ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/439/22 Справа № 697/2303/20 Категорія: ч.2 ст. 286 КК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засіданняОСОБА_5
за участі:
прокурораОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

представника потерпілих ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 , захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - ОСОБА_8 та представника потерпілих ОСОБА_11 на вирок Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 22 червня 2022 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Карапиші, Миронівського району, Київської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , з середньою освітою, розлученого, маючого на утриманні двох неповнолітніх дітей, в силу ст. 89 КК України не судимого ,-
визнано виним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, і призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

Строк відбування основного покарання визначено обчислювати з моменту фактичного затримання ОСОБА_7 після набрання вироком законної сили.

До набрання вироком законної сили обрано щодо ОСОБА_7 запобіжний захід у виді особистого зобов`язання з покладенням на ОСОБА_7 обов`язків, передбачених статтею 194 КПК України: не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований та проживає с. Хутори, Черкаського району, Черкаської області без дозволу суду; здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Роз`яснено ОСОБА_7 , що в разі невиконання, покладених на нього судом, обов`язків до нього може бути застосований більш жорсткий запобіжний захід.

Вирішено стягнути з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати: за проведення судової експертизи технічного стану транспортного засобу №4/561 від 03.08.2020 в сумі 1961,40 грн., за проведення судової експертизи технічного стану транспортного засобу № 4/560 від 25.08.2020 в сумі 2288,30 грн., за проведення транспортно-трасологічної експертизи № 4/559 від 21.08.2020 в сумі 2288,30 грн., за проведення судової авто-технічної експертизи № 4/55Е-20 від 25.11.2020 в сумі 3922,56 грн., всього: 10460,56 грн.

Скасовано арешт на майно, а саме: на автомобіль «БАЗ ТI 11.61», реєстраційний номер НОМЕР_1 , що згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 належить ОСОБА_12 , зареєстрованому за адресою: АДРЕСА_2 , накладений ухвалою слідчого судді Придніпровського районного суду м. Черкаси від 09.07.2020 у справі №711/4719/20;

на автомобіль «ВАЗ 21101», реєстраційний номер НОМЕР_3 , що згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 належить ОСОБА_10 , зареєстрованій за адресою: АДРЕСА_3 , накладений ухвалою слідчого судді Придніпровського районного суду м. Черкаси від 09.07.2020 у справі № 711/4720/20.

Вирішена доля речових доказів відповідно до вимог ст. 100 КПК України,

в с т а н о в и л а :

Згідно вироку Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 22.06.2022 ОСОБА_7 визнано винним та засуджено за те, що він 07.07.2020 близько 13 години 15 хвилин, керуючи автомобілем «БАЗ Т111.61», реєстраційний номер НОМЕР_1 , з вантажем у вигляді кисневих балонів в кількості 70 штук, та рухаючись з м. Черкаси в напрямку м. Канів, на 40 км + 800 м автодороги сполученням Миронівка-Канів-Софіївка, на території Канівського району, в порушення вимог пунктів 12.1, 34.1 (лінії дорожньої розмітки 1.1) Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306, під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху не врахував дорожню обстановку, особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно ним керувати, виїхав на лінію дорожньої розмітки 1.1, на яку в`їзд заборонено, після чого на зустрічну смугу руху, де допустив зіткнення з автомобілем «ВАЗ 21101», реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який рухався в зустрічному напрямку руху.

В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди водій ОСОБА_13 , згідно з висновком експерта № 03-01/602 від 08.07.2020, отримав тілесні ушкодження у вигляді: сполученої травми голови, тулубу та кінцівок із переломами кісток скелету та ушкодженням внутрішніх органів, що супроводжувалось гострою кровотечею, та як наслідок масивною крововтратою, від яких настала смерть.

Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля «ВАЗ 21101», реєстраційний номер НОМЕР_3 , ОСОБА_10 , 1980 року народження, згідно з висновком експерта №02-01/727 від 14.08.2020, отримала тяжкі тілесні ушкодження у вигляді: травми живота з розчавленням селезінки та крововиливом в черевну порожнину; травми грудної клітки з численними переломами ребер зліва, попаданням крові та повітря в ліву плевральну порожнину без стиснення легені; вивих кісток правого передпліччя; численні рани м`яких тканин голови, обличчя.

Порушення правил безпеки дорожнього руху водієм автомобіля «БАЗ Т111.61», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_7 , а саме вимог пунктів 12.1, 34.1 (лінії дорожньої розмітки 1.1) Правил дорожнього руху, згідно з висновком експерта № 4/55Е-20 від 25.11.2020, знаходиться в причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням наслідків у вигляді спричинення смерті потерпілому ОСОБА_13 та заподіяння потерпілій ОСОБА_10 тяжких тілесних ушкоджень.

В апеляційній скарзі прокурор, не заперечуючи доведеності вини та правильності кваліфікації дій обвинуваченого, просив вирок суду першої інстанції скасувати через невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, та ухвалити новий вирок, яким засудити ОСОБА_7 за ч.2 ст. 286 КК України та призначити покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 роки. В решті - вирок суду залишити без змін.

В обґрунтування своїх вимог прокурор посилається на те, що судом не в повній мірі враховано характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, а саме смерть молодої особи, а також заподіяння тяжких тілесних ушкоджень дружині загиблого ОСОБА_10 .. Крім того, ОСОБА_7 раніше притягувався до кримінальної відповідальності за умисні злочини, хоча в силу ст. 89 КК України вважається раніше не судимим.
Не погоджуючись з вироком місцевого суду, захисник ОСОБА_7 ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу в якій просив його змінити в частині призначеного покарання, та призначити ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст. 286 КК України у виді 3 років позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами. Застосувати до останнього положення ст. 75 КК України, призначивши покарання із іспитовим строком на 2 роки. В решті - вирок суду залишити без змін.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що ОСОБА_7 свою вину у вчиненні інкримінованого йому діяння визнав у повному обсязі, щиро розкаявся, під час досудового розслідування частково добровільно відшкодував спричинені матеріальні збитки та моральну шкоду. Крім того, місцевим судом враховано наявність на утримані ОСОБА_7 двох неповнолітніх дітей, однак поза увагою суду залишилося те, що один з дітей є інвалідом, його цивільна дружина, мати його дітей, є інвалідом ІІІ групи, а також те, що ОСОБА_7 є раніше не судимим, що на думку захисника суттєво знижує суспільну небезпечність обвинуваченого.

Не погоджуючись з вироком місцевого суду, представник потерпілих ОСОБА_11 подав апеляційну скаргу в якій просив його скасувати в частині призначеного покарання, та ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст. 286 КК України у виді 7 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком 3 роки, а в іншій частині - залишити вирок без змін.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що частково завдані збитки в розмірі 10 000 грн. відшкодовані сестрою обвинуваченого ОСОБА_7 , при цьому останній безпосередньо не вживав жодних дій щодо відшкодування завданих збитків, а тому вказані обставини свідчать про намагання уникнути відповідальності. Крім того, розмір завданих збитків в десятки разів більший ніж 10000 грн. Також, ОСОБА_7 вів себе зухвало та цинічно по відношенню до потерпілих, жодного разу не вибачився, вину визнав частково, що свідчить про відсутність у нього пом`якшуючої покарання обставини.

Заслухавши доповідь судді, думку обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_14 , які підтримали подану захисником апеляційну скаргу, просили її задовольнити, а в задоволенні апеляційної скарги прокурора та представника потерпілих -відмовити, думку прокурора ОСОБА_6 , потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та їх представника ОСОБА_11 , які підтримали подані прокурором та представником потерпілих апеляційні скарги та просили їх задовольнити, в задоволенні апеляційної скарги захисника обвинуваченого - відмовити, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що вони не підлягають до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Вказаних вимог закону суд першої інстанції дотримався .

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за яке він засуджений, відповідають фактичним обставинам справи, ґрунтуються на доказах, досліджених судом, та ніким не оспорюються.

Кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.2 ст. 286 КК України є вірною.

Оскільки учасники судового провадження не оспорюють доведеність винуватості, кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_7 , тому судом апеляційної інстанції вирок місцевого суду перевіряється лише в частині призначеного покарання ОСОБА_7 ..

Доводи захисника ОСОБА_14 про суворість призначеного обвинуваченому покарання та необхідність застосування вимог ст. 75 КК України, а також доводи прокурора та представника потерпілих ОСОБА_11 про м`якість призначеного покарання, колегія суддів вважає безпідставними, а тому апеляційні скарги до задоволення не підлягають, виходячи з наступного.

Визначені в ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства.

Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Виходячи з принципу співмірності цей захід примусу за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Згідно приписів ст. 75 КК України - якщо суд при призначенні покарання, в тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 місцевий суд достатньо виконав вимоги ст. 50, 65, 66, 67 КК України та правових позицій, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», врахувавши ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим ОСОБА_7 кримінального правопорушення, яке вчинено з необережності і відповідно до ст. 12 КК України відноситься до тяжких злочинів, особу обвинуваченого, який розлучений, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, в силу ст. 89 КК України не судимий, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно, також враховано досудову доповідь представника персоналу пробації, наявність обставини, яка пом`якшує покарання обвинуваченого, - часткове добровільне відшкодування завданих збитків, та відсутність обставин, які обтяжують покарання, і обґрунтовано призначив ОСОБА_7 покарання, передбачене санкцією ч.2 ст. 286 КК України, у виді 3 років позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

Крім того, місцевим судом при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , враховано позицію потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , які наполягали на призначенні йому покарання у виді реального позбавлення волі.

Частиною 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Конституційний Суд України у Рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».

Колегія суддів вважає, що призначене судом першої інстанції ОСОБА_7 покарання відповідає принципу індивідуалізації призначення покарання та вимогам закону, за своїм видом та розміром є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, а тому не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 , та звільнення обвинуваченого від відбування реального покарання на підставі ст. 75 КК України, оскільки обвинувачений вчинив злочин, який відноситься до категорії тяжких, при цьому грубо порушив Правила дорожнього руху України, що призвело до тяжких наслідків у виді завдання потерпілій ОСОБА_10 тяжких тілесних ушкоджень та смерті ОСОБА_13 , потерпілі ОСОБА_9 , ОСОБА_10 наполягали на призначенні найбільш суворого покарання, передбаченого санкцією ч.2 ст. 286 КК України, тому виправлення ОСОБА_7 можливе лише при призначенні покарання у виді реального позбавлення волі, яке призначено судом першої інстанції в межах санкції ч.2 ст. 286 КК України.

Переконливих доводів про невідповідність призначеного ОСОБА_7 покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і особі засудженого внаслідок суворості чи м`якості в поданих апеляційних скаргах не наведено та під час апеляційного розгляду не встановлено, в зв`язку з чим вважати його занадто суворим чи м`яким колегія суддів підстав не вбачає.

На думку колегії суддів дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , а саме відсутність судимостей, вчинення необережного кримінального правопорушення, наявність на його утриманні двох неповнолітніх дітей, пом`якшуючу покарання обставину - часткове добровільне відшкодування завданих злочином збитків, були враховані судом першої інстанції при призначенні останньому покарання, в тому числі і відсутність обтяжуючих покарання обставин, і у цьому випадку не є такими, що свідчили б про можливість виправлення ОСОБА_7 без ізоляції від суспільства в умовах здійснення за ним контролю при звільненні від відбування покарання з випробуванням.

У вироку місцевого суду не акцентовано увагу на те, що один з двох дітей, які перебувають на утриманні ОСОБА_7 , є інвалідом , однак на думку колегії суддів, вказана обставина не може слугувати підставою для призначення обвинуваченому покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України, як про те просить захисник обвинуваченого ОСОБА_7 ОСОБА_14 , як і та обставина, що цивільна дружина ОСОБА_7 є інвалідом ІІІ групи. Суд першої інстанції призначив обвинуваченому мінімальне покарання за санкцією ч.2 ст. 286 КК України, врахувавши зазначені захисником обставини.

Також захисник ОСОБА_14 в своїй апеляційній скарзі стверджував, що обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину визнав у повному обсязі, щиро розкаявся, однак згідно вироку місцевого суду, в судовому засіданні ОСОБА_7 вину визнавав частково, і розкаявся лише під час апеляційного розгляду, а тому доводи апелянта в цій частині є неспроможними.

В апеляційній скарзі представник потерпілих ОСОБА_11 вказував, що завдані збитки у кримінальному провадженні відшкодовано частково не обвинуваченим , а його сестрою, що судом першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому враховано не було, однак колегія суддів вважає, що вказані доводи не слугують підставою для призначення обвинуваченому більш суворого покарання, оскільки факт сплати потерпілі визнали, обвинувачений стверджував, що саме він відшкодував потерпілим вказану суму, цивільний позов потерпілими в даній справі заявлено не було, в матеріалах кримінального провадження відсутні докази збитків , на які посилається апелянт.

Крім того, в матеріалах кримінального провадження відсутні відомості про те, що обвинувачений ОСОБА_7 свідомо ухилявся від подальшого відшкодування шкоди потерпілим, як і відсутні докази його цинічної і зухвалої поведінки, як про те зазначає представник потерпілих ОСОБА_11 в своїй апеляційній скарзі.
Колегія суддів вважає, що місцевим судом в повній мірі враховано характер і ступінь тяжкості наслідків ДТП, що настали, а саме смерть молодої особи та заподіяння тяжких тілесних ушкоджень дружині загиблого ОСОБА_10 , а також те, що обвинувачений ОСОБА_7 в силу ст. 89 КК України раніше не судимий, а тому доводи прокурора в цій частині є необґрунтованими.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, місцевим судом при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_15 враховано те, що потерпіла ОСОБА_10 втратила чоловіка, а сама внаслідок дорожньо-транспортної пригоди отримала інвалідність третьої групи, а тому доводи прокурора в цій частині є неприйнятними.

Призначене ОСОБА_7 покарання у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки є співмірним протиправному діянню, відповідає принципу індивідуалізації призначення покарання та вимогам ст. 50, 65 КК України, належним чином мотивоване, і є необхідним та достатнім для його виправлення, попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень та досягнення мети покарання.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону під час розгляду даного кримінального провадження місцевим судом, які б слугували підставою для скасування чи зміни вироку суду, колегією суддів не встановлено.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлений щодо ОСОБА_7 вирок є законним, вмотивованим і обґрунтованим, а підстави для його зміни та призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання із застосуванням вимог ст. 75 КК України, як про це просить захисник ОСОБА_8 в апеляційній скарзі, відсутні, також відсутні і підстави для призначення ОСОБА_7 більш суворого покарання за апеляційними скаргами прокурора та представника потерпілих ОСОБА_11 .

Керуючись ст. 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів судової палати, -

ухвалила:

Вирок Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 22 червня 2022 рокущодо ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 , захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - ОСОБА_8 та представника потерпілих ОСОБА_11 залишити без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий

Судді