КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
Іменем України

08 вересня 2022 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого: судді ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду, матеріали судового провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 27 червня 2022 року,
за участю особи,
яка подала скаргу ОСОБА_5 ,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою від 27 червня 2022 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_6 відмовив у задоволенні скарги ОСОБА_5 на бездіяльність уповноважених осіб Національного антикорупційного бюро України, яка полягає у невнесенні відомостей до ЄРДР, після отримання заяви про кримінальне правопорушення від 24.09.2021 року за вих. № 4556/24.

Своє рішення про відмову у задоволенні скарги слідчий суддя обґрунтував тим, що заява ОСОБА_5 про кримінальне правопорушення не містить достатніх та конкретних даних, які б вказували на наявність у діях судді Солом`янського районного суду м. Києва ОСОБА_7 ознак, що можуть свідчити про вчинення кримінальних правопорушень, а фактично зводиться до незгоди із прийнятим суддею рішенням при розгляді справи, а тому відсутні підстави для задоволення скарги.

При цьому, у поданій заяві, не міститься викладу обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, оскільки до ЄРДР вносяться не будь-які заяви, які надходять до органів досудового розслідування, а лише ті, що містять відомості про кримінальне правопорушення, а тому слідчий суддя дійшов висновку, про невідповідність заяви вимогам ст. 214 КПК України.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій зокрема просить скасувати ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_6 від 27.06.2022 року у судовій справі № 760/23642/21 та постановити нову ухвалу, якою зобов`язати Печерський районний суд м. Києва наново розглянути його скаргу за вих. № 4572/29 від 29.09.2021 року на бездіяльність керівника ГПД НАБУ в порядку, визначеному ст.ст. 306-307 КПК України.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги, апелянт зазначає про те, що оскаржувана ухвала є незаконною та не обґрунтованою, винесена з істотним порушенням вимог кримінального процесуального законодавства та з порушенням норм матеріального права, без належного та об`єктивного з`ясування фактичних обставин справи викладених у скарзі.

Зокрема, апелянт вказує на те, що з висновками слідчого судді, не згодний, оскільки не досліджено фактичних обставин викладених в його скарзі, вважає, що за поданою заявою керівник ГПД НАБУ, повинен був внести відомості про вказані в його заяві кримінальні правопорушення, до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви, оскільки в поданій заяві за вих. № 4556/24 про вчинення кримінального правопорушення суддею ОСОБА_7 , ним були викладені всі елементи складу вчинених кримінальних правопорушень.

Як вважає апелянт, розгляд його скарги, слідчим суддею здійснювався поверхово, на власних припущеннях, оскільки не витребовувались і не досліджувались матеріали звернення ОСОБА_5 до керівника ГПД НАБУ, не викликались в судове засідання учасники судового розгляду, що свідчить про порушення норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин, на думку апелянта, оскаржувана ухвала слідчого судді Печерського районного суду м. Києва є незаконною та такою, що позбавляє його конституційного права на доступ до правосуддя та конституційного права на судовий захист.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_5 , який підтримав свою апеляційну скаргу та просив її задовольнити; перевіривши матеріали судового провадження за скаргою ОСОБА_5 на бездіяльність уповноважених осіб ГПД НАБУ, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР; проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Так, у відповідності до положень, закріплених у ч. 1 ст. 303 КПК України, на досудовому провадженні прямо передбачена можливість оскарження бездіяльності слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.

Положеннями ч. 1 ст. 214 КПК України встановлено, що слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного встановлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до ЄРДР, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з ЄРДР.

Відповідно до вимог п. 2 глави 1 розділу ІІ Положення про Єдиний реєстр досудових розслідувань, порядок його формування та ведення, затвердженого наказом Генерального прокурора від 30.06.2020 № 298, відомості про кримінальне правопорушення, викладені у заяві, повідомленні чи виявлені з іншого джерела, повинні відповідати вимогам п. 4 ч. 5 ст. 214 КПК України, зокрема мати короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення.
Аналіз вищезазначених положень закону дає підстави для висновку про те, що реєстрації в ЄРДР підлягають не будь-які заяви чи повідомлення, а лише ті, які містять у собі достатні фактичні дані про обставини, що можуть об`єктивно свідчити про вчинене кримінальне правопорушення, відповідальність за яке передбачена законом України про кримінальну відповідальність. Якщо у заяві чи повідомленні таких даних немає, то вони не можуть визнаватися такими, що підлягають обов`язковому внесенню до ЄРДР.

