Справа № 460/2174/2015-к
Провадження №1-і/944/2/21
29.09.2021 рокум.Яворів
Яворівський районний суд Львівської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
виправданого/особи, звільненої від кримінальної відповідальності ОСОБА_4 ,
В судове засідання ОСОБА_5 не прибув, однак скерував заяву про розгляд справи за його відсутності, вимоги клопотання підтримує.
В судовому засіданні прокурор заперечив щодо задоволення клопотання у зв`язку з його необґрунтованістю, а саме у зв`язку з відсутністю доказів понесення (оплати) ОСОБА_5 витрат на правовому допомогу в межах вказаного кримінального провадження.
В судовому засіданні ОСОБА_4 заперечив щодо задоволення клопотання у зв`язку з його безпідставністю. На обґрунтування своєї позиції зазначив, що відповідно до норм ч. 1 ст. 124 КПК України суд може стягнути з обвинуваченого на користь потерпілого здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати лише разі ухвалення обвинувального вироку. Однак вироком Яворівського районного суду Львівської області від 25 вересня 2019 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 18 червня 2020 року, його було визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 129 Кримінального кодексу України і виправдано за недоведеністю в його діянні складу кримінального правопорушення, а також звільнено від покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 171 Кримінального кодексу України, у зв`язку із закінченням строків давності. Таким чином, за одним із інкримінованих злочинів він є виправданим, а за іншим звільнений від покарання. Тому, на його переконання, відсутні правові підстави для стягнення з нього будь-яких процесуальних витрат. Також ОСОБА_5 не надав будь-яких доказів понесення таких витрат, а саме документа, який підтверджує їх оплату адвокатському об`єднанню. Крім того, ОСОБА_4 вважає, що дане клопотання взагалі не підлягає розгляду судом, оскільки кримінальне провадження на даний час завершене.
Заслухавши учасників провадження, дослідивши подане клопотання та додані до нього матеріали, суд дійшов такого висновку.
Суд встановив, що вироком Яворівського районного суду Львівської області від 25 вересня 2019 року у справі № 460/2174/2015 ОСОБА_4 було: визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 129 Кримінального кодексу України, і виправдано за недоведеністю в його діянні складу кримінального правопорушення: визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 171 Кримінального кодексу України, та призначено покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік 6 місяців, на підставі ст. ст. 49, 74 Кримінального кодексу України звільнено від покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 171 Кримінального кодексу України у зв`язку із закінченням строків давності.
ОСОБА_5 у даному кримінальному провадженні мав статус потерпілого.
Відповідно до ст. 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Згідно із п. 3 ч. 1 ст. 91 Кримінального процесуального кодексу України вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, розмір процесуальних витрат належать до обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 118 Кримінального процесуального кодексу України до процесуальних витрат, в тому числі, належать витрати на правничу допомогу.
Згідно із ч. 2 ст. 120 Кримінального процесуального кодексу України витрати, пов`язані з оплатою допомоги представника потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача та юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які надають правову допомогу за договором, несе відповідно потерпілий, цивільний позивач, цивільний відповідач, юридична особа, щодо якої здійснюється провадження.
За змістом ч. 1 ст. 124 Кримінального процесуального кодексу України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.
Відповідно до ч. 1 ст. 126 Кримінального процесуального кодексу України суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку суду або ухвалою.
Водночас, потерпілий може звернутися з клопотанням про розподіл судових витрат до суду першої інстанції з метою вирішення питання про розподіл процесуальних витрат у кримінальному провадженні. Таке право залишається у потерпілого незалежно від того, чи розгляд кримінального провадження завершено винесенням обвинувального акту або ж ухвали про закриття кримінального провадження.
Аналогічний правовий висновок, сформульовано Великою Палатою Верховного суду у постанові від 17 червня 2020 року у справі № 598/1781/17, в якій, також, зокрема, зазначено таке. Кримінальний процесуальний кодекс не обмежує процесуальну форму вирішення питання щодо розподілу процесуальних витрат, у тому числі витрат на правову допомогу, виключно обвинувальним вироком. Суд повинен вирішити питання про розподіл процесуальних витрат у будь-якому рішенні, яким завершується розгляд кримінального провадження по суті, у тому числі й в ухвалі про закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності. Невирішення питання про розподіл процесуальних витрат не може бути єдиною підставою для скасування прийнятих судами першої та апеляційної інстанцій судових рішень, оскільки не є істотним порушенням вимог КПК та не впливає на вирішення питання кримінально-правової кваліфікації, доведеності винуватості і призначення покарання. Вирішення питання про розподіл процесуальних витрат полягає у висновку суду про стягнення або відмову у стягненні певної грошової суми, яка є процесуальними витратами у розумінні КПК. Залишення клопотання учасника провадження про розподіл процесуальних витрат без розгляду не є вирішенням судом питання про розподіл процесуальних витрат. Це питання може вирішити відповідно до положень ч. 5 ст. 534 КПК суд, який виніс рішення без вирішення питання про розподіл процесуальних витрат.
Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Як описано вище, на підтвердження понесених витрат на отримання правничої допомоги ОСОБА_5 надав суду договір про надання правової допомоги та акт приймання-передачі наданих послуг.
Однак заявник не надав будь-яких документів, які підтверджують факт оплати ним гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлених у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо), тому, на думку суду, немає підстав для стягнення витрат на правничу допомогу.
Також суд враховує, що під час судового розгляду даного кримінального провадження потерпілий ОСОБА_5 не заявляв клопотання про стягнення на його користь витрат на правову допомогу ні в суді першої, ні апеляційної інстанцій.
За таких обставин, суд дійшов висновку про недоведеність та необґрунтованість понесених ОСОБА_5 витрат на професійну правничу допомогу, а тому у задоволенні клопотання слід відмовити.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 118, 124, 126, 534, 537, 539 КПК України, суд
Повне судове рішення складено 30 вересня 2021 року.
Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, а у разі подання апеляційної скарги, якщо її не скасовано, після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана до Львівського апеляційного суду через Яворівський районний суд Львівської області протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1