Справа № 372/2295/19 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/824/216/2021 Доповідач у ІІ інстанції ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
02 листопада 2021 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду
кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

суддів: ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретар ОСОБА_5 ,
за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційні скарги прокурора Обухівського відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Обухівського районного суду Київської області від 28 січня 2020 року, яким:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Дніпродзержинськ, Дніпропетровської області, українця, громадянина України, маючий середню освіту, офіційно не працюючий, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимий у 02.03.2017 році Харківський районним судом Харківської області за ч. 3 ст. 185 КК України, до 3 років позбавлення волі, звільнений умовно-достроково 26.11.2018 року, не відбутий строк 7 місяців, 24 дня,-

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України,-
В С Т А Н О В И Л А :

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_7 07 квітня 2019 року, близько 03 години 30 хвилин, не маючи посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, чим порушив вимоги пункту 2.1. «а» Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 та введених в дію з 01.01.2002 (далі ПДР України), проїжджаючи, поблизу домоволодіння №2, що по вулиці Малишка, в селі Плюти, Обухівського району, Київської області, ОСОБА_7 в порушення вимог п.п. 1.5., 2.3. б), д), 12.1. ПДР України, будучи неуважним, відволікся від керуванням автомобілем, належним чином не стежачи за дорожньою обстановкою та відповідно не реагував на її зміну, діючи з необережності, проявляючи злочинну самовпевненість, легковажно розраховуючи на запобігання дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок чого своїми діями створив загрозу безпеці дорожнього руху, а також здоров`ю громадянина, на вказаному транспортному засобі, порушуючи вимоги пунктів 12.1, 1.10 термін «узбіччя» ПДР України, допустив виїзд керованого ним транспортного засобу за межі проїзної частини, виїхав на праве по напрямку руху узбіччя, після чого з`їхав в кювет, де відбулося зіткнення автомобіля з парканом. Після чого, ОСОБА_7 , в порушення вимог п.2.10 ПДР України, самовільно залишив місце пригоди, не увімкнувши аварійну сигналізацію і не встановивши знак аварійної зупинки, відповідно до вимог пункту 9.10 цих правил, не вжив можливих заходів для надання медичної допомоги потерпілій ОСОБА_10 , не викликав бригаду екстреної (швидкої) медичної допомоги, і не повідомив про дорожньо-транспортну пригоду орган чи уповноважений підрозділ Національної поліції, не вжив всіх можливих заходів для збереження слідів пригоди.
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля ОСОБА_10 , з отриманими тілесними ушкодженнями була госпіталізована до Обухівської ЦРЛ.
Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 63 від 27.05.2019 встановлено, що у ОСОБА_10 , 1991 року народження, згідно наданої медичної документації, виявлене тілесне ушкодження у вигляді закритого внутрішньо суглобового перелому нижньої третини лівої великогомілкової кістки зі зміщенням відламків. Виявлене тілесне ушкодження утворилось від дії тупого (-их) твердого (-их) предмета (-ів) з обмеженою травмуючою поверхнею і за ступенем тяжкості відноситься до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості за критерієм тривалості розладу здоров`я понад 21 день за звичайного перебігу. Виявлене у ОСОБА_10 тілесне ушкодження могло утворитися за обставин вказаних в ухвалі від 08 травня 2019 року і може знаходитись в причинному зв`язку з вище вказаною ДТП.
Допущені порушення водієм ОСОБА_7 , вимог пунктів 1.5, 2.3.б), 2.3.д), 2.10.а),б),г),д),е), 12.1, 1.10 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 та введених в дію з 01.01.2002, перебувають в прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням наслідків у вигляді спричинення потерпілій ОСОБА_10 середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Вироком Обухівського районного суду Київської області від 28 січня 2020 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України та призначено йому покарання у виді одного року обмеження волі, без позбавлення права керувати транспортними засобами. На підставі статтей 71,72 Кримінального кодексу України приєднано ОСОБА_7 частину не відбутого покарання за вироком Харківського районного суду Харківської області від 02.03.2017 року, з урахуванням положень ч.1 ст.72 КК України 1 рік 2 місяці 28 днів обмеження волі. Остаточне покарання ОСОБА_7 за сукупністю вироків згідно статті 71 Кримінального кодексу України призначено у виді 1 (одного) року 6 (шести) місяців обмеження волі, без позбавлення права керувати транспортними засобами. Час відбуття покарання ОСОБА_7 вираховувати з дня затримання в порядку приведення вироку до виконання. Цивільний позов по справі ОСОБА_10 задоволено повністю. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 10 000 грн., як відшкодування моральних збитків, 21859 грн. 68 коп. відшкодування заподіяної матеріальної шкоди та 10 000 грн. витрати понесені на правову допомогу, а всього 41 859 грн. 68 коп. Стягнуто з ОСОБА_7 2512 грн. 10 коп. витрачених на проведення експертиз в кримінальному провадженні на користь держави. Вирішено питання стосовно речових доказів.

