Справа № 464/5539/19 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/172/21 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Сихівського районного суду м. Львова від 29 грудня 2020 року у кримінальному провадженні про обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а:

вищевказаним вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, та призначено покарання у виді обмеження волі на строк один рік.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_8 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) відшкодування майнової шкоди у розмірі 5101 грн., відшкодування моральної шкоди у розмірі 15000 грн., в всього 20101 (двадцять тисяч сто одну) гривню.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Строк відбування покарання ОСОБА_6 ухвалено обчислювати з моменту набрання вироком законної сили та звернення такого до виконання.

За вироком суду ОСОБА_6 визнано винним в тому, що він 01.10.2019 умисно заподіяв працівникові правоохоронного органу легкі тілесні ушкодження у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків, за наступних обставин.

01.10.2019 о 08.00 год. потерпілий ОСОБА_8 , будучи згідно з наказом ДУ «ЛВК-48» №15/ос/вп-18 від 21.02.2018 службовцем Державної кримінально-виконавчої служби України на посаді молодшого лейтенанта групи охорони ДУ «Львівська виправна колонія №48», заступив на чергування згідно з наказом в.о. начальника вказаної установи №267 від 01.10.2019 «Про забезпечення охорони та збереження матеріальних цінностей ДУ «Львівська виправна колонія №48» та перебував на патрулюванні на пості №3, що за адресою: м. Львів, вул. Хуторівка, 2.

При виконанні своїх функціональних обов`язків працівник групи охорони ОСОБА_8 був уповноваженим представником правоохоронного органу, був наділений повноваженнями, передбаченими посадовими інструкціями, а саме: контроль дотримання встановленого пропускного режиму на об`єкті установи; забезпечення проведення заходів щодо зміцнення охорони в установі; здійснення охорони матеріальних цінностей установи; затримання та проведення короткого опитування, а в разі потреби догляд порушників, і негайна доповідь про них керівництву установи для вжиття відповідних заходів; не допускати до вартового приміщення нікого, крім осіб, які мають на це право.

Так, 01.10.2019 приблизно о 20.30 год. потерпілий ОСОБА_8 , будучи одягненим у формений одяг та знаходячись при виконанні своїх службових обов`язків, підійшов до вхідних воріт КПП №3, через які здійснюється виїзд з охоронюваної території ЛВК №48, та виконуючи свої обов`язки стосовно здійснення охорони матеріальних цінностей установи, звернувся з вимогою щодо припинення протиправних дій щодо входу на територію ДУ «Львівська виправна колонія №48» до обвинуваченого ОСОБА_6 , який намагався пройти на територію ДУ «Львівська виправна колонія №48». Однак ОСОБА_6 , усвідомлюючи, що вказана особа є працівником групи охорони та перебуває під час виконання своїх службових обов`язків, маючи умисел на заподіяння працівникові правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків, почав чинити активну фізичну протидію працівнику групи охорони, зайшов у приміщення КПП №3 та з метою реалізації свого злочинного умислу, тримаючи затиснутий в кулак металевий предмет (який саме в ході досудового розслідування не встановлено), умисно наніс удар в ділянку ротової порожнини потерпілому ОСОБА_8 , внаслідок чого спричинив останньому травматичну екстракцію центральних і правого бокового різців верхньої щелепи, забій м`яких тканин обличчя, забійні поверхневі рани внутрішніх поверхонь верхньої та нижньої губи, які відносяться до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я.

Не погоджуючись з даним вироком обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок Сихівського районного суду м. Львова від 29 грудня 2020 року скасувати та постановити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 невинним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.345 КК України.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що при ухваленні вироку суд першої інстанції не взяв до уваги обставини, що мають істотне значення для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення та призначив покарання, яке за своїм видом та строком є явно несправедливим через свою суворість та помилково прийшов до переконання про його винуватість у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, а відтак даний вирок, на думку обвинуваченого, підлягає скасуванню.

Обвинувачений ОСОБА_6 вважає, що винесений вирок є необґрунтованим та таким, що винесений з грубим порушенням чинного законодавства, а саме висновки суду викладені у вироку не відповідають фактичним обставинам кримінального правопорушення.

Вказує, що твердження суду першої інстанції про вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.345 КК України не підтверджуються жодним доказом, а саме свідки, які допитані під час судового розгляду та сам потерпілий ОСОБА_8 дали покази, які вказують на інші обставини, які були висвітлені в обвинувальному акті та ніби то були встановлені судом.

