УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 грудня 2021 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю секретарів ОСОБА_4 , ОСОБА_5

розглянувши матеріали кримінального провадження №000006132 за апеляційною скаргою прокурора Миколаївської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_6 на вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 травня 2019 року стосовно
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миколаєва, громадянина України, українця, зареєстрованого фізичною особою підприємцем, одруженого, маючого на утриманні малолітню дитину, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
- обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України,
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Новосафронівка Новоодеського району Миколаївської області, громадянина України, українця, з вищою освітою, працюючого у ТОВ "Шарк", зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 раніше не судимого,
- обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.263, ч.2 ст.307, ч.3 ст.307, ч.2 ст.310, ч.2 ст.345 КК України.
Учасники судового провадження:
прокурори ОСОБА_9 , ОСОБА_6 , ОСОБА_10 ,
ОСОБА_11 , ОСОБА_12
обвинувачені ОСОБА_8 , ОСОБА_7 ,
захисники ОСОБА_13 , ОСОБА_14 ,
потерпілий ОСОБА_15

В с т а н о в и в :

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду, яким ОСОБА_7 та ОСОБА_8 виправдано, скасувати з підстав невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та ухвалити новий вирок.

Визнати винуватим ОСОБА_7 за ч.2 ст.307 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком 7 років із конфіскацією усього належного йому майна.

Визнати винуватим ОСОБА_16 за ч.1 ст.263 КК України і призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком 5 років, за ч. 2 ст. 307 КК України - у виді позбавлення волі строком 8 років з конфіскацією усього належного йому майна, за ч.3 ст.307 КК України у виді позбавлення волі строком 10 років з конфіскацією усього належного йому майна, за ч. 2 ст. 310 КК України - у виді позбавлення волі строком 5 років, за ч. 2 ст. 345 КК України - у виді позбавлення волі строком 4 роки.

На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком 10 років із конфіскацією усього належного йому майна.

Судові витрати покласти на обвинувачених у солідарному порядку.

Короткий зміст вироку.

Вироком суду ОСОБА_7 у пред`явленому йому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.307 КК України, визнано невинуватим та виправдано за недоведеністю його вини.
Цим же вироком ОСОБА_8 у пред`явленому йому обвинуваченні у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.307, ч.3 ст.307, ч.2 ст.310, ч.1 ст.263, ч.2 ст.345 КК України, визнано невинуватим та виправдано за недоведеністю його вини.
Запобіжний захід у вигляді застави застосований до ОСОБА_7 - скасовано.
Заставу внесену на депозитний рахунок в сумі 90000 грн - повернуто заставодавцю ОСОБА_17 .
Запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, застосований до виправданого ОСОБА_8 - скасовано.
Вирішено питання стосовно речових доказів.
Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 05.05.2015 року на майно, вилучене під час проведення обшуків за місцем проживання ОСОБА_8 в будинку АДРЕСА_2 та під час проведення обшуку в автомобілі марки "Jeep Cherokee" скасовано, вказані предмети та грошові кошти повернуто ОСОБА_7 .

Узагальнені доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі прокурор вважає вказаний вирок незаконним і таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону.

Вважає, що суд в порушення вимог ст. 94 КПК України оцінив докази без належного розгляду всіх обставин справи в їх сукупності, не навів у вироку переконливих мотивів, з яких він відкинув докази обвинувачення, а тому, на думку апелянта, висновок суду першої інстанції не відповідає фактичним даним, дослідженим судом в ході розгляду справи.

Зазначає, що рішення суду про недоведеність вини ОСОБА_8 і ОСОБА_7 за ч.2 ст.307 КК України обґрунтовано тим, що докази обвинувачення, зокрема документи щодо наявності правових підстав для проведення негласних слідчих (розшукових) дій не відкрито стороні захисту в порядку ст.290 КПК України, тому вони є недопустимими доказами, відтак і результати проведених негласних слідчих (розшукових) дій також є недопустимими доказами.

Виправдовуючи ОСОБА_8 та ОСОБА_7 судом першої інстанції вказано, що саме відомості, отримані в результаті проведених оперативно-розшукових заходів стали підставою для проведення обшуків за місцем проживання обвинувачених, а також в автомобілях, якими вони користуються.

З вказаним висновком суду апелянт не погоджується, зазначає, що підставами для проведення обшуків за місцем мешкання ОСОБА_8 , ОСОБА_7 та їх транспортних засобів є рішення слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва, для ухвалення яких слідчим суддею досліджувалися матеріали кримінального провадження. До того ж на момент постановлення ухвал про проведення обшуків (10.04.2015 року) матеріали негласних слідчих (розшукових) дій ще не були розсекречені, а деякі з них взагалі не проведені, тому вищезгадане твердження суду про підставу проведення обшуків є необґрунтованим.

Крім того, допитані в судовому засіданні в якості свідків поняті, які були присутні під час проведення обшуків за місцем мешкання ОСОБА_7 та автомобіля яким користується останній, підтвердили фактичні обставини проведення обшуків, вилучення грошових коштів, отриманих в результаті незаконного збуту наркотичних засобів та засвідчили відсутність у учасників слідчої дії будь-яких претензій.

Апелянт також вважає, що висновок суду першої інстанції про визнання недопустимим доказом протоколу обшуку від 29.04.2015 року за місцем мешкання ОСОБА_8 через порушення вимог кримінального процесуального закону та за відсутності ОСОБА_8 є необґрунтованим.