Такий висновок узгоджується з положеннями, закріпленими у ст. 2 КПК України, в якій зазначається про те, що завданнями кримінального провадження є не лише захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а й забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Крім того, приймаючи до уваги те, що в заяві про вчинене кримінальне правопорушення від 24.09.2021 року за вих. № 4556/24, з якою ОСОБА_5 звернувся до Керівника ГПД НАБУ, йшлося зокрема про кримінальні правопорушення, вчинені під час здійснення правосуддя суддею Солом`янського районного суду м. Києва ОСОБА_7 , колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на таке.

Незважаючи на те, що норми кримінального процесуального закону не містять будь-якого особливого порядку щодо внесення відомостей про кримінальні правопорушення до ЄРДР щодо суддів, це не означає, що всі заяви про вчинення суддями кримінального правопорушення саме під час здійснення правосуддя підлягають внесенню до ЄРДР, оскільки судді, як це передбачено ч. 1 ст. 129 Конституції, при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону.

Більш того, відповідно до ч. 2 ст. 126 Конституції України, яка визначає гарантії незалежності і недоторканості суддів, вплив на суддів у будь-який спосіб забороняється, що означає заборону будь-яких дій стосовно суддів незалежно від форми їх прояву з боку державних органів, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, установ, організацій, громадян та їх об`єднань, юридичних осіб з метою перешкодити виконанню суддями професійних обов`язків чи схилити їх до винесення неправосудного рішення. Заборона впливу на суддів у будь-який спосіб поширюється на час обіймання ними посади судді.

На забезпеченні відповідних гарантій незалежності суддів, з урахуванням міжнародних стандартів, закріплених у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та в низці інших міжнародних документів, у тому числі «Основні принципи незалежності судових органів», які були ухвалені резолюціями 40/32 від 29 листопада 1985 р. та 40/146 від 13 грудня 1985 р., неодноразово наголошував у своїх рішеннях Конституційний Суд України.

Зокрема, у справі за конституційним поданням Верховного Суду України про офіційне тлумачення положень ч.ч. 1, 2 ст. 126 Конституції України та ч. 2 ст. 13 Закону України «Про статус суддів» (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу) від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004, Конституційний Суд України констатував, що «недоторканність суддів один із елементів їхнього статусу. Вона не є особистим привілеєм, а має публічно-правове призначення забезпечити здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом».

Як зазначив Пленум Верховного Суду України у п. 10 своєї постанови № 8 від 13.06.2007 «Про незалежність судової влади», відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України, судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені.

Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим законом порядком у справі не допускається.

Голови судів та інші судді, які обіймають адміністративні посади в судах, органи суддівського самоврядування, кваліфікаційні комісії, Вища рада юстиції (Вища рада правосуддя), органи та посадові особи законодавчої та виконавчої влади не мають повноважень перевіряти правовий зміст судових рішень.

Аналогічної позиції дотримується і Консультативна рада європейських суддів, яка в пункті 57 Висновку №11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень підкреслює, що зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.

Верховний Суд України в постанові від 15.04.2008 у справі № 21-319во07 зазначив: «Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суду, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися, за межами передбаченого законом процесуального контролю. Намагання зробити це в конкретній справі шляхом подання окремого позову проти суду чи судді є протиправним втручанням у здійснення правосуддя і посяганням на процесуальну незалежність суду».

З урахуванням вищенаведеного, намагання вплинути на суддю або притягнути його до кримінальної відповідальності за прийняття незаконного, на думку особи, судового рішення, шляхом подання заяви або повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення під час розгляду конкретної судової справи, зокрема скарги, поданої в порядку ч. 1 ст. 303 КПК України, може свідчити як про протиправне втручання у здійснення правосуддя, так і про посягання на процесуальну незалежність судді, що прямо заборонено, відповідно до вимог ст.ст. 126 та 129 Конституції України.

Не вдаючись у правову оцінку змісту заяви ОСОБА_5 про вчинене кримінальне правопорушення від 24.09.2021 року за вих. № 4556/24, колегія суддів звертає увагу лише на те, що відповідно до вказаної заяви, заявник, посилаючись на зміст позовної заяви громадянина ОСОБА_8 про захист честі, гідності та ділової репутації, а також на відповідні норми ЦПК України, фактично констатує, що суддя Солом`янського районного суду м. Києва ОСОБА_7 , в порушення норм матеріального та процесуального права, протиправно прийняла до розгляду позовну заяву ОСОБА_8 , завдавши при цьому очевидної моральної, матеріальної шкоди та шкоди здоров`ю ОСОБА_5 .

При цьому, звертаючи увагу на стан свого здоров`я, а також на необхідність прийому дуже дорогих та шкідливих для здоров`я ліків, заявник зазначає, дослівно: «…, через неправомірні дії та власну зацікавленість у розгляді даної справи, суддя ОСОБА_7 спонукала мене до вкрай великих грошових витрат, моральної шкоди та до шкоди моєму здоров`ю, адже я вимушеним був впродовж цілого дня суботи-неділі та частину понеділка (16-18.01.2021 року) витрачати на написання даної заяви та Акту виявлених недоліків.».

Враховуючи ці та інші описані у заві обставини, ОСОБА_5 вважає, що суддя Солом`янського районного суду м. Києва ОСОБА_7 вчинила кримінальні правопорушення, передбачені ч. 2 ст. 366, ч. 2 ст. 256, ч. 1 ст. 396 , ч. 1 ст. 111, ч. 2 ст. 15, ч. 5 ст. 27 КК України, а якщо врахувати ще й те, що протиправні дії судді ОСОБА_7 пов`язані з предметом його громадської діяльності, то описану в заяві протиправну діяльність судді ОСОБА_7 слід розцінювати як таку, що направлена на умисне перешкоджання виконанню ним громадських обов`язків, яка тягне за собою додаткову кримінальну відповідальність, передбачену ст. 170 КК України.

Між тим, як зазначалось вище, виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим законом порядком у справі не допускається.

За таких обставин, відмовляючи у задоволенні скарги ОСОБА_5 на бездіяльність на бездіяльність уповноважених осіб Національного антикорупційного бюро України, яка полягає у невнесенні відомостей до ЄРДР, після отримання заяви про кримінальне правопорушення від 24.09.2021 року за вих. № 4556/24, слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_6 дійшов обґрунтованого висновку про те, що у заяві ОСОБА_5 про кримінальне правопорушення не наведено достатніх об`єктивних даних та конкретних фактів, що можуть свідчити про вчинення кримінальних правопорушень за викладених заявником обставин, а тому вказана заява не може розглядатись як заява чи повідомлення про кримінальне правопорушення.

У зв`язку з цим, доводи, наведені в апеляційній скарзі ОСОБА_5 , в тому числі про те, що положення діючого законодавства не передбачають здійснення слідчим суддею оцінки обґрунтованості заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, а передбачають лише обов`язок уповноважених органів здійснити фіксацію наданих особою відомостей про кримінальне правопорушення, які вона надає усвідомлено для реалізації відповідними органами завдань кримінального провадження, не можуть бути визнані обґрунтованими та служити достатніми підставами для скасування оскаржуваного судового рішення та задоволення вимог апеляційної скарги.

З огляду на вищенаведене, за наслідками розгляду апеляційної скарги ОСОБА_5 , колегія суддів вважає необхідним прийняти рішення, яким вказану скаргу залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 27 червня 2022 року про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_5 на бездіяльність уповноважених осіб Національного антикорупційного бюро України, яка полягає у невнесенні відомостей до ЄРДР, після отримання заяви про кримінальне правопорушення від 24.09.2021 року за вих. № 4556/24, без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого суддіПечерського районного суду м. Києва від 27 червня 2022 року про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_5 на бездіяльність уповноважених осіб Національного антикорупційного бюро України, яка полягає у невнесенні відомостей до ЄРДР, після отримання заяви про кримінальне правопорушення від 24.09.2021 року за вих. № 4556/24, без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: _____________ _____________ _____________
( ОСОБА_1 ) ( ОСОБА_2 ) ( ОСОБА_3 )

Номер справи: 760/26342/21

Номер провадження : 11-сс/824/3002/2022

Категорія ч. 2 ст. 309 КПК України

Слідчий суддя у 1-й інстанції ОСОБА_6

Доповідач - суддя ОСОБА_1