Не погоджуючись з вироком суду першої інстанції прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вирок Обухівського районного суду Київської області від 28 січня 2020 року щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання. Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 за ч.1 ст.286 КК України призначити покарання у вигляді 1 року обмеження волі без позбавлення права керування транспортними засобами. На підставі ст.71 КК України частково приєднати ОСОБА_7 частину невідбутого покарання за вироком Харківського районного суду Харківської області від 02.03.2017 та з урахуванням ст.72 КК України остаточно призначити покарання ОСОБА_7 у виді 1 року позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами.
Не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, доведеність вини обвинуваченого у скоєнні інкримінованого йому кримінального правопорушення, кваліфікацію його дій, прокурор вважає, що вирок Обухівського районного суду Київської області від 28.01.2020 стосовно ОСОБА_7 незаконний та такий, що підлягає скасуванню на підставі ст.413 КПК України у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_7 будучи раніше судимим 02.03.2017 Харківським районним судом Харківської області за ч.3 ст.185 КК України, звільнений умовно-достроково 26.11.2018, з невідбутим строком покарання 7 місяців 24 дні позбавлення волі, вчинив протягом невідбутої частини покарання новий злочин, а саме 07 квітня 2019 року, передбачений ч.1 ст.286 КК України порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.
Так, з резолютивної частини оскаржуваного вироку вбачається, що судом першої інстанції при призначенні покарання за сукупністю вироків, з урахуванням положень ч.1 ст.72 КК України більш суворий вид покарання перевів в менш суворий вид покарання, а саме вид покарання у вигляді позбавлення волі переведено у вид покарання у вигляді обмеження волі та остаточно призначено покарання у вигляді обмеження волі.
Оскільки положення ч.1 ст.72 КК України є імперативними, суд першої інстанції при призначенні покарання за сукупністю вироків повинен був менш суворий вид покарання перевести в більш суворий вид покарання, а саме вид покарання у вигляді обмеження волі перевести у вид покарання у вигляді позбавлення волі виходячи із співвідношення одному дню позбавлення волі відповідають два дні обмеження волі.
За таких обставин, судом першої інстанції при ухвалені вироку стосовно ОСОБА_7 неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, а саме неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту.

В свою чергу, не погоджуючись з вироком суду першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну, в якій просить змінити вирок Обухівського районного суду Київської області від 28 січня 2020 року та звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного цим вироком покарання на підставі ст.ст.75,76 КК України за умови покладення на нього певних обов`язків.
В обґрунтування апеляційної скарги обвинувачений зазначає, що з даним вироком останній не згоден та вважає його надто суворим та таким, що не відповідає принципам достатності покарання для виправлення винного.
Так, обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченому ОСОБА_7 є визнання вини в повному обсязі, його щиросердне розкаяння, активне сприяння слідству у розкритті злочину та часткове відшкодування завданих збитків. Обставин, що обтяжують покарання, в судовому засіданні встановлено не було. За час проведення досудового розслідування ОСОБА_7 багаторазово пожалкував про скоєне ним кримінальне правопорушення, навчений та покараний наріканням оточуючих людей. ОСОБА_7 у скоєному проявив щиросердне розкаяння.
Щодо характеризуючи особистість обставин, а саме: ОСОБА_7 раніше судимий, проте він має стійкі соціальні зв`язки, на обліку у лікаря психіатра не перебуває.
Також, апелянт звертає увагу на те, що потерпіла у кримінальному провадженні просила суд призначити покарання ОСОБА_7 без ізоляції від суспільства.
З урахуванням усіх вищевказаних обставин та на підставі принципів індивідуалізації, гуманізації та справедливості покарання, враховуючи інформацію про особистість обвинуваченого, наявності пом`якшуючих обставин покарання та відсутності обтяжуючих, ОСОБА_7 вважає, що суд мав можливість та законні підстави застосувати до обвинуваченого положення ст.ст.75,76 КК України і звільнити обвинуваченого від відбування призначеного цим вироком покарання за умови виконання ним певних обов`язків. Таке покарання, на думку апелянта, було б достатнім та необхідним для досягнення основної мети покарання: кара, виправлення засудженого та попередження скоєння нових злочинів.