Посилається на те, що судом не взято до уваги, що вказаний обшук проведено у відповідності до вимог кримінального процесуального закону, на підставі заздалегідь постановленої ухвали суду (10.04.2015 року), у присутності понятих та власника житла - батька обвинуваченого - ОСОБА_18 . Жодних зауважень і заяв від учасників зазначеної слідчої дії не надходило.

Вважає, що судом безпідставно не взято до уваги та не надано належної правової оцінки показанням свідків ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , які були понятими під час обшуку за місцем проживання ОСОБА_8 , і об`єктивно підтвердили обставини обшуку та факти виявлення належних ОСОБА_8 вогнепальної зброї та боєприпасів, 26 поліетиленових пакетів, 2 скляних бутлів, 2 пакетів з наркотичним засобом канабісом, 20 кущів рослин коноплі.

Судом не надано належної правової оцінки показанням обвинуваченого ОСОБА_21 , який вину за ч.1 ст.263 КК України визнав частково і повідомив, що придбав і зберігав вогнепальну зброю і боєприпаси з метою колекціонування.

Виправдовуючи ОСОБА_8 за ч.2 ст.345 КК України суд, на думку апелянта, безпідставно і необґрунтовано послався на відсутність формулювання обвинувачення, оскільки, викладені в обвинуваченні ОСОБА_8 фактичні дані дають повне уявлення щодо кожного з елементів складу злочину, передбаченого ч.2 ст.345 КК України, із зазначенням місця, часу, способу вчинення, наслідків кримінального правопорушення, форми вини, мети, що дозволяє зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою.

Водночас на підтвердження відсутності вини ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 345 КК України, суд недоречно вдався до аналізу функціональних обов`язків потерпілого ОСОБА_15 , пов`язавши виконання останнім невластивих займаній ним посаді функцій, що зумовило відсутність в нього навичок з конвоювання затриманих осіб і призвело, як зазначив суд, "до відповідного інциденту", хоча в результаті злочинних дій ОСОБА_8 потерпілому ОСОБА_15 , завдано тілесних ушкоджень у вигляді перелому шиловидного відростку лівої променевої кістки, забою 5 пальця лівої кисті, які відносяться до середньої тяжкості тілесних ушкоджень.

Натомість судом не взято до уваги і не надано належної правової оцінки висновку експерта №684 від 19.05.2015 року та показанням потерпілого ОСОБА_15 , який повідомив, що під час затримання ОСОБА_8 останній усвідомлював, що він разом з іншими співробітниками міліції є працівником правоохоронного органу і виконує свої службові обов`язки, умисно, з метою перешкоджання працівникові правоохоронного органу виконанню обов`язків і заподіяння тілесних ушкоджень, схопив за руку потерпілого та різко смикнув, від чого вони разом впали на землю, в результаті чого потерпілий відчув біль в руці.

Зазначає, що наведені докази судом оцінено неповно, не в їх сукупності, з точки зору достатності та взаємозв`язку, відокремлено один від одного, з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, внаслідок чого суд дійшов висновку про недоведеність вини ОСОБА_8 та ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, який не відповідає фактичним обставинам справи.

Узагальнені доводи заперечень на апеляційну скаргу.

В запереченнях на апеляційну скаргу захисник ОСОБА_14 вказує, що апеляційна скарга прокурора є безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

На підтвердження винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.307, ч.3 ст.307, ч.2 ст.310, ч.1 ст.263 КК України, стороною обвинувачення надані данні, отримані в результаті проведення негласної слідчої (розшукової) дії - втручання в приватне спілкування шляхом здійснення аудіо, відео контролю особи згідно ст. 260 КПК України, яка проводилась стосовно ОСОБА_8 на підставі ухвали слідчого судді Апеляційного суду Миколаївської області від 03.04.2015 року. Дана ухвала суду під час відкриття матеріалів в порядку ст.290 КПК України стороні захисту не відкривались.

Враховуючи не відкриття матеріалів сторонам у порядку ст.290 КПК України документів щодо наявності правових підстав для проведення НСРД, дані докази суд вірно визнав недопустимими на підтвердження винуватості ОСОБА_8 у вчиненні злочину.

Більше того, саме відомості, отримані в результаті проведення оперативно-розшукових заходів стали підставами для проведення обшуків за місцем проживання кожного з обвинувачених, а також в автомобілі, яким користувався ОСОБА_8 .

Щодо обвинувачення ОСОБА_8 за ч.1 ст.263 КК України захисник зазначає наступне.

Обшук домоволодіння за місцем реєстрації обвинуваченого ОСОБА_22 проведено з порушенням вимог кримінального процесуального закону, так обшук проведено у відсутність ОСОБА_16 .

Крім того, у період проведення обшуку ОСОБА_23 не роз`яснені процесуальні права підозрюваного, не залучено на його вимогу захисника, чим порушено його, передбачене ст. 20, ч. 4 ст. 208 КПК України, право на захист.

Відповідно до п.3 ч.2 ст.87 КПК України, порушення права особи на захист є підставою для визнання недопустимими доказів отриманих внаслідок проведеного обшуку.

