Київський апеляційний суд
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

6 вересня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження № 0000333 щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця м. Ковель Волинської області, громадянина України,

що зареєстрований за адресою:

АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

не судимого,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України,

за апеляційною скаргою прокурора на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 1 липня 2022 року,

у с т а н о в и л а :

Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 01.07.2022 ОСОБА_6 визнаний винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.185 КК України і йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки і на нього покладено обов`язки, передбачені ст.76 КК України.

В апеляційній скарзі зі змінами перший заступник керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_7 просить вирок суду змінити та ухвалити ухвалу, якою вважати ОСОБА_6 засудженим за ч.2 ст.289 КК України, тобто за вчинення незаконного заволодіння транспортним засобом, вартість якого становить від 100 до 250 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а саме, 302 200 гривень, і призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. Також прокурор просить на підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки та покласти на нього обов`язки, передбачені п.п.1, 2 ч.1 ст.76 КК України.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, зазначає про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Так, відповідно до чинної редакції ч.2 ст.289 КК України кваліфікуючими ознаками незаконного заволодіння транспортним засобом є дії, вчинені повторно або за попередньою змовою групою осіб, або поєднані з насильством, що не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або з погрозою застосування такого насильства, або вчинені з проникненням у приміщення чи інше сховище, або з використанням електронних пристроїв для втручання в роботу технічних засобів охорони, або якщо предметом незаконного заволодіння є транспортний засіб, вартість якого становить від ста до двохсот п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Під час судового розгляду безсумнівно встановлено, що ОСОБА_6 незаконного заволодів транспортним засобом вартістю 302 200 гривень. Однак суд у вироку неправильно послався на завдання збитку у цьому розмірі та не вказав кваліфікуючу ознаку, передбачену ч.2 ст.289 КК України. Одночасно з цим прокурор стверджує і про те, що суд помилково вказав кваліфікуючу ознаку завдання матеріальної шкоди.

Заслухавши суддю-доповідача; доводи прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити; доводи обвинуваченого, який не заперечував проти задоволення апеляційної скарги; провівши судові дебати, надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що в її задоволенні належить відмовити, з таких підстав.

Вироком суду визнано доведеним, що ОСОБА_6 незаконного заволодів транспортним засобом за наступних обставин.

1 лютого 2022 року близько 10 години 15 хвилин ОСОБА_6 , перебуваючи за адресою: м. Київ, вул. Івана Миколайчука, 7, рухаючись вздовж дороги, помітив припаркований автомобіль Honda Civic д/н НОМЕР_1 , який був незачинений, без водія всередині із запущеним двигуном. Реалізуючи злочинний умисел на незаконне заволодіння вказаним автомобілем, який належить ОСОБА_8 , однак фактично яким користувались ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , ОСОБА_6 впевнився, що його дії непомітні для інших осіб, водія поруч немає, а ключі перебувають у замку запалювання, сів за кермо та поїхав з місця вчинення злочину у невідомому напрямку. Цього ж дня близько 11 години 10 хвилин ОСОБА_6 , рухаючись на вказаному автомобілі поблизу будинку № 17 на вул. Мілютенка у м. Києві, був затриманий працівниками патрульної поліції Деснянського району м. Києва. Своїми діями, які виразились у незаконному заволодінні транспортним засобом з метою особистого протиправного збагачення, ОСОБА_6 завдав ОСОБА_8 матеріальний збиток у розмірі 302 200 гривень.
Вказані дії ОСОБА_6 суд кваліфікував за ч.2 ст.289 КК України незаконне заволодіння транспортним засобом.
Згідно ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що цих вимог закону судом першої інстанції дотримано не було.

Згідно з ч.ч.1, 3 ст.337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

З метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Згідно з п.13 ч.1 ст.3 КПК України обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Відповідальність за ч.2 ст.289 КК України настає за незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене повторно, або за попередньою змовою групою осіб, або поєднане з насильством, що не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або з погрозою застосування такого насильства, або вчинене з проникненням у приміщення чи інше сховище, або з використанням електронних пристроїв для втручання в роботу технічних засобів охорони, або якщо предметом незаконного заволодіння є транспортний засіб, вартість якого становить від ста до двохсот п`ятдесят неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Однак, кваліфікуючи дії обвинуваченого за ч.2 ст.289 КК України, суд у мотивувальній частині вироку не вказав жодну кваліфікуючу ознаку, передбачену ч.2 ст.289 КК України, а в резолютивній частині вироку, взагалі, зазначив про визнання ОСОБА_6 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України, тобто у вчиненні крадіжки, обвинувачення в чому ОСОБА_6 не висувалось.

Отже, суд неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність та вийшов за межі висунутого обвинувачення, чим допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

З огляду на приписи ст.337 КПК України не можуть бути задоволені й апеляційні вимоги прокурора про зміну правової кваліфікації.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ні виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, ні правова кваліфікація кримінального правопорушення, ні формулювання обвинувачення в обвинувальному акті не містять даних про заволодіння ОСОБА_6 транспортним засобом, вартість якого становить від 100 до 250 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що б давало підстави кваліфікувати відповідні дії за ч.2 ст.289 КК України.

А тому, порушуючи питання про зміну вироку та кваліфікацію дій ОСОБА_6 за вказаною кваліфікуючою ознакою, прокурор пропонує вийти за межі висунутого обвинувачення, що є неприпустимим.

При цьому доводи прокурора, що під час судового розгляду безсумнівно встановлено, що обвинувачений незаконно заволодів транспортним засобом вартістю 302 200 гривень, однак суд у вироку неправильно вказав про наявність у діянні ОСОБА_6 кваліфікуючої ознаки завдання матеріальної шкоди, є надуманими, оскільки суд першої інстанції повністю погодився з формулюванням обвинувачення, викладеним в обвинувальному акті, а так само з правовою кваліфікацією, яка не містить кваліфікуючих ознак, взагалі.

І зі змісту апеляційної скарги першого заступника керівника Київської міської прокуратури до внесення до неї змін вбачається, що сторона обвинувачення керувалася диспозицією статті 289 КК України в редакції Закону № 2903-IV від 22.09.2005, яка передбачала таку кваліфікуючу ознаку, як завдання значної матеріальної шкоди, у той час як Законом № 875-IX від 03.09.2020 до вказаної норми були внесені зміни, і ця редакція діє з ще з 25.09.2020.

Зважаючи на те, що формулювання обвинувачення та кваліфікація дій ОСОБА_6 , взагалі, не узгоджуються з диспозицією ч.2 ст.289 КК України, на що суд першої інстанції не звернув уваги під час підготовчого судового засідання, і під час судового розгляду дослідження інших доказів визнав недоцільним, суд апеляційної інстанції не має процесуальної можливості усунути ці порушення і кваліфікувати дії ОСОБА_6 відповідно до обвинувачення, яке йому не висувалось.

Згідно з ст.409 КПК України підставами для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Колегія суддів вважає, що неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що виразилось у кваліфікації дій ОСОБА_6 за ч.2 ст.289 КК України без зазначення жодної з кваліфікуючих ознак, та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, яке перешкодило ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, згідно з ст.ст.412, 415 КПК України є підставами для скасування вироку і призначення нового розгляду у суді першої інстанції.

Під час нового розгляду суду належить згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених кримінальним процесуальним законом, провести судовий розгляд, за наслідками якого ухвалити законне, обґрунтоване і вмотивоване судове рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу першого заступника керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_7 залишити без задоволення.

В порядку, передбаченому ст.404 КПК України, вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 1 липня 2022 року щодо ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3