестування своєму близькому знайомому ОСОБА_6 у пропорційному співвідношенні 50% на 50%, на що той надав свою згоду.
18.09.2017 у денний час доби ОСОБА_12 разом зі своєю дружиною ОСОБА_13 та ОСОБА_6 за попередньою домовленістю зустрілися з ОСОБА_10 та ОСОБА_11 (бізнес - партнер ОСОБА_10 ) та передали для інвестування останнім грошові кошти в сумі еквівалентом 200 000,00 Євро, грошові кошти особисто отримали та перерахували ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , після чого ОСОБА_10 надала документ (розписку) із зобов`язанням повернути сім`ї ОСОБА_14 та ОСОБА_6 вищевказану суму грошових коштів, в особі своєї компанії.
Наступного дня ОСОБА_12 також зустрівся з ОСОБА_10 і ОСОБА_11 та передав їм ще 12 000,00 Долл. США, ці кошти були передбачені як відсоток для переведення вже раніше переданих 200 000,00 Євро з готівки на безготівковий рахунок компанії International Finance Consulting Group sp. Z.o.o. у Польщі.
У подальшому через деякий час ОСОБА_10 повідомила сім`ї ОСОБА_14 , що для здійснення подальшого інвестування нібито з`явились неприємності із компанією NTS-CjnsultingInh, а саме, що це ймовірно фінансова махінація і запропонувала відмовитись від співпраці з даною компанією майбутнього інвестора та спробувати більш надійну та менш затратну схему по залученню інвестицій із іншою компанією майбутнього інвестора - Jennings Credit Limited, United Kingdom (Великобританія).
На нову пропозицію ОСОБА_10 сім`я ОСОБА_14 надала свою згоду, оскільки ОСОБА_10 гарантувала їм повернення вкладених ними коштів та додала, що в ситуації, якщо щось піде не за планом, їм будуть повернуті всі вкладені грошові кошти та компенсація. Також ОСОБА_10 запропонувала ОСОБА_12 бути фіктивним фінансовим директором її польської компанії International Finance Consulting Group sp. Z.o.o., на що він надав свою згоду, хоча офіційно не був оформлений в даній компанії, заробітну плату не отримував.
Для виконання умов вказаної угоди, від компанії International Finance Consulting Group sp. Z.o.o., ОСОБА_10 здійснила з її слів наступні платежі на компанію Jennings Credit Limited, United Kingdom: 38 950 Євро - 01.12.2017; 47 880 Євро - 27.12.2017; 69 163 Євро - 17.01.2018; 62 500 Євро - 22.02.2018; 62 500 Євро - 10.04.2018; 29 772 Євро - 26.07.2018 та паралельно, від ще одного бізнес - партнера ОСОБА_10 - компанії SET Green Energe Sp. Z.o.o., здійснила з її слів на адресу Jennings Credit Limited, United Kingdom наступні платежі: 38 950 Євро - 28.12.2017. Всі вищезазначені грошові кошти ОСОБА_10 , готівкою попередньо отримала від сім`ї ОСОБА_14 , які з її слів були в подальшому перераховані на адресу вказаних іноземних компаній.
Всі передані на адресу ОСОБА_10 та ОСОБА_11 грошові кошти склали 349 715 Євро та додатково ще були оплачені 5% за-переведення коштів з готівки на безготівковий рахунок на польську компанію ОСОБА_10 , а також конвертацію гривні або доларів CША в євро, банківські пріоритетні платежі.
Особисто з представниками зарубіжних компаній ОСОБА_12 та ОСОБА_13 жодного разу не зустрічалися. Після того, як угоди зірвалися, ОСОБА_10 не змогла повернути вкладені грошові кошти та на теперішній час не виконала жодної обговореної умови.
Вказані особи у теперішній продовжують пропонувати ОСОБА_12 та ОСОБА_13 нові схеми «міжнародного кредитування» на нібито вигідних умовах та обіцяють таким чином повернути вже вкладені грошові кошти і отримати додаткове кредитне фінансування для ведення ресторанного бізнесу.
26.10.2021 на підставі ухвал слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва було проведено обшуки, виявлено та вилучено майно за наступними адресами:
За результатами огляду, проведеного 26.10.2021 зі складанням відповідного протоколу встановлено, що вилучені під час обшуку речі та документи мають доказове значення у даному кримінальному провадженні.
Вказані вилучені речі та документи постановою прокурора від 26.10.2021 визнано речовими доказами у кримінальному провадженні.