На підтвердження винуватості ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.345 КК України, стороною обвинувачення надано рапорт оперуповноваженого СБНОН Центрального РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області лейтенанта міліції ОСОБА_15 від 29.04.2015 року.

У рапорті та показах, які надав ОСОБА_15 йдеться про те, що інцидент, що є предметом кримінального провадження в дійсності стався під час конвоювання ОСОБА_8 . ОСОБА_15 , коли на руках ОСОБА_16 були кайданки та його руки були за спиною. Суть інциденту полягала у тому, що ОСОБА_15 тримаючи ОСОБА_8 за кайданки, у певний момент не впорався з конвоюванням у спосіб та внаслідок способу тримання кайданок й отримав тілесні ушкодження. Дані відомості самі по собі не дають підстав для висновку про те, що ОСОБА_8 діяв відносно ОСОБА_15 з прямим умислом.

Враховуючи зазначене, вважає, що не наведення у висунутому ОСОБА_8 обвинуваченні фактичних обставин інкримінованого йому злочину та відсутність формулювання обвинувачення за ч.2 ст.345 КК України порушує право на захист обвинуваченого та на справедливий судовий розгляд.

Обставини встановлені судом першої інстанції.

Органом досудового розслідування ОСОБА_7 та ОСОБА_8 висунуто обвинувачення, що полягає у наступному.
19.03.2015 року за постановою прокурора прокуратури Центрального району м. Миколаєва про контроль за вчиненням злочину проведено оперативну закупку біля торгівельного центру «Сіті Центр» розташованого в м. Миколаєві по пр. Леніна (нині пр. Центральний), 98, у ході якої ОСОБА_24 зустрівся з ОСОБА_7 та передав останньому грошові кошти у розмірі 8000 грн за наркотичний засіб канабіс. ОСОБА_7 , перебуваючи у злочинному зговорі, направленому на незаконний збут наркотичного засобу з ОСОБА_8 зателефонував останньому та повідомив, що йому необхідний наркотичний засіб канабіс для подальшої передачі його ОСОБА_24 та отримання за це грошової винагороди.
Продовжуючи втілювати свій злочинний намір, ОСОБА_7 попрямував на автомобілі марки «Nissan Х-Trail» на заздалегідь обумовлену зустріч з ОСОБА_8 , в ході якої останній, передав ОСОБА_7 наркотичний засіб канабіс.
ОСОБА_7 у подальшому передав його ОСОБА_24 , отримавши за це грошову винагороду в розмірі 8000 грн.
Згідно висновку експерта № 514 від 23.03.2015 речовина, видана ОСОБА_24 є особливо небезпечним наркотичним засобом - канабіс. Маса канабісу в перерахунку на висушену речовину складає 374,6 г.
Крім того, 28.04.2015 року за постановою прокурора прокуратури Центрального району м. Миколаєва про контроль за вчиненням злочину проведено оперативну закупку у парку ім. 61 Комунара по вул. Адміральській у м. Миколаєві, у ході якої ОСОБА_24 зустрівся з ОСОБА_7 , який перебував у стані викликаному вживання наркотичних засобів, та передав останньому грошові кошти у розмірі 8000 грн за наркотичний засіб канабіс. ОСОБА_7 перебуваючи у злочинному зговорі направленому на не законний збут наркотичного засобу з ОСОБА_8 зателефонував останньому та повідомив, що йому необхідний наркотичний засіб канабіс, для подальшої передачі його ОСОБА_24 та отримання за це грошової винагороди.
Продовжуючи втілювати свій злочинний намір ОСОБА_7 почав чекати останнього у парку ім. 61 Комунара по вул. Адміральській в м. Миколаєві, де через деякий час до нього, на автомобілі марки «Jeep Grand Cherokee», під`їхав ОСОБА_8 та передав наркотичний засіб канабіс.
ОСОБА_7 у подальшому передав його ОСОБА_24 отримавши за це грошову винагороду в розмірі 8000 грн.
Згідно висновку експерта № 755 від 29.04.2015 року речовина, видана ОСОБА_24 є особливо небезпечним наркотичним засобом - канабіс. Маса канабісу в перерахунку на висушену речовину - 155,274 г.
Враховуючи викладене, органом досудового розслідування ОСОБА_7 та ОСОБА_8 обвинувачуються у незаконному збуті наркотичних засобів, тобто у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, кваліфікуючою ознакою якого є збут особливо небезпечних наркотичних засобів, вчинене повторно за попередньою змовою групою осіб.

Крім цього, 28.04.2015 року в ході проведеного обшуку за місцем реєстрації та проживання ОСОБА_8 на території домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , виявлено та вилучено: 26 поліетиленових пакетів, 2 скляні бутлі, 2 пакети з речовиною рослинного походження, які згідно висновку експерта №784 від 08.05.2015 року містить речовини, що є особливо небезпечним наркотичним засобом - канабісом, загальною масою у висушеному стані 5945,5 г, яку ОСОБА_8 зберігав за місцем свого проживання, з метою подальшого збуту.
За викладених обставин, органом досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачуються у незаконному зберіганні з метою збуту особливо небезпечного наркотичного засобу, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.307 КК України, кваліфікуючими ознаками якого є зберігання з метою збуту особливо небезпечних наркотичних засобів в особливо великих розмірах, вчинені повторно.