Заслухавши доповідь судді,
пояснення прокурора ОСОБА_6 , який підтримав апеляційну скаргу прокурора та просив її задовольнити, заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого,
пояснення обвинуваченого ОСОБА_11 та його захисник ОСОБА_8 , які підтримали подану обвинуваченим апеляційну скаргу та просили її задовольнити, заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора,
перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційних скаргах, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до вимог ст.404 КПК України, апеляційний суд переглядає судові рішення суду першої інстанції у межах апеляційної скарги. У зв`язку з цим, апеляційний суд не наводить доводів на підтвердження тих висновків суду першої інстанції, які не оскаржено в апеляційній скарзі.
Вирок суду першої інстанції в частині доведеності вини ОСОБА_7 та кваліфікації його дій за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, учасниками судового розгляду не оспорюється.
Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у скоєнні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК Україниза обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам провадження і підтверджуються наявними доказами в їх сукупності, які досліджувались судом під час судового розгляду.
Щодо доводів апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, колегія суддів зазначає наступне.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_7 будучи раніше судимим 02 березня 2017 року Харківським районним судом Харківської області за ч.3 ст.185 КК України, звільнений умовно-достроково 26 листопада 2018 року, з не відбутим строком покарання 7 (сім) місяців 24 (двадцять чотири) дні позбавлення волі вчинив протягом невідбутої частини покарання 07 квітня 2019 року новий злочин, передбачений ч.1 ст.286 КК України.
Так, відповідно до ч.4 ст.81 КК України у разі вчинення особою, до якої було застосовано умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, протягом невідбутої частини покарання нового злочину суд призначає їй покарання за правилами, передбаченими ст.ст.71, 72 цього Кодексу.
Згідно з положеннями ч.1 ст.72 КК України при складанні покарань за сукупністю злочинів та сукупністю вироків менш суворий вид покарання переводиться в більш суворий вид виходячи з їх співвідношення: одному дню позбавлення волі відповідають два дні обмеження волі.
Разом з тим, як вбачається з резолютивної частини оскаржуваного вироку, судом першої інстанції при призначенні покарання за сукупністю вироків, з урахуванням положень ч.1 ст.72 КК України більш суворий вид покарання переведено в менш суворий вид покарання, а саме вид покарання у вигляді позбавлення волі переведено у вид покарання у вигляді обмеження волі та остаточно призначено покарання у вигляді обмеження волі.
Колегія суддів звертає увагу на те, що положення ч.1 ст.72 є імперативними, а тому суд при призначенні покарання за сукупністю вироків повинен був менш суворий вид покарання перевести у більш суворий вид покарання, а саме в даному випадку вид покарання у вигляді обмеження волі перевести у вид покарання у вигляді позбавлення волі виходячи із співвідношення одному дню позбавлення волі відповідають два дні обмеження волі.
Відтак, колегія суддів знаходить обґрунтованими доводи прокурора про те, що судом першої інстанції при ухваленні вироку щодо ОСОБА_7 неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, а саме неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту.
Щодо доводів апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , слід зазначити наступне.
Відповідно до положень ст.65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне та достатнє для її виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.
Так, при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання суд першої інстанції відповідно до вимог ст.65 КК України врахував ступінь суспільної небезпечності та тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та його відношення до скоєного, також судом враховано обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання обвинуваченого.
Обставинами, що пом`якшують покарання, відповідно до ст.66 КК України, судом встановлено щире каяття та часткове відшкодування завданих збитків.
Обставин, які обтяжують покарання, відповідно до ст.67 КК України, судом не встановлено.
Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 за № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» суди при призначенні покарання у кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо дотримуватись вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що призначене обвинуваченому покарання за ч.1 ст.286 КК України у виді обмеження волі строком на 1 (один) рік без позбавлення права керувати транспортними засобами, в даному випадку є необхідним й достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів, а тому доводи викладені в апеляційній скарзі про суворість призначеного ОСОБА_7 покарання є необґрунтованими.
Крім того, враховуючи те, що ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення в період умовно-дострокового звільнення від відбування покарання призначеного вироком 02 березня 2017 року Харківським районним судом Харківської області за ч.3 ст.185 КК України, тобто на шлях виправлення не став, колегія суддів вважає безпідставними доводи обвинуваченого про звільнення останнього від відбування покарання з випробуванням із застосуванням положень ст.ст. 75, 76 КК України.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про необхідність залишення без задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, задоволення апеляційної скарги прокурора та скасування вироку Обухівського районного суду Київської області від 28 січня 2020 року в частині призначеного покарання, з ухваленням в цій частині нового вироку, який відповідає вимогам чинного кримінального процесуального законодавства.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 420 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу прокурора Обухівського відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області ОСОБА_9 задовольнити.
Вирок Обухівського районного суду Київської області від 28 січня 2020 року щодо ОСОБА_7 скасувати в частині призначеного покарання.
Ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України та призначити йому покарання у вигляді 1 (одного) року обмеження волі без позбавлення права керування транспортними засобами.
На підставі ст.71 КК України частково приєднати ОСОБА_7 частину не відбутого покарання за вироком Харківського районного суду Харківської області від 02 березня 2017 року та з урахуванням положень ст.72 КК України остаточно призначити покарання ОСОБА_7 у виді 1 (одного) року позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами.
Строк відбування покарання ОСОБА_7 рахувати з моменту взяття під варту в ході звернення вироку до виконання.
В решті вирок залишити без змін.
Вирок може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення, а обвинуваченим в той самий строк з моменту отримання судового рішення.

Судді ____________________ ___________________ _____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4