Мотивуючи дане клопотання сторона обвинувачення зазначила те, що необхідністю накладення арешту є з метою забезпечення збереження речових доказів та запланованого їх дослідження в рамках судових експертиз.
10.05.2022 року ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва вказане клопотання прокурора задоволено.
З такими висновками слідчого судді колегія суддів погоджується, з огляду на наступне.
Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно, в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.
З ухвали слідчого судді та журналу судового засідання вбачається, що наведені в клопотанні доводи про накладення арешту на майно перевірялись судом першої інстанції. При цьому були досліджені матеріали судового провадження, а також заслухано пояснення представника ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 та прокурора ОСОБА_8 , з`ясовані інші обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо арешту майна.
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.
Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.
Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя, обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 131-132, 170-173 КПК України, наклав арешт на майно, з тих підстав, що воно у встановленому законом порядку визнано речовим доказом в рамках вказаного кримінального провадження та відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.
На думку колегії суддів, слідчий суддя під час розгляду клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту, перевірив співрозмірність втручання у права особи з потребами кримінального провадження.
Крім того, ст. 100 КПК України визначено, що на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст. 170-174 КПК України, та згідно ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України.
Тому, з огляду на положення ч. ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України повинно арештовуватися незалежно від того, хто являється його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.
Оскільки у даному кримінальному провадженні є всі підстави вважати, що вказане майно можливо може бути майном, яке могло зберегти на собі сліди злочину та може містити відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, тобто є речовим доказом у вказаному кримінальному провадженні, а тому слідчим суддею накладено обґрунтовано, за наявності для цього достатніх правових підстав.
Також, арешт майна з підстав передбачених ч. ч. 2, 3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.
З урахуванням цього слідчий суддя встановив належні правові підстави, передбачені ч.ч. 1, 2, 3 ст. 170 КПК України, для задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на вищевказане майно, що відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України, всупереч доводам апелянта.
В свою чергу, у кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на даній стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.
Таким чином, накладення арешту на майно у даному кримінальному провадженні, за наявності для цього підстав відповідає вимогам КПК України. Матеріали судового провадження свідчать, що застосування зазначеного заходу забезпечення кримінального провадження є виправданим та необхідним у кримінальному провадженні.
Доводи апеляційної скарги щодо порушень судом норм КПК України не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду та зазначені в апеляційній скарзі обставини не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали суду.
Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, апелянтом не надано та колегією суддів не встановлено.
Слідчим суддею перевірено, що вказане майно вилучено саме за місцем проживання ОСОБА_6 , що й не заперечується апелянтом.
При цьому, згідно із ч. ч. 10, 11 ст. 170 КПК України, арешт може бути накладено у встановленому цим кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що перебувають на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, які перебувають у власності або володінні, користуванні, розпорядженні підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна. Заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у випадках, якщо існують обставини, які підтверджують, що їхнє незастосування призведе до зникнення, втрати, знищення, перетворення, пересування, відчуження майна.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 року у справі «Смирнов проти України» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою майна у кримінальному провадженні належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимагати охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей (майна) державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.
Враховуючи всі обставини в їх сукупності, слідчий суддя дійшов вірного висновку, що в даному конкретному випадку, накладення арешту на майно у кримінальному провадженні, забезпечить справедливу рівновагу між суспільним інтересом та правомірною метою, оскільки існує обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовують - арешт та метою, яку прагнуть досягти збереження речових доказів, оскільки існують обставини, які підтверджують, що їхнє незастосування може призвести до незворотних наслідків.
Зважаючи на вищевикладене в сукупності з обставинами кримінального провадження, колегія суддів об`єктивно переконана, що слідчий суддя, накладаючи арешт на вказане майно, діяв у спосіб і у межах діючого законодавства, арешт застосував на засадах розумності та співмірності, а тому доводи апеляційної скарги стосовно незаконності ухвали слідчого судді слід визнати непереконливими.
Всі інші підстави з яких апелянт вважає, що оскаржувана ухвала підлягає скасуванню, не є безумовними підставами для її скасування та підлягають з`ясуванню судом під час розгляду справи по суті.
Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, по справі не вбачається.
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що арешт майна є тимчасовим заходом забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження, який в подальшому може бути скасований у визначеному законом порядку. У відповідності до вимог ст. 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Керуючись ст.ст. 170-173, 307, 309, 376, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду,
п о с т а н о в и л а:
Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Судді:
______________ ________________ __________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4