Наголошує, що суд вважає встановленим те, що обвинувачений намагався пройти на території ЛВК №48 потерпілий намагався припинити його протиправні дії, після чого ОСОБА_6 зайшов в приміщення КПП та завдав йому тілесних ушкоджень. Зокрема, вказані обставини різняться з показами свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які в своїх показах підтвердили, той факт, що спеціального проїзного режиму на території ЛВК №48 не було, не працівники колонії мали доступ до території колонії.

Зазначає, що потерпілий ОСОБА_8 не зміг чітко пояснити, які саме протиправні дії він припиняв. Вказує, що відповідно до вироку суду під протиправними діями вважається протиправний проїзд на територію колонії, але всі безпосередні свідки та потерпілий вказують, що обвинувачений безперешкодно проїхав на територію для того, щоб забрати свій автомобіль, який знаходився там на ремонті. Потерпілий вказує на те, що саме він пропустив туди обвинуваченого. Обвинувачений вказує, що конфлікт між ним та потерпілим виник при виїзді з території, оскільки між ними мали місце неприязні відносини, через раніше виниклі непорозуміння.

Звертає увагу, що моменту нанесення тілесних ушкоджень потерпілому свідки не бачили, а свідок ОСОБА_10 повідомив суду про те, що він не бачив щоб обвинувачений заходив в приміщення КПП, та вказав, що свідок ОСОБА_12 цього бачити так само не міг.

Щодо показів свідка ОСОБА_12 , як зазначає обвинувачений, суд було повідомлено про те, що потерпілий вчиняв на нього тиск перед допитом, а на свідка ОСОБА_10 після його допиту, відповідне повідомлення було зроблено безпосередньо після таких подій, після чого захисник подавав клопотання про відновлення дослідження доказів, долучення до матеріалів провадження відеозапису на якому зафіксовано тиск, але судом таке клопотання фактично не розглядалося, та запис не досліджувався.

Окрім того, обвинувачений вказує, що під час дослідження протоколу слідчого експерименту, а саме відеозапису фіксації сторона захисту неодноразово наголошувала на тому, що свідок ОСОБА_12 не міг бачити хто перебував в приміщенні КПП, оскільки він не освітлювався, а вікно, яке знаходиться в середині приміщення створює ефект дзеркала, окрім того стороною захисту було подано клопотання про визнання такого доказу недопустимим, у зв`язку із грубими порушеннями при його проведенні.

На думку апелянта, жодний з доказів не підтверджує ні об`єктивної, ні суб`єктивної сторони кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.345 КК України, а саме зв`язок між тілесними ушкодженнями та виконанням потерпілим своїх посадових обов`язків.

04 березня 2021 року на адресу Львівського апеляційного суду надійшло заперечення на апеляційну скаргу від представника потерпілого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_13 , в якому просить долучити до матеріалів справи дане заперечення та врахувати його при розгляді справи, розгляд справи провести за участю потерпілого ОСОБА_8 та його представника - адвоката ОСОБА_13 , апеляційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Сихівського районного суду м. Львова від 29.12.2020 без змін.

Зазначає, що апеляційна скарга обвинуваченого є необґрунтованою та безпідставною, а вирок Сихівського районного суду м.Львова є законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Вказує, що умисне заподіяння обвинуваченим тілесних ушкоджень потерпілому було пов`язане саме з виконання останнім своїх службових обов`язків щодо охорони установи, обвинуваченому до виникнення конфлікту було відомо, що потерпілий ОСОБА_8 є працівником установи, та в цей день потерпілий перебуваючи у форменому одязі виконував обов`язки щодо охорони установи.

Вказує, що початком та відповідно основою виникнення конфлікту являється відмова потерпілим отримувати ключі автомобіля обвинуваченого від працівників СТО, що явно не входило до його службових обов`язків при здійсненні чергування на посту №3. Внаслідок цього, обвинувачений проявив своє невдоволення та почав стукати колесом мотоцикла у ворота, на що потерпілий зробив зауваження. В подальшому потерпілий неодноразово робив зауваження щодо протиправної поведінки обвинуваченого, яка мала місце коли останній забирав свій автомобіль, та обвинувачений після того як виїхав за територію установи, здійснив спробу знову зайти на територію установи, та в коридорі приміщення, де потерпілий здійснював чергування несподівано без попередження наніс потерпілому тілесні ушкодження. Вказані обставини, на переконання представника потерпілого явно підтверджують умисел обвинуваченого у нанесенні тілесних ушкоджень потерпілому, який був при виконанні службових обов`язків.

