Справа № 307/3152/21
Провадження № 1-кс/307/787/21
УХВАЛА

03 вересня 2021 року м.Тячів

Слідчий суддя Тячівського районного суду Закарпатської області ОСОБА_1 , секретар судового засідання ОСОБА_2 , за участю дізнавача ОСОБА_3 , володільця майна ОСОБА_4 та його представника - адвоката ОСОБА_5 розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Тячів клопотання дізнавача СД Тячівського РВП ГУНП в Закарпатській області ОСОБА_3 , погодженого з прокурором Тячівської окружної прокуратури ОСОБА_6 , про накладення арешту на майно,

В С Т А Н О В И В:

Дізнавач СД Тячівського РВП ГУНП в Закарпатській області ОСОБА_3 , за погодженням з прокурором Тячівської окружної прокуратури ОСОБА_6 , звернувся до суду з клопотанням про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні, внесеному 01.09.2021 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000302 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України.
В обґрунтування клопотання зазначає, що 31.08.2021 близько 21 год. ОСОБА_7 , шляхом вільного доступу з території дворогосподарства АДРЕСА_1 викрав навісні вхідні металеві ворота, внаслідок чого ОСОБА_8 , завдано матеріальної шкоди на суму, яка встановлюється. Під час проведення 31.08.2021 огляду місця події в м. Тячів, було оглянуто та вилучено транспортний засіб мікроавтобус марки «Фольксваген» д.н.з. НОМЕР_1 , який згідно технічного паспорта автомобіля зареєстрований за ОСОБА_9 та фактично перебуває в користуванні ОСОБА_4 . Наразі у органу досудового розслідування виникла необхідність у накладенні арешту на вилучений в ході огляду мікроавтобус марки «Фольксваген» д.н.з. НОМЕР_2 , оскільки такий містить на собі сліди вчинення кримінального правопорушення, є засобом вчинення кримінального проступку та має значення речового доказу у вказаному кримінальному провадженні.
Враховуючи вищенаведене, просить постановити ухвалу про накладення арешту на тимчасово вилучене майно, а саме мікроавтобус марки «Фольксваген» д.н.з. НОМЕР_1 , що зберігається на території майданчику тимчасового тримання Тячівського РВП ГУНП в Закарпатській області м. Тячів, вул. Промислова, 6 «а», власником якого згідно свідоцтва про державну реєстрацію являється ОСОБА_9 та фактично перебуває в користуванні ОСОБА_4 , із-з забороною розпоряджатися таким автомобілем, користуватися ним та відчужувати його.
В судовому засіданні дізнавач ОСОБА_3 , подане клопотання підтримав посилаючись на викладені у ньому обставини та просив його задовольнити.
Володілець майна ОСОБА_4 , в судовому засіданні просив не накладати арешт на вказаний автомобіль, яке перебуває у його фактичному користуванні, оскільки у даному кримінальному провадженні він являється свідком, а не обвинуваченим. ОСОБА_7 являється його знайомим і той дійсно просив його перевезти ворота, від будинку, в якому ніхто вже більше трьох років не проживає, однак про те що вони були викрадені йому відомо не було. Вказаний автомобіль на який орган досудового розслідування хоче накласти арешт, являється для нього єдиним джерелом доходів, оскільки він здійснює перевезення овочів, фруктів та різного вантажу.
Представник володільця майна ОСОБА_4 - адвокат ОСОБА_5 , заперечив щодо поданого клопотання та просив в його задоволенні відмовити посилаючись на те, що вказаний автомобіль жодного відношення до викрадених металевих воріт не має, хоча автомобіль і перебуває у фактичному користуванні ОСОБА_4 , однак власником даного автомобіля є інша особа. Крім того, у разі необхідності ОСОБА_4 , на першу ж вимогу органу досудового розслідування може надати вказаний автомобіль для проведення експертизи чи інших, передбачених законодавством, слідчих дій.
Власник майна ОСОБА_10 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що в порядку ч. 1 ст. 172 КПК України, не є перешкодою для розгляду клопотання за його відсутності.
Вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши клопотання та додані до нього матеріали, слідчий суддя дійшов наступного висновку.
Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном,зокрема, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Згідно п. 1 ч. 2 цієї ж статті КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.
Частиною 1 статті 98 КПК України, встановлено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
За правилами ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 цього Кодексу.
У ч. 11 ст. 170 КПК України, вказано, що заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.
Відповідно до ст. 173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.
Згідно ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Отже, із витягу з ЄРДР вбачається, що дізнавачем СД Тячівського РВП ГУНП в Закарпатській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному 01.09.2021 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000302 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України.
Із протоколу огляду місця події від 31 серпня 2021 року та постанови про визнання речовим доказом від 01 вересня 2021 року відомо, що на місці події в м. Тячів, було оглянуто та вилучено транспортний засіб - мікроавтобус марки «Фольксваген» д.н.з. НОМЕР_1 , який був визнаний речовим доказами у кримінальному провадженні за №0000302 від 01.09.2021 року.
Із свідоцтв про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 встановлено, що власником мікроавтобусу марки «Фольксваген», державний номерний знак НОМЕР_1 є ОСОБА_9 , житель АДРЕСА_2 , однак як встановлено згідно матеріалів справи вказаний автомобіль перебуває у фактичному користуванні ОСОБА_4 , жителя АДРЕСА_3 .
Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, який ратифікований Верховною Радою України 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, згідно з ч. 2 ст. 173 КПК України, окрім іншого, повинен врахувати розумність та співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження та наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Слідчий суддя вважає за необхідне зазначити, що в поданому клопотанні дізнавачем не доведено необхідність накладення арешту на тимчасово влучений транспортний засіб та не враховано співмірність обмеження права власності третіх осіб, щодо яких відсутні відомості про причетність до кримінального правопорушення в межах даного кримінального провадження, натомість як встановлено в судовому засіданні особа у фактичному кристуванні якої перебуває вказаний транспортний засіб ОСОБА_4 , є свідком у даному кримінальному провадженні, який здійснював перевезення вказаних воріт на прохання знайомого ОСОБА_7 , однак жодного відношення до вчиненого злочину за ч. 1 ст. 185 КК України, він не має та жодної інфомації про те, що вказані ворота були викрадені йому відомо не було.
Крім того, матеріали клопотання не містять доказів щодо призначення у даному кримінальному провадженні відповідних експертиз, у зв`язку з чим було б необхідним накладення арешту на вказаний транспортний засіб, та жодним чином дізнавачем у клопотанні не обґрунтовано необхідність накладення такого арешту.
Зокрема, слід врахувати неприпустимість свавільного втручання суду у здійснення права власності володільця майна, який не має у цьому кримінальному провадженні процесуального статусу підозрюваного, обвинуваченого, цивільного відповідача або юридичної особи, відносно якої здійснюється кримінальне провадження.
Таким чином накладення арешту на майно, за відсутністю передбачених для цього підстав, порушує права власників на вільне використання своєї власності, що буде суперечити загальним засадам володіння особою майном, приписам національного законодавства та вимогам ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та прецедентної практики Європейського суду з прав людини (зокрема, справа «Баландіна проти України, «Батрак проти України», «Панов проти України»).

