Справа № 161/2190/20 Провадження №11-кп/802/657/21 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ч.2 ст.185 КК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 листопада 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 червня 2021 року щодо ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И В:
Даним вироком ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , із середньою спеціальною освітою, неодруженого, непрацюючого, раніше судимого:
- 13.02.2017 вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області за ч.2 ст.185, ч.1 ст.357, ст.70 КК України до покарання у виді штрафу в сумі 10200 гривень;
- 15.03.2017 вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області за ч.1 ст.263, ч.4 ст.70 КК України до покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі, на підставі ст.ст.75, 76 КК України з іспитовим строком 3 роки;
засуджено:

- за ч.2 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки 6 (шість) місяців.
На підставі ст.71 КК України, за сукупністю вироків, шляхом приєднання до покарання, призначеного за даним вироком, частково невідбутого покарання за вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15.03.2017 у виді 2 (двох) років позбавлення волі, ОСОБА_7 призначене остаточне покарання у виді 5 (п`яти) років 6 (шести) місяців позбавлення волі.
Запобіжний захід до набрання вироком законної сили обвинуваченому залишений попередній у вигляді тримання під вартою.
Строк тримання під вартою визначено рахувати з 03 лютого 2021 року, зарахувавши строк перебування під вартою з 15 по 16 грудня 2020 року включно.
Стягнуті з ОСОБА_7 на користь ТзОВ «РУШ» 855 (вісімсот п`ятдесят п`ять) гривень 05 коп. завданої матеріальної шкоди.
В порядку ст.100 КПК України вироком вирішена доля речових доказів.
Вироком суду ОСОБА_7 визнаний винним і засуджений за те, що 05.01.2020 о 17 год 37 хв. він умисно, керуючись корисливим мотивом та метою незаконного заволодіння чужим майном, перебуваючи в приміщенні магазину «Єва 1606», що знаходиться на Привокзальному майдані, 1, м. Луцька Волинської області, шляхом вільного доступу, повторно, таємно викрав з торгової полиці парфуми «Версаче Пур», об`ємом 100 мл, закупівельною вартістю 855,05 гривень, чим спричинив ТзОВ «РУШ» матеріальних збитків на вказану суму.
У поданій апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 вказує на незаконність та необґрунтованість судового рішення. Зазначає, що обвинувачення щодо нього є сфабрикованим. А тому просить скасувати вирок суду та визнати його невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України.
Не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, захисник оскаржує вирок суду у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Посилається на те, що у 2011 році ОСОБА_7 переніс операцію, у зв`язку із виразкою шлунку, через що раз на рік змушений проходити лікування у профільних лікарів. В умовах слідчого ізолятора його стан здоров`я погіршився. Крім того, на утриманні обвинуваченого перебувають двоє неповнолітніх дітей. З огляду на наведене, просить вирок місцевого суду змінити та призначити ОСОБА_7 більш м`яке покарання в межах санкції інкримінованої йому статті.
Заслухавши доповідача, який доповів суть вироку та виклав доводи апеляційних скарг, обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу обвинуваченого, не підтримавши при цьому апеляцію захисника, та просили скасувати вирок і закрити кримінальне провадження, прокурора, який заперечив доводи апеляційних скарг і просив вирок суду залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з таких підстав.
Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно із ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Стаття 94 КПК України визначає, що слідчий, прокурор, суд повинні оцінювати докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ при цьому не має наперед встановленої сили.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, дотримуючись вказаних вимог закону, суд першої інстанції повно всебічно дослідив усі представлені стороною обвинувачення докази на підтвердження винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.185 КК України, а саме: таємному викраденні чужого майна (крадіжці), вчиненому повторно.
У суді першої та апеляційної інстанцій вину у вчиненні інкримінованого злочину обвинувачений не визнав і пояснив суду, що будь-якого злочину не вчиняв і 05.01.2020 у магазині «Єва», що на Привокзальному майдані, 1 м. Луцька, не перебував.
Однак його показання спростовуються сукупністю наявних у матеріалах кримінального провадження доказів, які у повній мірі були досліджені судом першої інстанції.

Зокрема, представник потерпілого у місцевому суді зазначив, що 05.01.2020 о 17 год 37 хв ОСОБА_7 , перебуваючи у магазині «Єва 1606», що на Привокзальному майдані, 1 м. Луцька Волинської області, таємно викрав парфуми вартістю 855,05 гривень. Збитки товариству не відшкодовані, тому просив задовольнити поданий цивільний позов та стягнути з обвинуваченого завдану матеріальну шкоду.
Крім вище наведених показань, винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України, об`єктивно підтверджується іншими дослідженими місцевим судом доказами.

Зокрема, заявою про вчинене кримінальне правопорушення, згідно з якою 06.01.2020 о 10 год 00 хв слідчий СВ Луцького ВП ГУНП у Волинській області ОСОБА_10 прийняв від представника потерпілого ТзОВ «РУШ» ОСОБА_11 заяву про вчинення крадіжки (а.к.п.163).
06.01.2020 при проведенні огляду місця події зафіксована обстановка події в магазині «Єва 1606», що на Привокзальному майдані, 1 м. Луцька Волинської області, та вилучений цінник на викрадену туалетну воду, який приєднаний до матеріалів кримінального провадження (а.к.п.172).
У суді першої інстанції досліджувався оптичний CD-R-диск з відеозаписом події, що відбулась 05.01.2020 о 17 год 34 хв в магазині «Єва 1606», відповідно до якого у вказаному приміщенні присутній ОСОБА_7 , який підійшов до стенду з парфумами, взяв в руки туалетну воду «Версаче Пур Ом», яку згодом поклав в кишеню куртки, пройшов повз касу та залишив приміщення магазину (а.к.п.178).
Вказана обставина повністю підтверджується і протоколом огляду оптичного диску, на якому зафіксовано обставини вчинення крадіжки обвинуваченим (а.к.п.174-177).
Прихідним документом №1485 від 05.12.2019 стверджується поставка туалетної води «Версаче Пур ОМ» об`ємом 100 мл товарів в магазин «Єва 1606» (а.к.п.166-171), а довідкою ТзОВ «РУШ» № 2 від 10.01.2020 собівартість вказаної туалетної води, яка складає 855,05 гривень (а.к.п.172).
Згідно зі ст.86 КПК України, вищенаведені докази отримані у порядку, встановленому КПК України, а отже, є допустимими.

Піддавати їх сумніву у апеляційного суду немає підстав.

Тому твердження обвинуваченого про його непричетність до вчинення злочину та сфабрикованість обвинувачення, на переконання апеляційного суду, є необґрунтованими і безпідставними.

Необхідно звернути увагу і на те, що метою судочинства є не лише формальне вирішення питань, що вирішуються судом при ухваленні вироку, відповідно до вимог ст.368 КПК України, а досягнення правосуддя, у зв`язку з чим суд зобов`язаний дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі прийнятого ним рішення й забезпечують його правосудність.

Пункт 2 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вимагає, щоб при здійсненні своїх повноважень суди відійшли від упередженої думки, що підсудний вчинив злочинне діяння, так як обов`язок доведення цього лежить на обвинуваченні та будь-який сумнів трактується на користь підсудного (Рішення ЄСПЛ у справі «Барбера, Мессегуе і Джабардо проти Іспанії»).
Отже, оцінюючи в сукупності досліджені під час судового розгляду докази, з точки зору їх достатності та взаємозв`язку, і приймаючи до уваги наявність належних і допустимих доказів, які доводять вину ОСОБА_7 , суд першої інстанції обґрунтовано визнав його винуватим у вчиненні таємного викрадення чужого майна (крадіжці), вчиненого повторно, та правильно кваліфікував його дії за ч.2 ст.185 КК України.

Що ж стосується тверджень сторони захисту про призначення обвинуваченому надто суворої міри покарання, то вони не беруться апеляційним судом до уваги, так як не відповідають матеріалам кримінального провадження.

Відповідно до приписів ст.65 КК України, суд призначає покарання у межах, встановлених у санкції статті, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно з пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватись вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
Призначаючи ОСОБА_7 покарання, місцевий суд відповідно до вимог ст.ст.50, 65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке згідно ст.12 КК України відноситься до категорії нетяжких злочинів, усі обставини кримінального провадження та дані про особу винного.

Обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , місцевим судом не встановлено.

Судом першої інстанції також враховано, що ОСОБА_7 раніше судимий за вчинення умисних корисливих злочинів, за що відбував реальну міру покарання у місцях позбавлення волі, судимість за які не знята та не погашена в установленому законом порядку, вчинив новий корисливий злочин в період іспитового строку, призначеного за попереднім вироком.
Обвинувачений своєї вини у вчиненому не визнав та не розкаявся.
Також слід відмітити, що місцевий суд взяв до уваги і позицію представника потерпілого, який щодо призначення ОСОБА_7 покарання покладався на розсуд суду, але зауважив, що збитки, завдані злочином, потерпілій стороні не відшкодовані.
Разом з тим, суд апеляційної інстанції враховує, що така позиція потерпілої сторони у судових засіданнях місцевого та апеляційного судів не є обов`язковою для суду, натомість враховується в сукупності з обставинами, передбаченими ст.65 КК України, і не має над ними юридичної переваги.
Місцевий суд обґрунтовано призначив обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч.2 ст.185 КК України.
А остаточне покарання суд першої інстанції правильно призначив на підставі ст.71 КК України за сукупністю вироків, оскільки нове кримінальне правопорушення ОСОБА_7 вчинив під час іспитового строку, призначеного йому вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15.03.2017.
Посилання захисника на те, що у 2011 році ОСОБА_7 переніс операцію, в умовах слідчого ізолятора його стан здоров`я погіршився, а також на його на утриманні перебувають двоє неповнолітніх дітей, хоча і мають місце, однак, на думку апеляційного суду, не є підставою для зменшення обвинуваченому призначеної йому міри покарання, оскільки дані про особу обвинуваченого були враховані судом при призначенні йому покарання за ч.2 ст.185 КК України, яке призначено не в максимальному розмірі, передбаченому санкцією даної норми закону. А також і при призначенні остаточного покарання за сукупністю вироків, оскільки до покарання за даним вироком місцевий суд частково приєднав з невідбутого покарання у виді 5 років позбавлення волі за вироком Луцького міськрайонного суду від 15.03.2017 2 роки позбавлення волі та визначив остаточне покарання у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі.
Конституційний Суд України в своєму рішенні зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного».
Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілих. Однією із умов досягнення цієї мети є відшкодування завданого злочином збитку або усунення заподіяної шкоди.
Отже, призначене ОСОБА_7 покарання апеляційний суд вважає таким, що повністю відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України, а також принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчиненню ним нових злочинів, і не є надто суворим, як про це зазначено в апеляційній скарзі.
На думку суду апеляційної інстанції, у даному випадку досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.
Істотних порушень норм кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення, апеляційним судом не встановлено.
Законних підстав для скасування вироку та задоволення апеляційних скарг з наведених у них мотивів, суд апеляційної інстанції не вбачає.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 червня 2021 року щодо ОСОБА_7 без змін.
Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим ОСОБА_7 , який тримається під вартою, в той самий строк з моменту отримання копії даної ухвали.

Головуючий

Судді