КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 11-cc/824/3178/2022 Слідчий суддя в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ст. 170 КПК Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 вересня 2022 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу власника майна ОСОБА_6 та апеляційну скаргу власників майна ОСОБА_7 і ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 20 серпня 2021 року,
за участі:
прокурора ОСОБА_9 ,

представника власників майна ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , адвоката ОСОБА_10 ,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 20.08.2021 року задоволено клопотання прокурора відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_9 про накладення арешту на майно та накладено арешт на нерухоме майно у вигляді земельних ділянок із забороною розпоряджатися, відчужувати будь-яким чином вказані земельні ділянки юридичним та фізичним особам, а також органам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, державним реєстраторам, нотаріусам усіх нотаріальних округів, як спеціальним суб`єктам, наділеним функціями державного реєстратора, а також іншим особам, уповноваженим на проведення державної реєстрації (перереєстрації, поділу, виділу, тощо) та заборону будь-яким юридичним та фізичним особам, державним та приватним установам, вчиняти будь-які дії, пов`язані із проведенням будівельних та підготовчих робіт, серед яких:

- :29:052:0136 (власник ОСОБА_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , паспорт громадянина України, серія та номер: НОМЕР_2 , виданий 12.09.1995, видавник Залізничне РУ ГУ МВС України в м. Києві, країна громадянства: Україна);

- :29:052:0137 (право власності не оформлено).

Не погоджуючись з таким висновком слідчого судді власники майна, кожен окремо подали апеляційні скарги. У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_6 , посилаючись на незаконність, необґрунтованість та невмотивованість ухвали слідчого судді, вважаючи її такою, що грубо порушує право власника на вільне володіння та розпорядження майном, просить скасувати цю ухвалу в частині накладення арешту на належну йому земельну ділянку з кадастровим номером :29:052:0136.

В апеляційній скарзі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які є співвласниками арештованого майна, з тих же підстав просять скасувати ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 20.08.2021 року в частині накладення арешту на земельну ділянку з кадастровим номером :29:052:0137.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги ОСОБА_6 зазначає, що являється власником арештованої земельної ділянки на підставі договору купівлі-продажу від 05.04.2017 року. Оскільки постановлення судового рішення було здійснено без виклику його у судове засідання, а про існування оскаржуваної ухвали власнику майна стало відомо з неофіційних джерел, відтак строк на апеляційне оскарження в розумінні ст. 395 КПК України ним не пропущено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_11 та ОСОБА_8 зазначають, що постановлення судового рішення було здійснено без виклику власників майна у судове засідання, а про існування оскаржуваної ухвали їм стало відомо під час оформлення будинку, побудованого на вищезазначеній земельній ділянці. 28.07.2022 року представник власників майна ознайомився з матеріалами провадження за клопотанням прокурора, а відтак з апеляційною скаргою ОСОБА_7 та ОСОБА_8 звернулися в межах процесуальних строків.

Мотивуючи апеляційні вимоги зазначають, що під час перебування у шлюбі придбали земельну ділянку, кадастровий номер :29:052:0137 площею 0,1138 га, про що отримали державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯД № 778545 на ім`я ОСОБА_7 , виданого на підставі розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації від 18.06.2007 року № 464.

В подальшому спільним рішенням подружжя було вирішено подарувати земельну ділянку своїй дружині ОСОБА_8 згідно договору дарування від 19.05.2011 року, тому майно є спільною сумісною власністю подружжя.

Подані окремо апеляційні скарги в частині обґрунтування доводів є ідентичними за змістом.

Так, мотивуючи апеляційні вимоги власники майна ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 зазначають, що як вбачається з матеріалів, кримінальне провадження здійснюється за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, що спричинили тяжкі наслідки у вигляді вибуття з права власності НАУ земель спортивно-оздоровчого комплексу «Авіатор». Разом з тим матеріали клопотання містять відомості, що підтверджують лише право НАУ користування землею. Зокрема згідно державного Акту на право постійного користування землею від 03.06.1999 року, НАУ передавалася вказана земельна ділянка у користування. При цьому будь-яких документів, які б закріплювали за НАУ право власності на вказану земельну ділянку, матеріали клопотання не містять.

