Номер провадження: 11-кп/813/2226/21
Номер справи місцевого суду: 501/842/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03.11.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи за апеляційною скаргою обвинуваченої ОСОБА_7 на ухвалу Іллічівського міського суду Одеської області від 18.10.2021 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, у кримінальних провадженнях №0000285 від 30 березня 2018 року, №0000797 від 03 липня 2014 року, №0000304 від 04 квітня 2018 року, №0000787 від 16 серпня 2018 року, щодо:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Іллічівськ (Чорноморськ) Одеської області, громадянки України, проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

обвинуваченої за ч.ч. 2, 3, 4 ст.1 90 КК України, -
встановив:
З представлених апеляційному суду матеріалів убачається, що в Іллічівському районному суді Одеської області перебуває на розгляді кримінальні провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч.ч. 2, 3, 4 ст.190 КК України.
Ухвалою суду першої інстанції, в порядку ст.331 КПК України, задоволено клопотання прокурора та продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченій ОСОБА_7 , з визначенням розміру застави у сумі 19599921 грн., строком до 16.12.2021 року.

Мотивуючи прийняте рішення, суд першої інстанції послався на дані про особу ОСОБА_7 , яка обвинувачується у вчиненні, особливо тяжкого злочину та існуючи ризики, передбачені ст.177 КПК, які були враховані при обранні запобіжного заходу. Зокрема, суд послався на те, що ризики, які були враховані при обранні запобіжного заходу, не перестали існувати, оскільки обвинувачена, розуміючи розмір спричиненої її діями майнової шкоди та, відповідно можливе покарання у разі доведеності її вини, може вжити спроб переховуватися від суду та впливати на потерпілих та свідків, а тому жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити належної процесуальної поведінки обвинуваченої.

Не погоджуючись з рішенням суду обвинувачена ОСОБА_7 , подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу та постановити нову, якою застосувати до неї запобіжний захід не пов`язаний із триманням під вартою, а саме домашній арешт, поклавши обов`язок носінням електронного засобу контролю. Обвинувачена посилається на відсутність ризиків, які обумовлюють необхідність продовження застосування до неї найсуворішого запобіжного заходу. Звертає увагу, що під вартою вона утримується з 2017 року, а тому з плином часу ризики, передбачені ст.177 КПК України мінімізуються або взагалі перестають існувати.

Апеляційний розгляд проведено без участі обвинуваченої ОСОБА_7 , яка не заявляла клопотання про проведення апеляційного розгляду за її участі, але за участю її захисника ОСОБА_6 .

Прокурор до апеляційного суду не з`явився, а тому розгляд апеляційної скарги сторони захисту проведено без його участі, у відповідності до вимог ст.422-1 КПК України.

Відповідно до положень ст.422-1 КПК України (далі КПК) розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

Заслухавши суддю-доповідача; захисника, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити; обговоривши доводи апеляційної скарги; апеляційний суд приходить до висновку про таке.

Частина перша ст. 404 КПК передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За змістом ч.1 ст. 331 КПК під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення має право своєю ухвалою обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює або обирає запобіжний захід у виді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.
Вказані вимоги закону судом першої інстанції дотримані.

Апеляційний суд вважає, що розглядаючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченої ОСОБА_7 , суд першої інстанції виконав вимоги ст.ст. 199, 331 КПК та прийняв обґрунтоване рішення про продовження строку тримання під вартою останньої.

З наданих апеляційному суду матеріалів убачається, що на стадії розгляду судом питання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 , остання обвинувачується в скоєні злочинів, передбачених ч.ч.2, 3, 4 ст.190 КК України, однин з яких, у відповідності до положень ст.12 КК України, відноситься до категорії особливо тяжких злочинів.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що тяжкість пред`явленого обвинувачення ОСОБА_7 , а також щодо існування ризику того, що обвинувачена, перебуваючи на волі, усвідомлюючи тяжкість передбаченого законом покарання у разі визнання її винною, може вдатися спроб переховуватися від суду, виправдовує продовження строку дії запобіжного заходу відносно обвинуваченої.