Крім цього, 29.04.2015 року в ході проведеного обшуку за місцем реєстрації та проживання ОСОБА_8 на території домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , на присадибній ділянці виявлено та вилучено 20 кущів рослин роду конопель, які відповідно до висновку експерта № 783 від 08.05.2015 року, мають морфологічні ознаки рослин коноплі, які останній умисно, незаконно, протиправно, вирощував.
Також, органом досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачуються у незаконному посіві та вирощуванні конопель, тобто у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.310 КК України, кваліфікуючими ознаками якого є вчинення таких дій особою, яка раніше вчинила злочин, передбачений статтею 307 КК України.

Також, 29.04.2015 року в ході проведеного обшуку за місцем реєстрації та проживання ОСОБА_8 виявлено та вилучено: предмет, схожий на пістолет, предмет який згідно висновку експерта №531 від 14.05.2015 року, є вогнепальною зброєю - 2,6мм. спортивно-мисливською гвинтівкою, 9 набоїв, які згідно висновку експерта №531 від 14.05.2015 року, є боєприпасами спортивно-мисливськими гвинтівковими патронами кільцевого запалення; 6 набоїв, які згідно висновку експерта № 531 від 14.05.2015 року, є боєприпасами 9 мм пістолетними патронами «посиленими», виготовленими промисловим способом зі значним порушенням вимог безпеки, шляхом пере спорядження капсульованих гільз шумових патронів калібру 9mm P.A., із використанням мисливського пороху та куль з твердої гуми, які ОСОБА_8 незаконно зберігав без передбаченого законом дозволу.
За викладених обставин, органом досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачуються у зберіганні вогнепальної зброї, бойових припасів без передбаченого законом дозволу, тобто у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України.

Окрім наведеного, 29.05.2015 року близько 01 год. 00 хв., ОСОБА_8 , будучи затриманим у порядку ст.208 КПК України за підозрою у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК України, доставлений з метою проведення санкціонованого обшуку за місцем його проживання: АДРЕСА_2 .
З метою перешкоджання, виконанню оперуповноваженим СБНОН Центрального РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області лейтенантом міліції ОСОБА_15 , обов`язків щодо конвоювання затриманого ОСОБА_8 , останній висловлював у бік співробітника міліції погрози про застосування фізичного насилля та в подальшому смикнув ОСОБА_15 за ліву руку, поваливши останнього на землю, внаслідок чого ОСОБА_15 спричинені тілесні ушкодження у вигляді перелому шиловидного відростку лівої лучевої кістки, ушибу 5 пальцю лівої кисті, які відповідно до висновку експерта №684 від 19.05.2015 року відносяться до середньої тяжкості тілесних ушкоджень.
Дії ОСОБА_8 судом кваліфіковано за ч. 3 ст. 345 КК України, як умисне заподіяння працівникові правоохоронного органу середньої тяжкості тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.

Пред`явлене за викладених вище обставин обвинувачення ОСОБА_7 за ч.2 ст.307 КК України та ОСОБА_8 за ч.2 ст.307, ч.3 ст.307, ч.2 ст.310, ч.1 ст.263 КК України суд визнав недоведеним.

Виправдовуючи ОСОБА_8 та ОСОБА_7 суд першої інстанції вказав, що докази, надані стороною обвинувачення на підтвердження інкримінованих обвинуваченим кримінальних правопорушень, отримані з порушенням вимог кримінального процесуального закону, у зв`язку з чим визнав їх недопустимими.

Крім того, пред`явлене ОСОБА_8 обвинувачення за ч.2 ст.345 КК України суд визнав також недоведеним, зазначивши, що не наведення у висунутому ОСОБА_8 обвинуваченні фактичних обставин інкримінованого йому злочину та відсутність формулювання обвинувачення за ч.2 ст.345 КК України порушує право на захист обвинуваченого та на справедливий судовий розгляд і є перешкодою для постановлення обвинувального вироку.

Пославшись на норми національного законодавства та рішення Європейського суду з прав людини, суд першої інстанції зазначив, що стороною обвинувачення не доведено винуватість ОСОБА_7 та ОСОБА_8 поза розумними сумнівами в інкримінованих їм злочинах та виправдав останніх за недоведеністю їх вини.

Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримку вимог апеляційної скарги, пояснення обвинувачених та їх захисників, які вважали, що вирок суду необхідно залишити без змін, думку потерпілого, вивчивши матеріали кримінального провадження, повторно, відповідно до положень ч.3 ст. 404 КПК України, дослідивши обставини, встановлені під час кримінального провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 ст. 1 КПК України встановлено, що кримінальне процесуальне законодавство України, складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України.

Згідно ст. 91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: у тому числі подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, у відповідності до положень ч. 1 ст. 92 КПК України, покладається на слідчого, прокурора.

За змістом ст. 84 КПК України, докази в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Відповідно до вимог ст. 84 КПК України, докази в кримінальному провадженні мають бути отримані тільки у порядку, передбаченому КПК, отриманий з порушеннями доказ є недопустимим і не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Згідно ст. 94 КПК України, слідчій, прокурор, слідчій суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

В рішенні Конституційного Суду України № 12 рп/2011 від 20 жовтня 2011 року зазначено, що визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

При оцінці доказів суд керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом», яке повинно випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

На думку апеляційного суду, суд першої інстанції ухвалюючи виправдувальний вирок щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_7 даних вимог законів та Конституції дотримався в повному обсязі.

