ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/505/22 Справа № 204/7291/21 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
засудженого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)
захисника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_7 про приведення вироку Дніпропетровського обласного суду від 26 грудня 1996 року та ухвали (постанови) Дніпропетровського обласного суду від 18 серпня 2000 року у відповідність з ч.4 ст.5 КК України, і призначення ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років,
ВСТАНОВИЛА:
Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 листопада 2021 року заяву засудженого ОСОБА_7 про приведення вироку Дніпропетровського обласного суду від 26 грудня 1996 року та ухвали (постанови) Дніпропетровського обласного суду від 18 серпня 2000 року у відповідність з ч.4 ст.5 КК України, і призначення йому покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років залишено без задоволення.
Рішення суду обґрунтовано наступним.
Вироком Дніпропетровського обласного суду від 26 грудня 1996 року ОСОБА_7 було засуджено за вчинення злочинів, передбачених ч. 2 ст. 206, ч. 4 ст. 19, ч. 3 ст. 117-4, ч. 4 ст. 19, ч. 2 ст. 118-4, ч. 4 ст. 19, ч. 2 ст. 206-4, ст. 208, ч. 1 ст. 108, ч. 4 ст. 19, п. «е» та «ж» ст. 93 КК України, на підставі ст. 42 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим покаранням, призначено остаточне покарання у виді смертної страти у виді розстрілу.
Ухвалою Верховного Суду України від 25 березня 1997 року вирок Дніпропетровського обласного суду від 26 грудня 1996 року було залишено без змін.
Ухвалою Дніпропетровського обласного суду від 18 серпня 2000 року призначене ОСОБА_7 покарання за вироком Дніпропетровського обласного суду від 26 грудня 1996 року у виді смертної кари у виді розстрілу, замінено на довічне позбавлення волі в колонії суворого режиму.
Постановою Дніпропетровського обласного суду від 11 грудня 2002 року встановлено, що строк відбування покарання засудженому ОСОБА_7 відраховувати з 20 серпня 1994 року.
Рішенням Конституційного Суду України від 29.12.1999 № 1-33/99 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) положення ст. 24 Загальної частини та положення санкцій статей Особливої частини КК України (в редакції 1960 року), які передбачали смертну кару як вид покарання та запроваджено мораторій на її застосування.
22.02.2000 року до ст. 93 КК України внесено зміни відповідно до Закону України № 1483-11 «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» в частині зміни виду покарання з «смертної кари» на «довічне позбавлення волі».
Тобто, з дня ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 29.12.1999 року і до набрання чинності Законом України № 1483 існував проміжок часу, протягом якого Верховна Рада України приймала рішення щодо внесення змін до КК України 1960 року стосовно заміни смертної кари іншим видом покарання довічним позбавленням волі. Цей проміжок був обумовлений неодночасною втратою чинності положеннями КК України 1960 року, щодо смертної кари і набранням чинності Законом України № 1483 стосовно встановлення нового виду покарання та виник у результаті здійснення Конституційним Судом України нормоконтролю за відповідністю Конституції України положень КК України 1960 року щодо смертної кари.
З рішення Конституційного суду України від 26.01.2011 року № 1-рп/2011 вбачається, що наявність зазначеного проміжку часу не означає, що існуючі на той час відповідні санкції статей КК України 1960 року втратили альтернативний характер та передбачали лише покарання у виді позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років. Це підтверджується, зокрема, тим, що КК України 1960 року встановлював безальтернативну санкцію позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років за умисне вбивство без обтяжуючих обставин (стаття 94 КК України в редакції 1960 року). Проте, законодавець не визнавав таке саме покарання співмірним з покаранням за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, оскільки вважав, що за вчинення таких злочинів мала існувати можливість призначення судами і більш суворого кримінального покарання (стаття 93 КК України 1960 року).
Конституційний Суд України зазначив, що альтернативний характер санкцій статей КК України 1960 року, які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не давав підстав для призначення судами іншого покарання замість смертної кари до моменту її заміни Верховною Радою України на довічне позбавлення волі, оскільки це порушувало принцип співмірності тяжкості злочину і покарання за його вчинення, не відповідало принципу справедливості в кримінальному праві.