Таким чином, матеріалами провадження, які надані слідчому судді в обґрунтування клопотання, не доведено, що арешт на тимчасово вилучений транспортний засіб є розумним і співмірним завданням даного кримінального провадження, хоча внаслідок накладення такого арешту можуть бути реально, істотно обмежені та порушені права і інтереси правомірних власників чи користувачів майна.
В судовому засіданні дізнавачем не доведено необхідність задоволення клопотання про накладення арешту, а в матеріалах справи відсутні достатні та переконливі докази, що майно може бути певним чином приховано, знищено, зіпсовано, втрачено, передано, перереєстровано чи відчужено.
Згідно ч. 1 ст. 94 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Враховуючи викладене, приходжу до висновку, що подане дізнавачем клопотання є необґрунтованим, безпідставним та не доведеним належними та допустимими доказами, а тому в його задоволенні слід відмовити.
Разом з тим, відмова у задоволенні або часткове задоволення клопотання про арешт майна тягне за собою негайне повернення особі відповідно всього або частини тимчасово вилученого майна, в зв`язку з чим, тимчасово вилучене майно, підлягає поверненню власнику чи іншому законному володільцю, відповідно до вимог ч. 3 ст. 173 КПК України.
Керуючись ст. ст. 171-173, 309, 371, 372 КПК України,

П О С Т А Н О В И В:
В задоволенні клопотання дізнавача СД Тячівського РВП ГУНП в Закарпатській області ОСОБА_3 , погодженого з прокурором Тячівської окружної прокуратури ОСОБА_6 , про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000302 від 01 вересня 2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України - відмовити.
Ухвала може бути оскаржена до Закарпатського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня оголошення.
Повний текст ухвали складено та оголошено о 16 год. 50 хв. 08 вересня 2021 року.

Слідчий суддя: ОСОБА_1