Проаналізувавши всі надані сторонами судового провадження докази, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку, що стороною обвинувачення не доведено поза розумним сумнівом винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України та ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.263, ч.2 ст.307, ч.3 ст.307, ч.2 ст.310, ч.2 ст.345 КК України за обставин, викладених у висунутому їм обвинуваченні.

Крім того, відповідно до положень ч. 3 ст. 404 КПК України, за клопотанням сторони обвинувачення, суд апеляційної інстанції повторно дослідив обставини, встановлені під час кримінального провадження, та дійшов висновку про те, що докази, на які сторона обвинувачення посилається в своїй апеляційній скарзі на підтвердження винуватості ОСОБА_8 та ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих їм кримінальних правопорушень, отримані з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону є недопустимими, неналежними та недостатніми.

Апеляційна скарга прокурора обґрунтована тим, що суд дійшов хибного висновку про недопустимість доказів обвинувачення в розумінні ст.ст. 86, 87 КПК України, як таких що отримані в наслідок істотного порушення прав і свобод людини, а саме не відкриття стороні захисту матеріалів в порядку ст. 290 КПК України, які стали підставою для проведення негласних слідчих (розшукових) дій, зокрема, клопотання слідчого про прийняте рішення щодо проведення певних негласних слідчих (розшукових) дій від 08.04.2015р., 01.04.2015р., 01.04.2015р., 02.03.2015р., 06.02.2015р.; доручення слідчого на проведення негласних слідчих (розшукових) дій від 09.04.2015р., 09.04.2015р., 03.04.2015р., 03.04.2015р., 11.02.2015р., постанов прокурора від 03.03.2015 р. № 191 та від 02.04.2015 р. № 345, ухвал слідчих суддів №974т від 06.03.2015р., №1492т від 03.04.2015р., №625т від 11.02.2015р., №1605т від 09.04.2015р., №1606т від 09.04.2015р., №1493т від 03.04.2015р.

Сторона обвинувачення у якості доказів винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України та ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.263, ч.2 ст.307, ч.3 ст.307, ч.2 ст.310, ч.2 ст.345 КК України послалася на: протокол огляду покупця від 19.03.2015 року; протокол позначки ідентифікаційних засобів від 19.03.2015 року; протокол про результат контролю за вчиненням злочину від 19.03.2015 року; протокол огляду покупця від 28.04.2015 року; протокол позначки ідентифікаційних засобів від 28.04.2015 року; протокол про результати контролю за вчиненням злочину від 28.04.2015 року; протокол обшуку буд. АДРЕСА_3 від 28.04.2015 року; протокол обшуку автомобіля марки Ніссан державний номерний знак НОМЕР_1 від 28.04.2015 року; протокол обшуку автомобіля марки "Jeep Cherokee" державний номерний знак НОМЕР_2 від 28 квітня 2015 року; протокол обшуку домоволодіння АДРЕСА_2 від 29.04.2015 року; результати зафіксовані на оптичних носіях DVD-R інв. №16/48т, флеш накопичувачі microSDHC інв. №16/49т, флеш накопичувачі microSDHC інв. №16/4-76т, DVD-R інв. №16/4-25т, DVD-R інв. №16/4-81т, DVD-R інв. №16/4-75т, DVD-R інв. №16/4-79т, DVD-R інв. №16/4-71т, DVD-R інв. №16/4-80т, які були здобуті в результаті проведення негласних слідчих дій відносно ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Колегія суддів не приймає доводи апеляційної скарги прокурора щодо безпідставного визнання судом першої інстанції неналежними та недопустимими доказами, відомості отримані за результатами проведення НСРД.

Як встановлено судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції при повторному дослідженні фактичних обставин кримінального провадження, подані стороною обвинувачення докази, а саме відомості, що містяться в протоколах про результат контролю за вчиненням злочину у формі оперативної закупки від 19.03.2015 р. (том 1 а.с.184-185), та від 28.04.2015 р. (том 1 а.с.208-210), які проводились на підставі постанов прокурорів від 03.03.2015 р. № 191т та від 02.04.2015 р. № 345т;

- відомості, що отримані в результаті проведення негласних слідчих (розшукових) дій - втручання в приватне спілкування шляхом здійснення аудіо-, відеоконтролю особи згідно ст. 260 КПК України, які проводились стосовно ОСОБА_7 на підставі ухвал слідчих суддів Апеляційного суду Миколаївської області №974т від 06.03.2015р., №1492т від 03.04.2015р.,

- відомості, що отримані в результаті проведення негласних слідчих (розшукових) дій - втручання в приватне спілкування шляхом зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж шляхом спостереження, відбору та фіксації змісту телефонних розмов зв`язку абонентськими номерами користувача згідно ст. 265 КПК України, які проводились стосовно ОСОБА_7 на підставі ухвал слідчих суддів Апеляційного суду Миколаївської області №625т від 11.02.2015р., №1605т від 09.04.2015р.,

- відомості, що отримані в результаті проведення негласної слідчої (розшукової) дії - спостереження за особою згідно ст. 269 КПК України, які проводились стосовно ОСОБА_7 на підставі ухвали слідчого судді Апеляційного суду Миколаївської області №1606т від 09.04.2015р.,

- відомості, що отримані в результаті проведення негласної слідчої (розшукової) дії - втручання в приватне спілкування шляхом здійснення аудіо-, відеоконтролю особи згідно ст. 260 КПК України, яка проводилась стосовно ОСОБА_8 на підставі ухвали слідчого судді Апеляційного суду Миколаївської області №1493т від 03.04.2015р., не можуть бути використані судом на підтвердження винуватості обвинувачених, оскільки, наведені вище ухвали слідчих суддів Апеляційного суду Миколаївської області та постанови прокурорів, які стали підставою для проведення НСРД, не відкривались стороні захисту під час відкриття матеріалів в порядку ст. 290 КПК України.