Крім цього власники арештованого майна зазначають, що вибуття з права користування НАУ зазначеної земельної ділянки відбулося на підставі розпорядження Вишгородської районного державної адміністрації Київської області № 661 від 08.12.2003 року, тобто понад 17 років тому, а відтак закінчились строки давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Як вказують автори апеляційних скарг, клопотання прокурора не містить достатніх підстав для накладення арешту на земельну ділянку з метою забезпечення збереження речових доказів та не доводить існування ризиків, тобто обставин, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі належної йому земельної ділянки.

Власники майна звертають увагу суду, що є добросовісними набувачами арештованих земельних ділянок.

В апеляційній скарзі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 зазначають, що постановлення судового рішення було здійснено без виклику власників майна у судове засідання, а про існування оскаржуваної ухвали їм стало відомо під час оформлення будинку, побудованого на вищезазначеній земельній ділянці. 28.07.2022 року представник власників майна ознайомився з матеріалами провадження за клопотанням прокурора, а відтак з апеляційною скаргою ОСОБА_7 та ОСОБА_8 звернулися в межах процесуальних строків.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника власників майна ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_10 , який підтримав доводи поданих апеляційних скарг та просив їх задовольнити в повному обсязі, пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг, вивчивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Оскільки дана ухвала оскаржується в частині накладення арешту на об`єкти нерухомого майна ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 зазначених у резолютивній частині ухвали, то колегія суддів, відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, переглядає ухвалу слідчого судді в межах апеляційних вимог апелянтів, а щодо інших, на майно яких накладено арешт вказаною ухвалою, то в цій частині питання законності та обґрунтованості накладення арешту колегією суддів не вирішується.

Як вбачається з матеріалів, наданих до суду апеляційної інстанції, Першим слідчим відділом Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за № 000000 від 13.01.2021 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 191, ч. 2 ст. 364 КК України.

03.08.2021 року постановою прокурора відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_9 земельні ділянки з кадастровими номерами :29:052:0136 та :29:052:0137 визнано речовими доказами у кримінальному провадженні.

19.08.2021 року прокурор відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_9 звернувся до Голосіївського районного суду з клопотанням про накладення арешту на вказані земельні ділянки.

Клопотання сторони обвинувачення мотивовано необхідністю накладення арешту на майно з метою забезпечення збереження речових доказів.

20.08.2021 ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва року задоволено клопотання прокурора.

Задовольняючи дане клопотання, слідчий суддя встановив, що в матеріалах вбачається наявність достатніх підстав для накладення арешту на майно із забороною розпоряджатися ним будь-ким чином, у тому числі вчиняти будь-які дії, пов`язані з реєстрацією те перереєстрацією прав власності.

Колегія суддів з таким рішенням слідчого судді погодитись не може з огляду на наступне.

Перевіряючи законність прийнятого рішення слідчим суддею, колегія суддів враховує практику Європейського суду з прав людини та дотримання ним вимог КПК України, які регулюють норми застосування заходів забезпечення кримінального провадження, у тому числі щодо накладення арешту на майно.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно, в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

Застосовуючи заходи забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно ст.ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні про арешт майна, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції» та «Кушоглу проти Болгарії»). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. Накладаючи арешт на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість у тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Однак, зазначених вимог закону прокурор та слідчий суддя не дотрималися.

Як вбачається з наданих до суду матеріалів, рішенням виконавчого комітету Воропаївської сільської ради № 38 від 03.06.1999 року Київському міжнародному університету цивільної авіації (з 11.09.2000 Національний авіаційний університет) переданоу постійне користування земельну ділянку загальною площею 20,848 га під базу відпочинку «Авіатор» т видано державний акт на право постійного користування землею серії І-КВ № 001096 на території Воропаївської сільської ради Вишгородського району Київської області.