Крім того, Конституційний Суд України вказав, що після Рішення від 29.12.1999 року КК України 1960 року не став новим законом, що пом`якшував кримінальну відповідальність осіб за вчинення особливо тяжких злочинів, оскільки в ч. 4 ст. 5 КК України 2001 року йдеться про можливість зміни тільки іншим законом про кримінальну відповідальність, а не Рішенням Конституційного Суду України, який повноважний лише визнавати неконституційними положення закону про кримінальну відповідальність. Таким чином, зіставлення положень ст.ст. 8, 58, 92, 152, п. 1 розділу ХV «Перехідні положення» Конституції України та ст. 5 КК України дає підстави дійти висновку, що виключно кримінальними законами України визначаються діяння, які є злочинами, та встановлюється відповідальність за їх вчинення. Відповідно і зворотна дія в часі реалізується через кримінальні закони у випадках, коли вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи.
Крім того, новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом України № 1483, довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою.
Таким чином, суд прийшов до висновку, що довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена Кодексом 1960 року на час вчинення ОСОБА_7 особливо тяжких злочинів. Положення КК України 1960 року із змінами, внесеними Законом України № 1483, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище ОСОБА_7 , а його посилання на те, що він в даний час отримав право на пом`якшення йому міри покарання на 15 років позбавлення волі є необґрунтованими.
Крім того судом першої інстанції зазначено, що чинним законодавством передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини.

Засуджений ОСОБА_7 не погодився з даним рішенням суду. В апеляційній скарзі просить ухвалу скасувати та постановити нову, якою скасувати вирок Дніпропетровського обласного суду від 26.12.1996 року в частині призначення йому покарання, та замінити йому два неконституційних покарання у виді смертної кари у виді розстрілу та довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі зі зниженням покарання до максимальної межі.
В обґрунтування своїх вимог зазначає, що рішенням Конституційного Суду України від 29.12.1999 року положення ст. 24 Загальної частини та положення санкції статей Особливої частини Кримінального кодексу України (в ред. 1960 року), які передбачають смертну кару як вид покарання, визнано такими, що не відповідають Конституції України і запропоновано Верховній Раді України привести Кримінальний кодекс України у відповідність з цим Рішенням.
На виконання зазначеного рішення конституційного суду, 22.02.2000 року було прийнято Закон України Про внесення змін до кримінального, кримінально-процесуального та виправно-трудового кодексів України, яким смертну кару, як виняткове покарання було виключено з Кримінального кодексу України і введено новий вид покарання довічне позбавлення волі. Цей закон набрав чинності 04.04.2000 року.
Таким чином, апелянт вважає, що за злочини, які були вчинені до 29.12.1999 року до 04.04.2000 року, і за які КК України передбачено покарання у виді смертної кари, до введення нового виду покарання довічного позбавлення волі, на підставі зазначеного вище закону від 22.02.200 року, засудженим до смертної кари повинно бути призначено та замінено максимальне покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років.
Отже, виходячи з наведеного, а також враховуючи вимоги ст. 5 КК України, вважає, що найсуворішим покаранням, яке могло бути призначене йому за злочин, передбачений ст. 93 КК України (в ред. 1960 року), як вчинений до 04.04.200 року було покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років.

Під час апеляційного перегляду справи, засуджений ОСОБА_7 та його захисник адвокат ОСОБА_8 підтримали вимоги апеляційної скарги, просили їх задовольнити в повному обсязі.
Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважав ухвалу суду законною та обґрунтованою.
В судових дебатах учасники провадження підтримали такі ж позиції.
Заслухавши доповідь судді, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга засудженого не підлягає задоволенню з таких підстав.
Як вбачається з матеріалів провадження, вироком Дніпропетровського обласного суду від 26 грудня 1996 року ОСОБА_7 засуджено за вчинення злочинів, передбачених ч. 2 ст. 206, ч. 4 ст. 19, ч. 3 ст. 117-4, ч. 4 ст. 19, ч. 2 ст. 118-4, ч. 4 ст. 19, ч. 2 ст. 206-4, ст. 208, ч. 1 ст. 108, ч. 4 ст. 19, п. «е» та «ж» ст. 93 КК України, та призначено покарання, на підставі ст. 42 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим покаранням - у виді смертної страти у виді розстрілу.
Ухвалою Верховного Суду України від 25 березня 1997 року вирок Дніпропетровського обласного суду від 26 грудня 1996 року було залишено без змін.
Ухвалою Дніпропетровського обласного суду від 18 серпня 2000 року призначене ОСОБА_7 покарання за вироком Дніпропетровського обласного суду від 26 грудня 1996 року у виді смертної кари у виді розстрілу, замінено на довічне позбавлення волі в колонії суворого режиму.
Постановою Дніпропетровського обласного суду від 11 грудня 2002 року встановлено, що строк відбування покарання засудженому ОСОБА_7 відраховувати з 20 серпня 1994 року.
Доводи засудженого щодо порушення принципів правової визначеності та верховенства права не можуть бути взяті до уваги, оскільки зводяться до власного обґрунтування вказаних принципів.
Застосування судом першої інстанції рішень Конституційного Суду України відповідає положенню п. в п.п. 4 ч.1 ст.89 Закону України Про Конституційний Суд України, відповідно до якого, рішення Суду є обов`язковим, остаточним та таким, що не може бути оскаржено.
Кримінальний кодекс 1960 року містив положення про смертну кару як виняткову міру покарання, в тому числі в санкціях статей Особливої частини, що передбачали відповідальність за умисні вбивства, вчинені за обтяжуючих обставин (статті 58, 59, 60, 93, 190-1). При цьому зазначені санкції статей Особливої частини КК 1960 року мали альтернативний характер: поряд із смертною карою як видом покарання вони передбачали і позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років. Такі санкції, встановлені Верховною Радою України, були співмірними з особливою тяжкістю вказаних злочинів та підвищеною суспільною небезпекою осіб, які їх вчиняли.
З дня ухвалення Конституційним Судом України рішення від 29.12.1999 року № 11-рп/99 (справа про смертну кару) і до набрання чинності Закону України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» від 22.02.2000 року № 1483 (далі - Закон № 1483), яким введений новий вид покарання - довічне позбавлення волі, існував проміжок часу, протягом якого Верховна Рада України приймала рішення щодо внесення змін до КК України 1960 року, стосовно заміни смертної кари іншим видом покарання - довічним позбавленням волі. Цей проміжок був обумовлений неодночасною втратою чинності положень Кодексу 1960 року щодо смертної кари і набранням чинності Законом № 1483 стосовно встановлення нового виду покарання.
Разом з тим, наявність зазначеного проміжку часу не означає, що існуючі на той час відповідні санкції статей КК України 1960 року втратили альтернативний характер та передбачали покарання лише у виді позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років.
Кримінальний Кодекс України 1960 року встановлював безальтернативну санкцію - позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років - за умисне вбивство без обтяжуючих обставин (стаття 94).
Проте законодавець не визнавав таке саме покарання співмірним з покаранням за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, оскільки вважав, що за вчинення таких злочинів мала існувати можливість призначення судами і більш суворого кримінального покарання (стаття 93 КК України 1960 року).
За таких обставин, колегія суддів вважає, що альтернативний характер санкцій статей КК України 1960 року, які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не дають підстав для призначення ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком на певний строк, оскільки це порушує принцип співмірності тяжкості вчинених ним злочинів і покарання за їх вчинення не відповідає принципу справедливості в кримінальному праві.
Такі висновки узгоджуються з рішенням Конституційного Суду України від 26.01.2011 року № 1-рп/2011 року (справа про заміну смертної кари довічним позбавленням волі) та з практикою Європейського суду з прав людини, який зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (рішення у справі "Скоппола проти Італії" від 17 вересня 2009 року, заява № 10249/03).
В частині 4 ст. 5 КК України (2001 року) зазначено, що якщо після вчинення особою діяння, передбаченого цим кодексом, закон про кримінальну відповідальність змінювався кілька разів, зворотну дію в часі має той закон, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи.