Так, відповідно до правових висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 16 березня 2017 року № 5-364кс16 та від 12 жовтня 2017 року № 5-237кс(15)17, чинний КПК України не містить заборони представляти в суді матеріали, не відкриті одна одній, проте, суд згідно з ч. 12 ст. 290 КПК України не має права допустити відомості, що містяться в них, як докази, які існували на момент звернення до суду з обвинувальним актом, але не були відкриті сторонам.

При цьому, колегія суддів враховує також правовий висновок, який міститься у постанові Верховного Суду від 16.10.2019 року (справа № 640/6847/15-к) щодо застосування норми права, а саме:
Якщо сторона обвинувачення під час досудового розслідування своєчасно вжила всі необхідні та залежні від неї заходи, спрямовані на розсекречення процесуальних документів, які стали підставою для проведення НСРД, однак, такі документи не були розсекречені з причин, що не залежали від волі і процесуальної поведінки прокурора, то суд не може автоматично визнавати протоколи НСРД недопустимими доказами з мотивів не відкриття процесуальних документів, якими санкціоноване їх проведення.
Процесуальні документи, які стали підставою для проведення НСРД (ухвали, постанови, клопотання) та які на стадії досудового розслідування не було відкрито стороні захисту в порядку, передбаченому статтею 290 КПК України з тієї причини, що їх не було у розпорядженні сторони обвинувачення (процесуальні документи не були розсекречені на момент відкриття стороною обвинувачення матеріалів кримінального провадження), можуть бути відкриті іншій стороні під час розгляду справи у суді за умови своєчасного вжиття прокурором всіх необхідних заходів для їх отримання.

Разом з тим, як вбачається із досліджених судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції процесуальних документів постанови прокурора про проведення контролю за вчиненням злочину від 03.03.2015 року та від 02.04.2015 року були розсекречені лише 27.03.2017 року ( т.4 а.с. 38-39, 40-41), ухвали слідчих суддів апеляційного суду Миколаївської області ( т.4 а.с. 48-67) були розсекречені лише 26.10.2016 року, тоді як обвинувальний акт стосовно ОСОБА_7 та ОСОБА_8 був спрямований до суду 22.06.2015 року.

Між тим, прокурором не надано суду доказів того, що стороною обвинувачення під час досудового розслідування своєчасно вживалися всі необхідні та залежні від нього заходи, спрямовані на розсекречення процесуальних документів, які стали підставою для проведення НСРД, однак, такі документи не були розсекречені з причин, що не залежали від волі і процесуальної поведінки прокурора.

Таким чином, оскільки, сторона обвинувачення під час досудового розслідування не вжила необхідних та своєчасних заходів, що спрямовані на розсекречення процесуальних документів, які стали процесуальною підставою для проведення НСРД, що послугувало причиною не відкриття цих процесуальних документів стороні захисту, то в цьому випадку має місце порушення норм статті 290 КПК України. А тому всі докази, які були отримані органом досудового розслідування в результаті проведення НСРД, є недопустимими і не можуть бути використані судом на підтвердження винуватості ОСОБА_8 та ОСОБА_7 в інкримінованих їм стороною обвинувачення злочинах.

Така правова позиція закріплена у висновку, який міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року по справі № 751/7557/15-к стосовно того, що за наявності відповідного клопотання процесуальні документи, які стали підставою для проведення НСРД (ухвали, постанови, клопотання) і яких не було відкрито стороні захисту в порядку, передбаченому ст. 290 КПК України, оскільки їх тоді не було у розпорядженні сторони обвинувачення (процесуальні документи не було розсекречено на момент відкриття стороною обвинувачення матеріалів кримінального провадження), можуть бути відкриті іншій стороні, але суд не має допустити відомості, що містяться в цих матеріалах кримінального провадження, як докази.

Про необхідність надання доступу стороні захисту до матеріалів, які стосуються негласних слідчих (розшукових) дій, як гарантії справедливого судового розгляду, йдеться в рішенні Європейського суду «Едвардс і Льюіс проти Сполученого Королівства» від 24 жовтня 2004 року, в якому зазначено, що відповідно до вимоги справедливості, передбаченої статтею 6 Конвенції, прокуратура мала ознайомити захист з усіма доказами у справі як на користь, так і проти обвинуваченого, і те, що у вказаній справі цього не було зроблено, призвело до недоліків судового розгляду.

Також, відповідно до принципу рівності сторін, сторона обвинувачення не вправі приховувати, не надавати обвинуваченому матеріали, що перебувають у неї або доступні їй, які можуть допомогти обвинуваченому звільнитися від кримінальної відповідальності чи отримати менш суворий вирок. Це право (і, відповідно, обов`язок держави) було підтверджено рішенням Європейського суду у справі «Джасперс проти Сполученого Королівства» від 16 лютого 2000 року. Таке правило стосується й матеріалів, які можуть викликати сумнів щодо доказів, наданих обвинуваченням.

Європейський суд у Рішенні від 05 лютого 2008 року у справі «Раманаускас проти Литви» (скарга № 74420/01) наголошував, що докази, одержані за допомогою застосування спеціальних методів розслідування, можуть вважатися допустимими за умови наявності адекватних і достатніх гарантій проти зловживань, зокрема чіткого та передбачуваного порядку санкціонування, здійснення відповідних оперативно-слідчих заходів та контролю за ними (рішення від 06 вересня 1978 року у справі «Класс та інші проти Німеччини», від 26 жовтня 2006 року у справі «Худобін проти Росії» (скарга № 59696/00).

Як зазначив Суд у Рішенні «Раманаускас проти Литви», питання щодо допустимості доказів у справі це насамперед предмет регулювання національного законодавства і, як правило, саме національні суди уповноважені давати оцінку наявним у справі доказам.

Враховуючи наведене та сформовану Європейським судом з прав людини у справі «Гефген проти Німеччини» від 30 червня 2008 року доктрину «плодів отруєного дерева», відповідно до якої, якщо джерело доказів є неналежним, то всі докази, отримані з його допомогою, будуть такими ж, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недопустимість доказів, отриманих в результаті їх проведення та наданих стороною обвинувачення на підтвердження винуватості ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у вчиненні злочину.

Оскільки відомості, отримані в результаті проведення оперативно-розшукових заходів, стали підставами для проведення обшуків за місцем проживання кожного з обвинувачених, а також - в автомобілях, якими користується кожний з них, суд першої інстанції обґрунтовано визнав ці докази ( відомості, що містяться в протоколах обшуків) недопустимими. За такого, колегія суддів не приймає доводи апеляційної скарги прокурора в цій частині.

Крім того, в порушення вимог ч. 1 ст. 236 КПК України, 29.04.2015 року обшук домоволодіння за місцем реєстрації обвинуваченого ОСОБА_8 , в ході якого було вилучено: предмет, схожий на пістолет, який згідно висновку експерта № 531 від 14.05.2015 року є ручною нестандартною короткоствольною вогнепальною зброєю; предмет який згідно висновку експерта №531 від 14.05.2015 року, є вогнепальною зброєю - 2,6мм. спортивно-мисливською гвинтівкою; 9 набоїв, які є боєприпасами 5,6мм спортивно-мисливськими гвинтівковими патронами; 6 набоїв, які є боєприпасами - 9мм. пістолетними патронами, було проведено з порушенням вимог кримінального процесуального закону, за відсутність ОСОБА_8 , який фактично був затриманий о 22 год. 45 хв. 28.04.2015 року. Під час проведення обшуку обвинувачений перебував під контролем працівників правоохоронного органу, поруч із місцем проведення обшуку - домоволодіння розташованого по АДРЕСА_2 . Разом з тим, під час проведення обшуку ОСОБА_8 не роз`яснені процесуальні права підозрюваного, не залучено на його вимогу захисника, чим порушено його, передбачене ст. 20, ч. 4 ст. 208 КПК України право на захист. Таке, допущене органом досудового розслідування істотне порушення прав особи на захист, відповідно до норми п. 3 ч. 2 ст. 87 КПК України, є окремою підставою для визнання недопустимими доказів, отриманих внаслідок проведеного обшуку.

Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатись суд при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 87 КПК України, недопустимим є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. Суд зобов`язаний визнати істотним порушенням прав людини і основоположних свобод отримання доказів внаслідок порушення права особи на захист.

Інші, подані стороною обвинувачення, докази за вказаними епізодами обвинувачення, зокрема: висновки експертів, показання свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , які були залучені понятими під час проведення обшуків у ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , ОСОБА_25 що був за кермом автомобілю під час затримання ОСОБА_8 , ОСОБА_26 , допитаних в ході судового розгляду кримінального провадження, є недостатніми для підтвердження обставин, висунутого обвинувачення - ОСОБА_7 за ч.2 ст. 307 КК України та ОСОБА_8 за ч.2 ст. 307, ч.3 ст. 307, ч.2 ст. 310, ч.1 ст. 263 КК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 62 Конституції України та аналогічна позиція держави закріплена й у ч. 2 ст. 17 КПК України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчинені злочину (кримінального правопорушення) і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом, за змістом ч.3 ст.62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, а відповідно до ч.3 ст. 62 Конституції України та ч. 4 ст.17 КПК України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

З цього приводу, також неодноразово висловлював правову позицію і Європейський суд з прав людини.

Так в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Барбера, Мессегуе і Джабардо проти Іспанії» в розумінні Суду принцип презумпції невинуватості полягає в наступному. Тягар доведення вини обвинуваченого покладається на обвинувачення, а всі сумніви повинні тлумачитися на його користь. Обвинувач повинен повідомити обвинуваченому про докази, що маються проти нього, для того, щоб він міг підготувати та надати доводи в свій захист, і, врешті-решт, обвинувачення повинно надати докази, достатні для визнання його винуватим. (Barberа, Messegu and Jabardo v. Spain, judgment of 6 December 1988, Series A no. 146, p. 33, § 77).

Тому суд першої інстанції обґрунтовано виправдав ОСОБА_7 та ОСОБА_8 за цими епізодами обвинувачення за недоведеністю в їх діянні складу інкримінованих їм кримінальних правопорушень.

Також, не заслуговують на увагу, доводи прокурора, викладені в апеляційній скарзі, щодо наявності достатніх доказів винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України.

Так, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що висунуте ОСОБА_8 обвинувачення за ч.2 ст. 345 КК України не містить належного формулювання. Оскільки, наведені в ньому фактичні дані в своїй сукупності не дають повного уявлення стосовно кожного з елементів складу кримінального правопорушення, яке йому інкримінується, що у свою чергу позбавляє можливості зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою. Відсутність належного формулювання обвинувачення порушує право на захист обвинуваченого та на справедливий судовий розгляд і є перешкодою для постановлення обвинувального вироку.

Крім того, суд першої інстанції, проаналізувавши всі наявні докази за цим епізодом обвинувачення, та надавши їм належну об`єктивну оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про те, що незважаючи на закріплений у ст. 92 КПК України за слідчим та прокурором обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 КПК України, докази сторони обвинувачення є недостатніми для визнання ОСОБА_8 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України. Оскільки, у своєму взаємозв`язку, подані стороною обвинувачення докази за цим епізодом, не доводять вину ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, а доводи апеляційної скарги прокурора про зворотнє є неспроможними.

Так, відповідно до висунутого ОСОБА_8 обвинувачення, він обвинувачується в умисному заподіянні працівникові правоохоронного органу середньої тяжкості тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.
Суб`єктивна сторона злочину, передбаченого ч.2 ст. 345 КК України, характеризується умисною формою вини.

Разом з тим, стороною обвинувачення не доведено що обвинувачений мав умисел на спричинення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_15 в зв`язку з виконанням останнім своїх службових обов`язків.

На підтвердження винуватості ОСОБА_8 у вчиненні зазначеного кримінального правопорушення сторона обвинувачення посилається на показання потерпілого та висновок судово-медичного експерта щодо тяжкості отриманих ОСОБА_15 тілесних ушкоджень.

Однак, як слідує з пояснень потерпілого ОСОБА_15 , наданих в суді першої інстанції та під час апеляційного розгляду, він, здійснюючи конвоювання ОСОБА_8 , коли на руках останнього були кайданки та його руки знаходились за спиною, у певний момент не впорався з конвоюванням у такий спосіб, тримаючи ОСОБА_8 за кайданки, повалився з обвинуваченим на землю, внаслідок чого й отримав тілесні ушкодження. Також потерпілий ОСОБА_15 зазначив, що обвинувачений ОСОБА_8 не мав умислу на спричинення йому тілесних ушкоджень, вважає, що тілесні ушкодження він отримав випадково.

Таким чином, суд першої інстанцій, дослідивши всі обставини кримінального провадження, дійшов правильного висновку, що достатніх доказів для доведення винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України не встановлено, у зв`язку з чим обґрунтовано виправдав його за недоведеністю в його діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України.

Дослідивши всебічно, повно й неупереджено всі обставини кримінального провадження, суд першої інстанції, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, сукупність доказів з точки зору їх достатності та взаємозв`язку, обґрунтовано дійшов висновку про те, що інкриміноване ОСОБА_7 органом досудового розслідування обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України та ОСОБА_8 кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.263, ч.2 ст.307, ч.3 ст.307, ч.2 ст.310, ч.2 ст.345 КК України, не знайшло свого підтвердження в ході розгляду кримінального провадження судом.

Згідно положень ч. 1 ст. 373 КПК України, виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

За вимогами ст. 374 КПК України, у разі визнання особи виправданою, у мотивувальній частині вироку зазначаються формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Також, відповідно роз`ясненням, наведеним у постанові Пленуму Верховного Суду України № 5 від 29.06.1990 р. «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», суду належить оцінити всі зібрані у справі докази, які містяться в показаннях потерпілого, підсудних та інших джерелах, з точки зору їх стосовності, допустимості, достовірності і достатності.

Дані вимоги судом першої інстанції при ухваленні вироку щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_7 дотриманні в повному обсязі.

Апеляційний суд вважає, що стороною обвинувачення не надано, як суду першої інстанції, так і апеляційному суду належних і допустимих доказів на підтвердження винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України та ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.263, ч.2 ст.307, ч.3 ст.307, ч.2 ст.310, ч.2 ст.345 КК України. Окрім того, жодного належного обґрунтування на спростування висновків суду першої інстанції щодо недоведеності поза розумним сумнівом винуватості обвинувачених в інкримінованих їм кримінальних правопорушеннях, апеляційна скарга прокурора не містить, не навів таких доводів прокурор і в судовому засіданні суду апеляційної інстанції.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли стати підставою для скасування виправдувального вироку, не встановлено.

З урахуванням викладеного, відсутні правові підстави для скасування ухваленого судом першої інстанції виправдувального вироку відносно ОСОБА_7 та ОСОБА_8 та для ухвалення відносно них обвинувального вироку за інкриміновані їм кримінальні правопорушення, про що просить апелянт.

З огляду на наведене, апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 425, 426, 532 КПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу прокурора Миколаївської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 травня 2019 року стосовно ОСОБА_7 та ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: