ВИРОК
22 вересня 2022 року Солом`янський районний суд м. Києва у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
з участю секретаря ОСОБА_2 ,
ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Києві, громадянина України, з вищою освітою, не працюючого, не одруженого, малолітніх дітей на утриманні не має, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше, в силу ст. 89 КК України, не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України,
03.06.2022, більш точного часу в ході досудового розслідування не встановлено, перебуваючи поблизу станції метрополітену «Вокзальна» КП «Київський метрополітен» у м. Києві, що територіально розташована в Солом`янському районі міста Києва, у ОСОБА_4 , виник протиправний умисел, спрямований на використання завідомо підробленого документу, а саме посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_1 , заповненого на ім`я ОСОБА_4 , виданого Головним управлінням праці та соціального захисту населення 25 червня 2013, яке останній зберігав при собі, з метою отримання права на безкоштовний проїзд у громадському транспорті.
Реалізуючи свій протиправний умисел, спрямований на використання завідомо підробленого документу, 03.06.2022 приблизно о 09 год. 40 хв., ОСОБА_4 , проходячи через контрольно-пропускний пункт станції метро «Вокзальна» КП «Київський метрополітен» у м. Києві, з метою безкоштовного проїзду в громадському транспорті, пред`явив контролеру станції метро «Вокзальна» КП «Київський метрополітен» завідомо підроблене посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_1 , заповнене на ім`я ОСОБА_4 , видане Головним управлінням праці та соціального захисту населення 25 червня 2013, тим самим використав завідомо підроблений документ, після чого був запрошений до кімнати поліції на станції метро «Вокзальна» КП «Київський метрополітен» у м. Києві, де у подальшому, в ході огляду місця події останній самостійно надав для вилучення вказане посвідчення учасника бойових дій.
Згідно інформації Міністерства у справах ветеранів України, Головне управління праці та соціального захисту населення не було уповноважене видавати посвідчення учасника бойових дій, інформація про надання статусу учасника бойових дій ОСОБА_4 в Мінветеранів відсутня.
Крім того, в Департаменті соціальної політики ВО Київської міської ради ОСОБА_4 на обліку в Єдиному державному реєстрі осіб, які мають право на пільги (СДАРП) не перебуває.
Таким чином, ОСОБА_4 вчинив використання завідомо підробленого документа, тобто, кримінальний проступок, передбачений ч. 4 ст. 358 КК України.
Зазначені обставини, які встановлені органом досудового розслідування, не оспорюються учасниками судового провадження, які надали згоду щодо розгляду обвинувального акта за їх відсутності, а обвинувачений беззаперечно визнав свою винуватість у вчиненні вказаного кримінального проступку. А тому суд розглянув обвинувальний акт щодо вчинення кримінального проступку без проведення судового розгляду в судовому засіданні за відсутності учасників судового провадження на підставі вивчення обвинувального акту та доданих до нього матеріалів із ухваленням вироку без зазначення доказів на підтвердження встановлених обставин відповідно до положень ч. 2 ст. 382 КПК України.
Так, згідно заяви обвинуваченого ОСОБА_4 щодо визнання своєї винуватості, згоди із встановленими досудовим розслідуванням обставинами, ознайомлення з обмеженням права на апеляційне оскарження та згоди на розгляд обвинувального акту у спрощеному провадженні, убачається, що ОСОБА_4 визнає свою винуватість у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, та згодний зі встановленими досудовим розслідуванням обставинами вчинення кримінального правопорушення, що викладені вище. Ознайомлений з обмеженням права на апеляційне оскарження вироку та згодний на розгляд обвинувального акта у спрощеному провадженні без проведення судового розгляду в судовому засіданні. Вказана заява написана обвинуваченим у присутності захисника ОСОБА_5 .
Як наслідок, обставини щодо учинення кримінальних проступків установлені органом досудового розслідування сприймаються судом, як дійсні.
Вивчивши обвинувальний акт та додані до нього матеріали, суд дійшов висновку про те, що дії ОСОБА_4 вірно кваліфіковано за ч. 4 ст. 358 КК України.
При цьому, суд, здійснивши кримінально-правову оцінку поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, через визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу кримінального проступку, передбаченому Кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння, уважає таку кваліфікацію дій обвинуваченого дійсною та вірною.
Так, як відповідно до примітки ст. 358 КК під офіційним документом у цій статті та статтях 357 і 366 цього Кодексу слід розуміти документи, що містять зафіксовану на будь-яких матеріальних носіях інформацію, яка підтверджує чи посвідчує певні події, явища або факти, які спричинили чи здатні спричинити наслідки правового характеру, чи може бути використана як документи - докази у правозастосовчій діяльності, що складаються, видаються чи посвідчуються повноважними (компетентними) особами органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, юридичних осіб незалежно від форми власності та організаційно-правової форми, а також окремими громадянами, у тому числі самозайнятими особами, яким законом надано право у зв`язку з їх професійною чи службовою діяльністю складати, видавати чи посвідчувати певні види документів, що складені з дотриманням визначених законом форм та містять передбачені законом реквізити.
Суд переконався, що обвинувачений беззаперечно визнав свою вину в повному обсязі і погодився із встановленими досудовим розслідуванням фактичними обставинами, які викладені в обвинувальному акті, та не заперечує їх.
Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч. 4 ст. 107 КПК України не здійснювалось.
При призначенні покарання обвинуваченому суд враховує наступні обставини.
Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.
Призначаючи покарання, судом враховано те, що обвинувачений вчинив кримінальний проступок, що відповідно до класифікації кримінальних правопорушень не належить до злочинів, та свідчить про незначну суспільну небезпеку вчиненого ним діяння; не працює, раніше не судимий в порядку ст. 89 КК України, на обліку у лікаря-психіатра та у лікаря-нарколога не перебуває, характеризується посередньо.
Обставиною, що пом`якшує покарання, суд визнає щире каяття обвинуваченого.
Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.
Призначаючи покарання, суд враховує, що відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Обираючи вид покарання суд приймає до уваги характер вчиненого кримінального проступку, особу обвинуваченого, який є таким, що раніше в силу ст. 89 КК України не судимий, те, що він щиро розкаявся у вчиненому.
У цій справі, суд вважає за необхідне звернути увагу на таке.
Як убачається з вимоги (а.п. 55) ОСОБА_4 раніше притягувався до кримінальної відповідальності, проте, на день розгляду справи є не судимим в силу вимог статті 89 КК України.
З долученого до справи вироку Солом`янського районного суду м. Києва від 23.08.2016 року (а.п. 57) убачається, що ОСОБА_4 був засуджений за те, що він приблизно в 2013 році, за переконанням невстановленої слідством особи про можливість виготовлення завідомо неправдивого офіційного документу, а саме: посвідчення учасника бойових дій на ім`я ОСОБА_4 , яке надає права та обов`язки, передбачені законодавством, усвідомлюючи протиправність дій, сприяв з корисливих мотивів вчиненню злочину, а саме надав невстановленій слідством особі власні анкетні дані (ПІП) та власну фотокартку в військовій формі для виготовлення та подальшого отримання підробленого посвідчення учасника бойових дій, з метою подальшого його використання. В результаті чого, в невстановленому місці, у невстановлений час, невстановленою слідством особою, виготовлено завідомо неправдивий офіційний документ, а саме дублікат посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_2 , виданого Головним управлінням праці і соціальної політики 25.06.2013 року.
За вказані дій ОСОБА_4 було засуджено за ч.5 ст.27, ч.1 ст. 358, ч.4 ст.358 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 1700 грн.
Як убачається з вироку суду ОСОБА_4 свою вину у вчиненні ним кримінальних правопорушень визнав повністю та розкаявся.
Проте, звертає на себе той факт, що ОСОБА_4 , незважаючи на притягнення його до кримінальної відповідальності за використання завідомо підробленого документа, знову вирішив вчинити аналогічний злочин, легковажно розраховуючи на відсутність покарання за вчинення таких дій.
Більше того, він знову повторно використав посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_1 , за використання якого він вже був засуджений судом.
Враховуючи, що ОСОБА_4 є особою з вищою освітою та безумовно розумів наслідки своїх, така його зухвалість лише свідчить, що він продовжує умисно вчиняти протиправні діяння та не бажає становитися на шлях виправлення, що враховується у цій справі судом.
Таким чином, ОСОБА_4 , будучи особою, яка чітко розуміла наслідки невідворотності покарання за вчинення незаконних дій, знову вчинив умисне кримінальне правопорушення.
Одночасно судом враховується те, що санкцією ч. 4 ст. 358 КК України передбачено як альтернативні такі види основних покарань: штраф, арешт або обмеження волі.
Оскільки в матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які відомості про те, що ОСОБА_4 працює на даний час і має дохід, який би давав можливість сплатити штраф у розмірі, передбаченому санкцією ч. 4 ст. 358 КК України, а також те, що призначення штрафу за попереднім вироком суду не виправило ОСОБА_4 , суд вважає призначення покарання у виді штрафу недоцільним. Тим більше, таке покарання, на думку суду, не буде сприяти виправленню ОСОБА_4 , оскільки він вчиняє злочин не вперше, висновків не робить.
А тому, враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_4 покарання у виді арешту, в межах санкції статті, передбаченої ч. 4 ст. 358 КК України.
На думку суду, покарання у виді арешту, у даному випадку, є доречним та забезпечить виправлення засудженого, який має усвідомити свою поведінку саме в умовах ізоляції від суспільства.
У конкретно даному кримінальному провадженні, судом враховується, що обвинувачений висновків для себе не робить, на шлях виправлення не стає, а тому, відповідно до принципу індивідуалізації покарання, суд, керуючись принципом справедливості, вважає, що для досягнення мети попередження кримінальних правопорушень та виправлення ОСОБА_4 необхідно призначити йому покарання у виді арешту, адже таке буде покликане запобігти можливому вчиненню обвинуваченою кримінальних правопорушень у майбутньому і сприятиме його виправленню та перевихованню з усвідомленням суспільної небезпечності діяння.
Даних, які унеможливлювали б призначення такого виду покарання, у відповідності до вимог ст. 60 КК України, судом не встановлено.
Дане ж покарання, на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості й не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності, через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 р.; «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005 р.; «Ісмайлова проти Росії» від 29.11.2007 р.).
Тобто, як наслідок, формальні моменти не можуть бути вирішальними, головною є можливість у кожній конкретній справі оцінити основну мету застосування певного заходу та характер впливу на особу, які можуть істотно відрізнятися, навіть, за зовнішньої подібності відповідних примусових заходів, бо суд стоїть на тій позиції, що, незалежно від того, що вчинили злочинці, визнання їх людської гідності передбачає надання їм можливості ресоціалізувати себе за час відбування покарання з перспективою колись стати відповідальним членом вільного суспільства, що, у цій ситуації, при застосуванні саме такого покарання, є можливим.
Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного й особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню.
Вказане покарання суд призначає, в тому числі, з врахуванням висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 01.02.2018 у справі № 634/609/15-к, де останній роз`яснив, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Також ККС ВС зазначив, що підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК тощо; індивідуалізація покарання конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.
Верховний Суд звернув увагу, що дискреційні повноваження суду визнаються і ЄСПЛ (зокрема, справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Правових підстав для призначення обвинуваченому покарання нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання, тобто на підставі ст. 69 КК України, чи застосування ст. 75 КК України, враховуючи перелічені вище конкретні обставини у їх сукупності та дані про особу винного, його ставлення до вчиненого, суд не знаходить.
Застосування інституту умовного звільнення (ст. 75 КК України), по-перше, не передбачене до даного виду покарання вимогами ч. 1 ст. 75 КК України; по-друге, до призначеного обвинуваченій покарання не сприятиме меті покарання та не буде достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
Згідно наданих канцелярією суду даних, штраф за вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 23.08.2016 року у розмірі 1700 грн ОСОБА_4 сплачено у повному розмірі.
Підстав для вирішення питань, пов`язаних із запобіжним заходом відносно обвинуваченого, немає з огляду на відсутність таких клопотань у учасників процесу та у світлі того, що, відповідно до ст. 22, 26 КПК України, суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами, які є вільними у використанні своїх процесуальних прав.
Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлений, потерпілі у кримінальному провадженні відсутні.
Питання про речові докази слід вирішити відповідно до вимог ст.100 КПК України, а про процесуальні витрати, пов`язані з проведенням судових експертиз, - відповідно до положень ст.122, 124 КПК України.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 373, 374, 375, 376, 381-382 КПК України, суд,
ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, та призначити йому покарання у виді арешту на строк 1 (один) місяць.
Речові докази у кримінальному провадженні: полімерний пакет № 5689543, в якому знаходиться посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_1 , видане на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - залишити в матеріалах кримінального провадження.
Стягнути з ОСОБА_4 судові витрати по справі вартість проведеної експертизи в сумі 1510,24 гривень в дохід держави.
Вирок може бути оскаржений до Київського апеляційного суду через Солом`янський районний суд міста Києва протягом 30 (тридцяти) днів з дня отримання копії вироку.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 394 КПК України, вирок суду першої інстанції, ухвалений за результатами спрощеного провадження в порядку, передбаченому статтями 381 та 382 цього Кодексу, не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав розгляду провадження за відсутності учасників судового провадження, недослідження доказів у судовому засіданні або з метою оспорити встановлені досудовим розслідуванням обставини.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку за результатами розгляду обвинувального акта щодо вчинення кримінального проступку не пізніше дня, наступного за днем ухвалення, надіслати учасникам судового провадження.

Суддя ОСОБА_1