Тобто, виключно кримінальними законами України визначаються діяння, які є злочинами, та встановлюється відповідальність за їх вчинення. Відповідно і зворотна дія в часі реалізується, через кримінальні закони у випадках, коли вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи.
Як зазначив Конституційний Суд України про зворотну дію кримінального закону в часі, «зіставлення положень статей 8, 58, 92, 152, пункту 1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України та статті 6 Кодексу дає підстави дійти висновку, що виключно кримінальними законами України визначаються діяння, які є злочинами, та встановлюється відповідальність за їх вчинення. Відповідно і зворотна дія в часі реалізується через кримінальні закони у випадках, коли вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи».
Таким чином, рішення Конституційного Суду України від 29.12.1999 року №11-рп/99, яким визнано неконституційною смертну кару в України, не є новим законом, що пом`якшив кримінальну відповідальність осіб за вчинення особливо тяжких злочинів.
При цьому, колегія суддів вважає, що новий вид кримінального покарання у виді довічного позбавлення волі - є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою, оскільки при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин, забезпечується можливість мати соціальні зв`язки у межах, визначених законом.
У санкціях статей, що передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, у тому числі умисні вбивства, які вчинені за обтяжуючих обставин, замість смертної кари встановлено довічне позбавлення волі, як найбільш суворий вид покарання у переліку кримінальних покарань поряд із позбавленням волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років.
Таким чином, оскільки довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена КК України в редакції 1960 року на час вчинення ОСОБА_7 особливо тяжкого злочину, то положення КК України в редакції 1960 року із змінами, внесеними Законом № 1483, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та покращують його правове становище, мають зворотну дію в часі, тобто поширюються і на засудженого, який вчинив особливо тяжкий злочин, відповідальність за які передбачена КК України в редакції 1960 року особливо тяжких злочинів до набрання чинності зазначеним законом.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визнав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлена новим кримінальним законом, а не на позбавлення волі строком на п`ятнадцять років, що як альтернативне смертній карі покарання було передбачено законом під час вчинення злочинів, не є порушенням статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. (Рішення у справах "Алакрам Хумматов проти Азербайджану" від 18 травня 2006 року, заяви № 9852/03, № 13413/04, "Ткачов проти України" від 13 грудня 2007 року, заява № 39458/02).
При цьому, відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 липня 2020 року (справа 1-42/2004): а) довічне позбавлення волі як пропорційний та справедливий вид покарання за скоєння найтяжчих злочинів не суперечить ідеї людської гідності, яка лежить в основі ЄКПЛ, та не являє собою порушення її статті 3; б) лише нескорочуване довічне позбавлення волі є порушенням статті 3 ЄКПЛ; в) відсутнє порушення статті 3 ЄКПЛ в тому випадку, коли існує нормативно визначений на національному рівні та практично ефективний механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі; г) механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі дозволяє національним органам оцінити зміни поведінки довічно ув`язненого і констатувати прогрес, який не виправдовує триваюче утримання в ізоляції.
Також санкцією ч. 2 ст. 115 КК України передбачено покарання за аналогічний злочин у виді позбавлення волі на строк від 10 до 15 років або довічне позбавлення волі, з конфіскацією майна у випадку, передбаченому п. 6 ч. 2 цієї статті.
Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для визнання призначеного ОСОБА_7 покарання у виді довічного позбавлення волі таким, що порушує ст.ст. 3, 7 Конвенції та заміни останньому покарання з довічного позбавлення волі на певний строк, оскільки призначене засудженому покарання відповідає вимогам законодавства.
За таких обставин апеляційна скарга засудженого ОСОБА_7 не підлягає задоволенню, а рішення суду є обґрунтованим і скасуванню або зміні не підлягає.
Керуючись ст. ст. 405, 407, 537, 539 КПК України, колегія суддів
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 листопада 2021 року залишити без задоволення.
Ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 листопада 2021 року про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_7 про приведення вироку Дніпропетровського обласного суду від 26.12.1996 року та ухвали (постанови) Дніпропетровського обласного суду від 18.08.2000 року у відповідність з ч.4 ст. 5 КК України і призначення ОСОБА_7 покарання у виді 15 років позбавлення волі залишити без змін.
Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
Судді:

_____________ _______________ _____________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4