Доводи сторони захисту в частині відсутності ризиків, передбачених ст.177 КПК, які зазначені в оскарженій ухвалі, з посиланням на те, що із плином часу таки ризики перестали існувати, апеляційний суд визнає необґрунтованими, з огляду на таке.
Підставою застосування та продовження застосування запобіжного заходу є наявність, зокрема, ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені ч.ч. 1, 2 ст.177 КПК.
Ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч.1 ст.177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення останньою зазначених дій.
При цьому, КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченого кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.
Запобіжний захід застосовується та продовжується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження. Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.
Стосовно загрози втечі особи, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, яке може бути призначене обвинуваченій, можна законно розглядати, як таку, що може спонукати її до втечі. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно враховувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь-яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.
У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року ЄСПЛ вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.
Також, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Питання щодо існування ризику переховування обвинуваченої ОСОБА_7 детально досліджувалось при обранні відносно останньої запобіжного заходу, а тому з урахуванням обставин інкримінованих злочинів, тяжкості можливого покарання та особи обвинуваченої, навіть станом на даний час ризик переховування, на думку апеляційного суду, не знизився та продовжує існувати.
Таким чином, обставини даного кримінального провадження, в тому числі і дані про особу обвинуваченої, на думку апеляційного суду, дають достатні підстави припускати, що ОСОБА_7 , яка на теперішній час обвинувачується в тому числі особливо тяжкого злочину, будучи обізнаною про ступінь тяжкості інкримінованих їй злочинів, розуміючи можливість призначення суворого покарання, яке їй загрожує у разі доведеності вини за результатами судового розгляду кримінального провадження, може здійснити спроби переховування від суду, з метою уникнення від кримінальної відповідальності.
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК, не можна визнавати недоведеним та продовжує існувати.
У рішенні ЄСПЛ у справі «Клоот проти Бельгії», Суд зазначив: «Серйозність обвинувачення може служити для суду підставою для постановлення рішення про поміщення та утримання обвинуваченого під вартою з метою запобігання спробі вчинення подальших правопорушень. Однак, необхідно, щоб небезпека була явною, а запобіжний захід - необхідним в світлі обставин справи і, зокрема, біографії та характеристики особи, про яку йдеться».
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів з великою вірогідністю не зможе забезпечити виконання обвинуваченою її процесуальних обов`язків, що безпосередньо може вплинути на дотримання розумних строків судового розгляду, який за повідомленням захисника знаходиться на завершальному етапі.

Доводи сторони захисту щодо погіршення стану здоров`я, що слугує підставою для зміни запобіжного заходу, обвинуваченої апеляційний суд визнає неспроможними, оскільки захисником не надано документів на підтвердження цих обставин, а матеріали надані апеляційному суду не містять доказів щодо звернення обвинуваченої до уповноважених осіб установи виконання покарань з відповідними заявами.

Таким чином, обставин, передбачених ч.2 ст.183 КПК, які є перешкодою для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, як судом першої інстанції, так і колегією суддів апеляційного суду, встановлено не було та стороною захисту не наведено.

Доводи захисника ОСОБА_6 та обвинуваченої ОСОБА_7 , щодо можливості застосування до останньої більш м`якого запобіжного заходу, апеляційний суд визнає непереконливими, оскільки існують реальні сумніви відносно того, що застосування такого запобіжного заходу забезпечить виконання обвинуваченою процесуальних обов`язків на завершальній стадії судового розгляду.

З урахуванням вищенаведеного, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність продовження строку тримання під вартою обвинуваченої ОСОБА_7 , виходячи з положень ст.ст. 177, 178, 183, 199 КПК, та існування реальної потреби завершити судовий розгляд кримінального провадження, оскільки в даному провадженні не всі свідки допитані та всі докази досліджені, але кримінальне провадження перебуває майже на завершальній стадії.

Апеляційним судом не встановлено істотних порушень положень КПК, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання, щодо продовження строку тримання під вартою обвинуваченої, які б були безумовною підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

Разом з тим, враховуючи те, що обвинувачена досить тривалий час перебуває під вартою, а судовий розгляд кримінального провадження ще не завершений, апеляційний суд вважає за необхідне звернути особливу увагу районного суду на положення ст.8 Конституції України та ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Аналіз практики Європейського суду щодо тлумачення положення «розумний строк» свідчить: в рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» Суд роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б не природно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

У розумінні Європейського суду для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює собою все провадження.

Аналіз наданих апеляційному суду копій матеріалів кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 та пояснень захисника, свідчить про те, що кримінальне провадження перебуває на розгляді суду першої інстанції більше трьох років, а обвинувачена з 2017 року тримається під вартою, але судовий розгляд ще не звершений.

Апеляційний суд вважає таку тривалість розгляду даного кримінального провадження неприпустимою, що з огляду на положення ч.4 ст.28, ч.1 ст.318 КПК, може потягти за собою порушення принципу розумності строку розгляду справи.

Керуючись ст.ст. 176, 177, 178, 183, 199, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченої ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Іллічівського міського суду Одеської області від 18.10.2021 року щодо продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, обвинуваченій ОСОБА_7 залишити без змін.

Звернути увагу районного суду на необхідність дотримання вимог ст.28, ч.1 ст.318 КПК України, щодо розумності строку розгляду кримінального провадження.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4