Розпорядженням Вишгородської районної державної адміністрації Київської області № 661 від 08.12.2003 вилучено з користування спортивно-оздоровчого комплексу «Авіатор» земельну ділянку, площею 12,2278 га під розміщення садівницького товариства «Авіатор» на території Воропаївської сільської ради та в подальшому була розподілена на 27 ділянок для ведення садівництва.

18.06.2007 року земельну ділянку з кадастровим номером :29:052:0137 площею 0,1138 га придбало подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , про що отримали державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯД № 778545 на ім`я ОСОБА_7 , виданого на підставі розпорядження від 18.06.2007 року № 464. В подальшому спільним рішенням подружжя вказана земельна ділянка згідно договору дарування від 19.05.2011 року перейшла у власність ОСОБА_12 .

05.04.2017 року ОСОБА_6 набув право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :29:052:0136 площею 0,12 га на підставі договору купівлі продажу земельної ділянки.

Разом з цим сторона обвинувачення у клопотання про арешт майна зазначає, що розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації Київської області № 661 від 08.12.2003 року суперечить вимогам ч. 2 ст.2 ст. 92, ст. 116 Земельного кодексу України, оскільки вказаним розпорядженням здійснено вилучення земельної ділянки не у юридичної особи, у постійному користування якої вона знаходилась, а у спортивно-оздоровчого комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_1 », який не є суб`єктом господарювання та суб`єктом земельних відносин.

Відповідно до ч. 5 ст. 132 КПК України, під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються.

Враховуючи, що клопотання про арешт майна та матеріали, надані стороною обвинувачення на його обґрунтування не містять жодних відомостей про скасування розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації Київської області № 661 від 08.12.2003 року, колегія суддів приходить до висновку, що земельні ділянки :29:052:0136 площею 0,12 га та :29:052:0137 площею 0,1138 га набуті ОСОБА_6 та ОСОБА_7 і ОСОБА_8 добросовісно.

Матеріали, додані до клопотання не містять жодних відомостей щодо оскарження розпорядження про вилучення земельних ділянок з користування спортивно-оздоровчого комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та відомостей, що ставили б під сумнів добросовісність набуття права власності останніми, враховуючи, що договори-купівлі продажу вказаних земельних ділянок як підстава набуття права власності не скасовані і до цього часу ніким не оспорювались.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У рішеннях ЄСПЛ у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції», «Малама проти Греції», «Україна-Тюмень проти України», «Спорронг та Льонрот проти Швеції» констатовано, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення першого пункту дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном через введення в дію «законів». Крім того, верховенство права, один із фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей Конвенції. Також суд нагадує, що втручання в право на мирне володіння майном повинно бути здійснено з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи. Зокрема, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти через вжиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності.

Кримінальний процесуальний закон передбачає обов`язкові вимоги, яким має відповідати клопотання арешт майна і перевірку відповідності клопотання вказаним вимогам покладено на слідчого суддю. Серед таких вимог згідно п. 1 ч. 2 ст. 171 КПК України зокрема є те, що клопотання про арешт майна має бути зазначено підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна.

Згідно з ч. 3 ст. 170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 КПК України.

Статтею 98 КПК України визначено що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення зберегли на собі його сліди або містять інші відомості які можуть бути використані як доказ факту чи обставин ще встановлюються під час кримінального провадження в тому числі предмети що були об`єктом кримінально протиправних дій гроші цінності та інші речі набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Органом досудового розслідування у клопотанні про накладення арешту на майно зазначено, що 03.08.2021 року постановою прокурора відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_9 земельні ділянки з кадастровими номерами :29:052:0136 та :29:052:0137 визнано речовими доказами у кримінальному провадженні.

Наведені прокурором у клопотанні про арешт майна підстави, у зв`язку з якими майно відповідає критеріям, визначеним ст. 98 КПК України, не може бути визнано достатнім для висновку, що це майно є речовим доказом, оскільки, згідно положень ст. 171 КПК України, наведені у клопотанні обставини мають бути доведені доказами, доданими до клопотання, тоді як саме клопотання не є доказом будь-яких обставин.

З огляду на те, що земельні ділянки з кадастровими номерами :29:052:0136 та :29:052:0137, які добросовісно набуті та на праві приватної власності належать ОСОБА_6 , а також ОСОБА_7 і ОСОБА_8 відповідно, то за таких обставин лише формально визнані речовими доказами у кримінальному провадженні, без зазначення яким критеріям, визначеним ст. 98 КПК України вони відповідають, правові підстави для накладення арешту на це майно були відсутні.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що існування правової підстави для арешту вказаного майна не підтверджується відповідними доказами і саме тому на вищезазначені земельні ділянки не може бути накладено арешт без наявності на це законних підстав.

На підставі вищевикладених обставин, які свідчать про неповноту та однобічність судового розгляду, ухвала слідчого судді підлягає скасуванню в частині накладення арешту на земельні ділянки з кадастровими номерами :29:052:0136 та :29:052:0137, які на праві приватної власності належать ОСОБА_6 , а також ОСОБА_7 і ОСОБА_8 відповідно, а апеляційні скарги власників майна задоволенню, з постановленням апеляційним судом нової ухвали про відмову у задоволенні клопотання прокурора в накладенні арешту на майно в зазначеній вище частині, який при викладених у клопотанні обставинах явно порушуватиме справедливий баланс між інтересами власників майна, гарантованими законом і завданням цього кримінального провадження.

Керуючись ст. ст. 170, 171, 173, 309, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів,
ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу власника майна ОСОБА_6 та апеляційну скаргу власників майна ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , задовольнити.
Ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 20.08.2021 року, якою задоволено клопотання прокурора відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_9 про накладення арешту на майно та накладено арешт на нерухоме майно у вигляді земельних ділянок із забороною розпоряджатися, відчужувати будь-яким чином вказані земельні ділянки юридичним та фізичним особам, а також органам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, державним реєстраторам, нотаріусам усіх нотаріальних округів, як спеціальним суб`єктам, наділеним функціями державного реєстратора, а також іншим особам, уповноваженим на проведення державної реєстрації (перереєстрації, поділу, виділу, тощо) та заборону будь-яким юридичним та фізичним особам, державним та приватним установам, вчиняти будь-які дії, пов`язані із проведенням будівельних та підготовчих робіт, а саме:

- :29:052:0136 (власник ОСОБА_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , паспорт громадянина України, серія та номер: НОМЕР_2 , виданий 12.09.1995, видавник Залізничне РУ ГУ МВС України в м. Києві, країна громадянства: Україна);

:29:052:0137 (право власності не оформлено), скасувати.
Постановити нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання прокурора відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_9 в частині накладення арешту на нерухоме майно у вигляді земельних ділянок із забороною розпоряджатися, відчужувати будь-яким чином вказані земельні ділянки юридичним та фізичним особам, а також органам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, державним реєстраторам, нотаріусам усіх нотаріальних округів, як спеціальним суб`єктам, наділеним функціями державного реєстратора, а також іншим особам, уповноваженим на проведення державної реєстрації (перереєстрації, поділу, виділу, тощо) та заборону будь-яким юридичним та фізичним особам, державним та приватним установам, вчиняти будь-які дії, пов`язані із проведенням будівельних та підготовчих робіт, а саме:

- :29:052:0136 (власник ОСОБА_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , паспорт громадянина України, серія та номер: НОМЕР_2 , виданий 12.09.1995, видавник Залізничне РУ ГУ МВС України в м. Києві, країна громадянства: Україна);

:29:052:0137 (право власності не оформлено), - відмовити.

Ухвала апеляційного суду є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
СУДДІ:

__________________ ______________________ ____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4