В судове засідання апеляційного суду обвинувачений, його захисник, потерпілий та його представник не прибули, хоча належним чином повідомлялися про час та місце розгляду справи, про причини свого неприбуття до суду не повідомили, що відповідно до ч.4 ст. 405 КПК України не перешкоджає проведенню розгляду.

Заслухавши доповідача, прокурора, який заперечив апеляційну скаргу обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Колегія суддів вважає, що дані вимоги закону судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного вироку дотримані.

Вирок суду ухвалений на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом першої інстанції відповідно до ст. 94 КПК України в їх сукупності, з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. У вироку суду наведено належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини кримінального провадження, навівши такі у вироку, та прийшов до обґрунтованого висновку про наявність у діях обвинувачених складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 345 КК України, оскільки обвинувачений ОСОБА_6 скоїв умисне заподіяння працівникові правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.

Дані обставини підтверджуються наявними у матеріалах кримінального провадження доказами, яким суд першої інстанції надав належну правову оцінку та вірно взяв до уваги, обґрунтувавши своє рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, в судовому засіданні, під час ухвалення вироку, обвинувачений ОСОБА_6 вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення не визнав та дав показання про те, що зранку 01.10.2019 приїхав до ДУ «ЛВК №48» та залишив свій автомобіль для ремонту біля автосервісу, який знаходиться на території вказаної установи. Працівник автосервісу ОСОБА_14 приблизно о 18.30 год. йому зателефонував та повідомив, що його автомобіль відремонтований, на що ОСОБА_6 сказав, що приїде за ним приблизно о 19.00-19.15 год. Також ОСОБА_14 повідомив, що ключі від автомобіля не може залишити в охоронця установи та заховає їх в обумовленому ними місці. Приїхавши на мотоциклі до воріт установи, ОСОБА_6 посигналив для того, щоб охоронець відчинив ворота. Вийшовши з приміщення охорони, потерпілий ОСОБА_8 з невідомих причин почав виражатись до ОСОБА_6 нецензурною лайкою, на що останній пояснював, що приїхав забрати свій автомобіль. В подальшому ОСОБА_6 заїхав на територію установи, де поспілкувався з ОСОБА_15 та переодягнувся, після чого мав намір виїхати з території установи на своєму відремонтованому автомобілі. У зв`язку з тим, що ворота були зачинені, почав сигналити. Оскільки ніхто з охоронців ворота не відчиняв, пішов їх відчиняти самостійно. В цей час з приміщення вибіг ОСОБА_8 , при цьому нецензурно виражався, відштовхнув ОСОБА_6 , збив його з ніг та почав наносити удари. Коли обвинувачений лежав на землі, до воріт установи під`їхав свідок ОСОБА_10 , який ОСОБА_8 піднімав та заспокоював. Інший охоронець лише за цим спостерігав. Після цього ОСОБА_6 сів у свій автомобіль та поїхав і більше в цей день на територію установи не повертався. Також ствердив, що раніше потерпілого ОСОБА_8 знав, оскільки відбував покарання в ДУ «ЛВК №48», а ОСОБА_8 в цей час працював контролером та жодних конфліктів між ними не було. Приблизно за один тиждень до цих подій ОСОБА_8 запитував у ОСОБА_6 , коли він відсвяткує з ними своє одруження. Зазначив, що конфлікт з ОСОБА_8 тривав приблизно 5 7 хвилин, при цьому ОСОБА_6 жодних предметів з багажника свого автомобіля не брав та ударів такими не наносив. Не пригадує, чи під час конфлікту потерпілий був одягнений у формений одяг, але службове посвідчення йому не пред`являв. Цивільний позов не визнав, оскільки злочину не вчинив.

Проте, незважаючи на заперечення ОСОБА_6 своєї вини, суд першої інстанції, безпосередньо дослідивши інші докази, дійшов правильного висновку про наявність у діях обвинуваченого складу інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого щодо недоведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 345 КК України, не знайшли свого підтвердження та спростовуються матеріалами справи, зокрема:

- показами потерпілого ОСОБА_8 , який в судовому засіданні районного суду дав показання про те, що 01.10.2019 заступив на зміну щодо охорони території ДУ «ЛВК №48». До його обов`язків серед іншого належало знати про усіх відвідувачів території установи. Приблизно о 20 год. до нього підійшов працівник автосервісу, що розташований на території установи, з проханням передати ОСОБА_6 ключі від його автомобіля, який був відремонтований та стояв біля СТО. ОСОБА_8 у цьому проханні відмовив та через деякий час почув звук сигналу транспортного засобу біля воріт установи. Вийшовши з приміщення, побачив ОСОБА_6 , якого знав ще з часу відбування останнім покарання у колонії та жодних конфліктів з ним до цього часу не мав. ОСОБА_6 поводив себе агресивно, своїм мотоциклом стукав в ворота, на вимогу припинити свої дії не реагував. Коли потерпілий відчинив ворота, ОСОБА_6 в`їхав на територію та деякий час розмовляв з працівником автосервісу. В подальшому ОСОБА_6 мав намір виїхати з території та під час відкривання ОСОБА_8 воріт ОСОБА_6 вийшов з автомобіля, почав розхитувати ворота та потім взяв з багажника свого автомобіля предмет, схожий на парасолю, та намагався вдарити ОСОБА_8 . Останній від удару захистився рукою, однак після цього потерпілий поклав обвинуваченого, який продовжував висловлювати погрози, на землю та попередив про застосування спецзасобів. Після цього, потерпілий відпустив обвинуваченого, який пообіцяв припинити свої дії. В подальшому ОСОБА_6 виїхав автомобілем за територію колонії, однак приблизно через одну хвилину зайшов в приміщення КПП з ріжковим ключем в руках. Потерпілий висловив вимогу покинути приміщення прохідної, однак обвинувачений наніс йому удар вказаним ключем в обличчя та одразу ж з місця події на автомобілі зник. Також потерпілий зазначив, що ворота установи зачиняються після кожного в`їзду/виїзду. Раніше з ОСОБА_6 ніколи конфліктів у нього не було, хоча знає його з часу відбування останнім покарання у цій установі, працюючи інспектором відділу нагляду і безпеки, що здійснює безпосередній нагляд за засудженими. Ствердив, що завжди під час служби перебуває у форменому одязі та 01.10.2019 також був одягнений у форму. Вважає, що причиною дій ОСОБА_6 могла бути відмова потерпілого взяти для передачі ключі від його автомобіля, який знаходився біля автосервісу. Цивільний позов повністю підтримав (Т. 1 а.с. 80-85). Вказав, що після отриманих травм лікувався, тривалий час не міг нормально харчуватись, відчував незручності через свій стан;

- показами допитаного в судовому засіданні суду першої інстанції свідка ОСОБА_9 , який дав показання про те, що працює на автосервісі, який знаходиться в орендованому приміщенні ДУ «ЛВК №48» на вул. Хуторівка, 2 у м. Львові, та ввечері одного з днів жовтня 2019 року на автосервіс приїхав ОСОБА_6 , щоб забрати свій автомобіль. З останнім домовились по телефону, що ключі від автомобіля будуть залишені на прохідній (КПП) ДУ «ЛВК №48», оскільки автосервіс працює до 18 години. Однак працівник охорони ДУ «ЛВК №48» ОСОБА_8 на пропозицію працівника автосервісу взяти для передачі ОСОБА_6 ключі від автомобіля не погодився та свідок вирішив ключі заховати неподалік автосервісу, про що повідомив ОСОБА_6 . Також зазначив, що за домовленістю з керівництвом ДУ «ЛВК №48» до автосервісу через прохідну установи заїжджають автомобілі. Коли свідок зачинив сервіс та зі своїм співробітником покидав на автомобілі територію ДУ «ЛВК №48», то зустрів біля прохідної за територією установи ОСОБА_6 , який приїхав на мотоциклі та, сидячи на такому, розмовляв з потерпілим ОСОБА_8 . Потерпілий відчинив ворота, які до цього були лише трохи привідкриті, для виїзду автомобіля свідка ОСОБА_9 та після цього на територію заїхав ОСОБА_6 . Свідок повідомив ОСОБА_6 місцезнаходження ключів та поїхав. Про бійку між обвинуваченим та потерпілим дізнався наступного дня. Також зазначив, що з ОСОБА_6 знайомий приблизно 5-7 років, останній періодично привозить свій автомобіль на ремонт. Бувають випадки, що ключі від відремонтованих автомобілів після закінчення роботи автосервісу залишались на КПП. Також на території колонії біля КПП влаштована парковка транспортних засобів. У разі, якщо автосервіс вже закінчив свою роботу, то працівники охорони як правило не допускають клієнтів на територію. Про закінчення роботи свідчать закриті ворота автосервісу, які видно з КПП.

- показами свідка ОСОБА_10 , який дав показання в місцевому суді про те, що на території ДУ «ЛВК №48» паркує свій автомобіль. Коли в один з днів жовтня 2019 року між 19 та 20 год. під`їхав до КПП, то побачив автомобіль ОСОБА_6 , який стояв біля воріт в напрямку виїзду з території. Свідок посигналив, однак ворота, які були привідкриті приблизно на 70-80 см, ніхто з охорони не відчиняв. Тоді свідок пройшов через відчинену частину воріт та побачив, що охоронець ОСОБА_12 знаходиться біля прохідної, а ОСОБА_8 сидить зверху на ОСОБА_6 та останній кричить, щоб хтось забрав від нього ОСОБА_8 . Жодних ударів та предметів в руках цих осіб не бачив. Тоді свідок з ОСОБА_12 їх розборонили, а ОСОБА_6 . ОСОБА_10 посадив в автомобіль. Після того як відчинили ворота, ОСОБА_6 виїхав за територію, а ОСОБА_10 заїхав. Після цього ОСОБА_6 ще раз повернувся через ворота на територію, але свідок знову його вивів та посадив в автомобіль. Коли свідок перебував в кімнаті охорони на КПП, то почув як зайшов зі сторони вулиці потерпілий ОСОБА_8 та шиплячим голосом телефоном викликав оперативну бригаду. Також біля території колонії потерпілий побачив працівників поліції та спілкувався з ними, а потім пішов в роздягальню. Зазначив, що ОСОБА_8 після цього говорив, що ОСОБА_6 це так не подарує, але що це означало, свідок не зрозумів. Працівник охорони ОСОБА_16 повідомив, що їде з ОСОБА_17 в відділ поліції з метою зафіксувати побої. Також свідок зазначив, що ставить свій автомобіль на території колонії щодня в різний час, жодних обмежень для нього в цьому немає. Вказав, що жодних підстав обмовляти обвинуваченого та потерпілого не має.

- показами свідка ОСОБА_12 , який дав показання в місцевому суді першої інстанції про те, що працює інспектором охорони ДУ «ЛВК №48». Приблизно 01-02 жовтня 2019 року о 20 год. зайшов на КПП та деякий час з ОСОБА_8 сиділи та розмовляли. В цей день свідок перебував на іншому посту охорони, але під час одного з обходів зайшов до ОСОБА_8 . Приблизно о 20.30 год. ОСОБА_8 вийшов з КПП відчинити ворота. Оскільки він кілька хвилин не повертався, свідок вирішив вийти на вулицю та побачив, що на дорозі ОСОБА_8 сидить зверху на ОСОБА_6 . В руках останнього був якийсь продовгуватий предмет, замотаний в пакет. ОСОБА_8 сказав дати йому телефон. В цей час під`їхав автомобілем ОСОБА_10 , який залишає свій автомобіль на території установи біля КПП. Останній забрав ОСОБА_6 , а ОСОБА_8 відійшов зі свідком ОСОБА_12 ОСОБА_6 та ОСОБА_8 продовжували кричати один до одного. Коли ОСОБА_10 заїхав на територію КПП, то ОСОБА_6 своїм автомобілем виїхав. Після цього ОСОБА_10 зайшов в приміщення КПП. ОСОБА_6 повернувся в коридор КПП, а ОСОБА_18 вимагав, щоб він залишив територію об`єкта. В цей момент ОСОБА_8 відскочив, бо отримав удар, а ОСОБА_6 в свою чергу почав втікати, сів у свій автомобіль та поїхав. Свідок ОСОБА_12 самого удару не бачив, але ОСОБА_8 одразу ж сказав, що його вдарив ОСОБА_6 ключем та вибив зуби. До цього жодних тілесних ушкоджень у ОСОБА_8 не було. В цей час в приміщенні КПП інших осіб, які б могли нанести удари потерпілому, не було. Після цього, ОСОБА_8 намагався зупинити автомобіль ОСОБА_6 , але не зміг. Також зазначив, що в цей день на КПП приходив працівник СТО та намагався залишити якісь ключі на зберігання, однак ОСОБА_8 ключі на КПП залишати не хотів. Також зазначив, що жодного тиску на нього будь-які особи з приводу цього кримінального провадження не чинили. Вказав, що ОСОБА_6 , коли мотоциклом під`їхав до воріт колонії, посигналив, а потім напевно сам трохи більше відкрив ворота і проїхав на територію.

- показами свідка ОСОБА_19 , який в районному суді надав показання про те, що на даний час працює на посаді інженера-енергетика ДУ «ЛВК №48» та знайомий з обвинуваченим та потерпілим. З потерпілим разом працювали, а обвинуваченого знає з часу відбування останнім покарання у ДУ «ЛВК №48», у неприязних відносинах з ними не перебуває та підстав їх обмовляти не має. Приблизно один рік тому працював на охороні установи та здійснював обхід території. Зайшовши у вартове приміщення до нього зателефонував потерпілий ОСОБА_8 та повідомив, що стався надзвичайний випадок. Прибувши на місце побачив потерпілого, на тілі якого була кров та який шиплячими звуками пояснив, що його вдарив ОСОБА_6 та вибив зуби. На початку зміни у ОСОБА_8 жодних тілесних ушкоджень не було. ОСОБА_6 на місці події вже не було. Після цього прибули працівники поліції та згодом ОСОБА_8 поїхав в відділ поліції для написання відповідної заяви, а свідок ОСОБА_19 погодився його супроводжувати. На місці події були також ОСОБА_12 та ОСОБА_10 , який залишає автомобіль на території установи. Також зазначив, що ряд осіб також залишають автомобілі на території на ніч, але в нічний час вхід на територію закритий. До 22 год. на територію може заїхати орендар приміщення.

- показами свідка ОСОБА_11 , який в суді першої інстанції дав показання про те, що працює на посаді старшого інспектора групи охорони ДУ «ЛВК №48» та знайомий з обвинуваченим та потерпілим, в неприязних відносинах з ними не перебуває. Йому відомо про конфлікт, який мав місце між обвинуваченим та потерпілим. Потерпілий ОСОБА_8 працював на посаді молодшого інспектора охорони та до його обов`язків належало контролювати пересування осіб, транспорту на території установи, з`ясовувати причини в`їзду, входу на територію. Крім цього, молодший інспектор охорони приймає майно установи згідно з описом та несе за таке відповідальність. На території колонії працюють орендарі приміщень, серед яких СТО, яку відвідують різні особи, але виключно з відома охорони. Орендарі, працівники певних воєнізованих формувань мають право залишати свої автомобілі на території установи. Свідок ОСОБА_10 співпрацює з одним з орендарів, тому йому також дозволено залишати свій автомобіль. Вказав, що ОСОБА_6 автомобілем заїжджав на територію установи до конфлікту, так і після такого.

Крім вищенаведених показань потерпілого, свідків вина обвинуваченого ОСОБА_6 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 345 КК України, стверджується рядом письмових доказів по справі які безпосередньо досліджені судом першої інстанції, зокрема:

-висновком судово-медичної експертизи №982 від 17.10.2019 потерпілого ОСОБА_8 та медичною документацією, відповідно до яких при обстеженні ОСОБА_8 лікарями 8 МКЛ та медичного стоматологічного центру ЛНМУ ім. Д.Галицького, у жовтні 2019 року було встановлено діагноз: «Травматична екстракція центральних і правого бокового різців верхньої щелепи. Забій м`яких тканин обличчя. Забійні поверхневі рани внутрішніх поверхонь верхньої та нижньої губи». Під час проведення судово-медичної експертизи у потерпілого виявлені дефекти коронкових частин центральних і правого бокового різців верхньої щелепи, два рубці сліди недавно загоєних ран і крововиливи на слизовій оболонці верхньої губи. Травма коронкових частин вказаних зубів, рани, крововиливи утворились від дії тупого предмета, могли виникнути від удару рукою, в якій знаходився сторонній предмет 01 жовтня 2019 року, як вказано в ухвалі суду та потерпілим, і відносяться до легкого ступеня тяжкості з короткочасним розладом здоров`я. Немає судово-медичних даних, які би давали підставу стверджувати, що спричинення травми зубів та верхньої губи супроводжувалось небезпечним для життя станом здоров`я ОСОБА_8 . На час проведення експертизи слідчим не надано матеріалів, які би давали підставу стверджувати про можливість виникнення тілесних ушкоджень внаслідок падіння ОСОБА_8 . Судово-медичних даних, які би свідчили про характерні індивідуальні ознаки травмуючого предмета, яким були спричинені тілесні ушкодження ОСОБА_8 , немає (Т. 1 а.с. 196-202);

-посадовою інструкцією молодшого інспектора групи охорони ДУ «Львівська виправна колонія №48», затвердженої начальником установи 19.02.2018, відповідно до якої молодший інспектор групи охорони серед іншого контролює дотримання встановленого пропускного режиму на об`єкти установи (п. 2.8), має право: затримувати порушників (п. 2.16), не допускати до вартового приміщення нікого, крім осіб, які мають на це право (п. 2.19) (Т. 1 а.с. 204-207);

-постовою відомістю охорони з 08.00 год. 01.10.2019 до 08.00 год. 02.10.2019, та наказом №267 від 01.10.2019, відповідно до яких ОСОБА_20 перебував на службі у вказані день та час (Т. 1 а.с. 208-209);

-протоколом проведення слідчого експерименту від 25.10.2019 та відеозаписом такого, в ході якого потерпілий ОСОБА_8 детально розповів та показав обставини події, які відповідають наданим в ході судового розгляду показанням (Т. 2 а.с. 6-9, 11).

Колегія суддів вважає, що зазначені показання потерпілого, свідків та вказані вище письмові докази узгоджуються між собою, не містять суперечностей, які б могли поставити під сумнів їх правдивість та достовірність. Наведені докази були досліджені і оцінені судом першої інстанції у відповідності до вимог КПК України є належними, допустимими та у своїй сукупності підтверджують поза розумним сумнівом вину ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 345 КК України, а доводи апеляційної скарги обвинуваченого не спростовують висновки, що були покладені в основу обвинувального вироку.

Твердження ОСОБА_6 про те, що він не наносив тілесних ушкоджень працівнику правоохоронного органу, спростовуються показами потерпілого ОСОБА_8 , свідка ОСОБА_12 , а також інших свідків, які повністю узгоджуються між собою.

При цьому стороною захисту не доведено, що потерпілий ОСОБА_8 обмовив обвинуваченого. Крім того, факт заподіяння ОСОБА_8 легких тілесних ушкоджень підтверджується висновком судово-медичної експертизи №982 від 17.10.2019 потерпілого ОСОБА_8 та медичною документацією, відповідно до яких при обстеженні ОСОБА_8 лікарями 8 МКЛ та медичного стоматологічного центру ЛНМУ ім. Д.Галицького, у жовтні 2019 року було встановлено діагноз: «Травматична екстракція центральних і правого бокового різців верхньої щелепи. Забій м`яких тканин обличчя. Забійні поверхневі рани внутрішніх поверхонь верхньої та нижньої губи», підтверджується висновком експерта № 86/2018 від 9 липня 2018 року.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_6 було відомо про те, що на території ДУ «Львівська виправна колонія №48» встановлено особливий пропускний режим та така перебуває під постійною охороною, незважаючи на розташування на території установи ряду організацій, які орендують приміщення.

Так, потерпілий ОСОБА_8 , будучи інспектором охорони вказаної установи, в межах своїх службових обов`язків висловив законну вимогу до ОСОБА_6 покинути територію та приміщення установи. При цьому, потерпілий перебував у форменому одязі та ОСОБА_6 було відомо про виконання ОСОБА_8 обов`язків щодо охорони установи.

ОСОБА_8 та ОСОБА_6 були знайомі раніше, оскільки ОСОБА_6 відбував покарання в ДУ «ЛВК №48» та ОСОБА_8 в цей час працював контролером установи та здійснював безпосередній нагляд за засудженими.

Крім цього, судом першої інстанції в оскаржуваному вироку обґрунтовано вказано, що ОСОБА_6 , прибувши до воріт установи, стукав своїм мотоциклом у ворота, а під час виїзду з установи намагався відкрити ворота самостійно. Після виїзду з території ДУ «ЛВК №48» ОСОБА_6 не мав наміру припиняти конфлікт, повернувся у приміщення КПП №3 та умисно завдав потерпілому удар невстановленим металевим предметом в ділянку ротової порожнини, чим спричинив потерпілому легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоров`я. Вказаний конфлікт відбувся безпосередньо після попереднього конфлікту між вищевказаними особами, з жодними іншими особами у потерпілого конфлікту в цей час не було та останній одразу ж після отримання тілесних ушкоджень вказав саме на ОСОБА_6 .

Апеляційний суд вважає, що вищенаведені докази були належним чином досліджені під час судового розгляду в суді першої інстанції та перевірені під час апеляційного розгляду, є належними та допустимими доказами відповідно до вимог ст.ст. 84-86 КПК, оцінені судом згідно із ст. 94 КПК, та в своїй сукупності спростовують доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 про не встановлення достатніх доказів для доведення його винуватості у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 345 КК України.

Покликання апелянта на те, що жодний з доказів не підтверджує ні об`єктивної, ні суб`єктивної сторони кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 345 КК України, а саме зв`язок між тілесними ушкодженнями та виконанням потерпілим своїх посадових обов`язків не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду.

Так, при виконанні своїх функціональних обов`язків працівник групи охорони ОСОБА_8 був уповноваженим представником правоохоронного органу, був наділений повноваженнями, передбаченими посадовими інструкціями, а саме: контроль дотримання встановленого пропускного режиму на об`єкті установи; забезпечення проведення заходів щодо зміцнення охорони в установі; здійснення охорони матеріальних цінностей установи; затримання та проведення короткого опитування, а в разі потреби догляд порушників, і негайна доповідь про них керівництву установи для вжиття відповідних заходів; не допускати до вартового приміщення нікого, крім осіб, які мають на це право.

Наведене у своїй сукупності доводить той факт, що 01.10.2019 о 08.00 год. потерпілий ОСОБА_8 , будучи згідно з наказом ДУ «ЛВК-48» №15/ос/вп-18 від 21.02.2018 службовцем Державної кримінально-виконавчої служби України на посаді молодшого лейтенанта групи охорони ДУ «Львівська виправна колонія №48», заступив на чергування згідно з наказом в.о. начальника вказаної установи №267 від 01.10.2019 «Про забезпечення охорони та збереження матеріальних цінностей ДУ «Львівська виправна колонія №48» та перебував на патрулюванні на пості №3, що за адресою: АДРЕСА_3 . З огляду на зазначене, колегія суддів доводи обвинуваченого у цій частині до уваги не бере.

Колегією суддів не встановлено й підстав ставити під сумнів покази свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , які надали свої пояснення в суді першої інстанції, будучи приведеними до присяги й повідомленими про відповідальність за дачу неправдивих показів, об`єктивних підстав не довіряти їм апеляційний суд не вбачає.

Що стосується твердження сторони захисту про те, що свідки давали суперечливі покази, то слід звернути увагу на таке.

Відповідно до ст. 23 КПК України, суд досліджує докази безпосередньо. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, які не були предметом безпосереднього дослідження суду.

З матеріалів провадження встановлено, що свідки були безпосередньо допитані в судовому засіданні, сторона захисту мала можливість поставити їм свої запитання й з`ясувати усі важливі для вирішення справи моменти. Саме ці показання свідків, які вони надавали суду, були покладені в основу вироку, оскільки суд їх сприймав безпосередньо та надав їм у вироку відповідну оцінку. Показання, які вищезазначені свідки давали на досудовому слідстві не можуть братися до уваги відповідно до вимог ст. 23 КПК України, оскільки це суперечить принципу безпосередності дослідження доказів.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає доводи сторони захисту у цій частині не спроможними та такими, що не узгоджуються із сукупністю досліджених доказів та встановленими обставинами.

На переконання колегії суддів, за встановлених судом фактичних обставин справи, діяння обвинуваченого кваліфіковано правильно, а доводи апеляційної скарги в частині відсутності в діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 345 КК України, є неприйнятними.

Таким чином колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що дії обвинуваченого за ч.2 ст. 345 КК України кваліфіковані правильно.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості скоєного ним злочину, який є середньої тяжкості (відповідно до класифікації кримінальних правопорушень в редакції КК України станом на час вчинення діяння), особу обвинуваченого, який одружений, працює, позитивно характеризується за місцем проживання, на медичних обліках не перебуває, має судимості.

Крім цього судом першої інстанції взято до уваги інформацію, викладену у досудовій доповіді, про високий ризик вчинення повторного правопорушення та дуже високий ризик небезпеки для суспільства, у зв`язку з чим, орган пробації вважає, що виправлення обвинуваченого є неможливим без позбавлення або обмеження волі (Т.1 а.с.137-139).

Призначене покарання обвинуваченому, на думку колегії суддів, є справедливим і відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого.

У процесі перевірки матеріалів кримінального провадження колегія суддів не встановила процесуальних порушень при збиранні, дослідженні і оцінці доказів, які б ставили під сумнів обґрунтованість висновків суду про доведеність вини обвинуваченого, правильність кваліфікації його дій, законність виду і розміру призначеного покарання та розмір стягнутої майнової та моральної шкоди.

Будь-яких порушень кримінального чи кримінального процесуального закону під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, які б слугували підставою для скасування вироку суду, колегія суддів не вбачає, а тому не знаходить підстав для скасування вироку з мотивів, зазначених в апеляційній скарзі, а вирок суду вважає законним та обґрунтованим.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

вирок Сихівського районного суду м. Львова від 29 грудня 2020 року відносно ОСОБА_6 , залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту постановлення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців.

Головуючий:

Судді: