Справа № 739/1343/21 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/786/21
Категорія - в порядку виконання вироку. Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 листопада 2021 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

сторін кримінального провадження:

засудженого ОСОБА_6

його захисника адвоката ОСОБА_7

прокурора ОСОБА_8

Розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові одночасно в режимі відео конференції з Новгород-Сіверською установою виконання покарань №31 провадження за апеляційними скаргами засудженого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 07 жовтня 2021 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Цією ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про приведення вироку Апеляційного суду м. Києва від 25 січня 2012 року у відповідність до чинного законодавства.

Відмовляючи засудженому у задоволенні клопотання, суд вказав на те, що ОСОБА_6 у клопотанні про звільнення його від покарання на підставі ст.. 69 КК України фактично оскаржує вирок Апеляційного суду м. Києва від 25 січня 2012 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України від 23 квітня 2013 року. Призначене ОСОБА_6 покарання у виді довічного позбавлення волі не суперечить положенням кримінального закону, Конституції України, міжнародним нормам, застосування яких передбачено у багатьох інших Договірних країнах Європейського Союзу. Положеннями ст. 87 КК України передбачено можливість здійснення Президентом України помилування стосовно індивідуально визначеної особи, актом про помилування якого може бути здійснена заміна призначеного засудженому міра покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше 25 років, що у повній мірі відповідає вимогам міжнародного законодавства.

Засуджений ОСОБА_6 в апеляційній скарзі просить ухвалу суду скасувати, як незаконну, постановити нову, якою звільнити його від подальшого відбування покарання за вироком Апеляційного суду міста Києва від 25 січня 2012 року у зв`язку з повним відбуттям максимального строку покарання, передбаченого КК України 15 років позбавлення волі. Звільнити від призначеного покарання за ст. 69 КК України 1960 року з тих підстав, що карність покарання за вказаною статтею була усунута законодавцем на підставі Закону України «Про внесення змін до Кримінального та Кримінально-процесуального кодексів України щодо гуманізації кримінальної відповідальності» від 15 квітня 2008 року.

Аргументує тим, що суд не виконав свій обов`язок та не надав належної оцінки його доводам та доводам його захисника. Висновки суду вважає свавільним трактуванням змісту прецедентної практики Європейського Суду.

Вказує на те, що ухвалюючи вирок у справі, Апеляційний суд міста Києва не врахував, що всі інкриміновані йому злочину були скоєні до набуття чинності КК України 2001 року, а на час ухвалення вироку минуло понад 10 років, при цьому, він від органів досудового слідства та суду не ухилявся та не переховувався, не перешкоджав здійсненню правосуддя, навпаки надмірна тривалість провадження відбувалась з вини держави. За таких обставин, застосовуючи п. 4 ч. 1 та ч. 4 ст. 48 КК України 1960 року, суд був зобов`язаний призначити покарання у виді позбавлення волі на певний строк, який не міг перевищувати 15 років позбавлення волі. Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України повинні були застосовані положення закону, який пом`якшує його відповідальність (ст. 48 КК України 1960 року), що узгоджується із правовою позицією викладеною у постанові Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 25 лютого 2021 року.

З матеріалів кримінального провадження він був засуджений за ст. 69 КК України 1960 року, проте від призначеного покарання він підлягає звільненню, оскільки карність дій за цією статтею була усунута законодавцем.

Вважає, що незастосування судом закону, який підлягав застосуванню є зловживанням правами, забороненим ст. 17 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

На думку апелянта, порушення норм національного кримінального закону, Конституції України та Конвенції було застосоване із спеціальною метою, призначення йому покарання саме у виді довічного позбавлення волі, яке усталеною практикою Європейського суду з прав людини, визнано нелюдським та принижуючим гідність, яке порушує статтю 3 Конвенції, якщо не передбачає можливості його перегляду та скорочення, а також ст. 28 Конституції України.

Наголошує, що виконання покарання, яке призначене з порушенням закону, порушує йог права, а відмова суду від розгляду клопотання та здійснення перегляду вирку в частині незаконності призначення ОСОБА_6 саме цього виду покарання, вказує на порушення Україною своїх міжнародних зобов`язань за Конвенцією.

В апеляційній скарзі захисник адвокат ОСОБА_7 також просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову, в якій вирішити питання про приведення вироку щодо ОСОБА_6 у відповідність до ст. 48 КК України 1961 року.

Мотивує тим, що згідно ст. 48 КК України 1961 року, давність притягнення особи до кримінальної відповідальності становила десять років з дня вчинення злочину, за який згідно із законом може бути призначено більш суворе покарання, ніж позбавлення волі строком на п`ять років. Питання про застосування давності до особи, що вчинила злочин, за який згідно з законом може бути призначено довічне позбавлення волі, вирішується судом. Якщо суд не визнає можливим застосувати давність, довічне позбавлення волі не може бути призначено і замінюється позбавленням волі на певний строк.

Зазначена норма забороняє призначати покарання у вигляді довічного позбавлення волі у разі притягнення особи до кримінальної відповідальності, коли закінчилася давність притягнення до кримінальної відповідальності.

У разі, коли вчинення злочинів, що кваліфіковані за Кримінальним кодексом України 1961 року, давність притягнення до кримінальної відповідальності визначається також Кримінальним кодексом у цій редакції.

Відповідно до вироку суду від 25 січня 2012 року ОСОБА_6 інкримінується вчинення злочинів, за які передбачено відповідальність за Кримінальним кодексом в редакції 1961 року, вирок щодо нього ухвалювався у 2012 році, тобто на час, коли минула давність притягнення до кримінальної відповідальності, визначена ст. 48 КК України 1961 року. При цьому, з 2002 року по день ухвалення вирку засуджений перебував у слідчому ізоляторі, отже, відсутні підстави вважати, що мало місце переривання строку давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Отже, ОСОБА_6 цілком обґрунтовано звернувся з клопотанням та вправі вимагати зниження призначеного йому покарання до найвищої межі, передбаченої ст. 48 КК України 1961 року, тобто заміни покарання з довічного позбавлення волі на покарання у виді 15 років позбавлення волі.

Вимога про приведення вироку у відповідність законодавству, є вимогою застосування імперативних правил ст. 48 КК України до ухваленого вироку, і не є вимогою про його перегляд, як про це вказав суд першої інстанції.

В ухвалі судом взагалі не надано оцінки зазначеним доводам заявника, не зроблено висновку щодо наявності у заявника права на звернення з питанням приведення вироку у відповідність до ст. 48 КК України 1961 року до суду за місцем відбування покарання у порядку п. 14 ст. 537 КПК України, не зазначено,чи є у суду за місцем відбування покарання повноваження привести вирок у відповідність до вимог Закону 1961 року, якщо не має, то в який суд слід звертатися з цим питанням і на підставі якої норми.

Заслухавши доповідача, засудженого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 , які підтримали доводи апеляційних скарг та просили про постановлення нової ухвали, прокурора ОСОБА_8 , який заперечував проти задоволення апеляційних скарг, вказуючи на обґрунтованість рішення суду, перевіривши матеріали судового провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає апеляційні скарги засудженого та його захисника залишити без задоволення.

Згідно до п. 14 ч. 1 ст. 537 КПК України, під час виконання вироку суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право вирішувати, зокрема, інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.

Відповідно до ч. 1 ст. 539 КПК України, питання, які виникають під час та після виконання вироку вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом.

Положення п. 1 ч. 2 ст. 539 КПК України дають підстави для розгляду клопотання засудженого судом, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання. Будь-яких правових норм, які би виключали можливість розгляду даного клопотання Новгород-Сіверським районним судом Чернігівської області КПК України не містить.

Посилання захисника на те, що судом не було перевірено чи до того суду звернувся з клопотанням його підзахисний є безпідставним, адже під час вирішення питання про відкриття провадження за клопотанням ОСОБА_6 суд перевіряв чи відсутні перешкоди для розгляду клопотання в даному суді. Відкривши провадження та призначивши судовий розгляд суд таким чином, встановив, що клопотання ОСОБА_6 підлягає розгляду в суді за територіальною юрисдикцією якого засуджений відбуває покарання.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 був засуджений вироком Апеляційного суду міста Києва від 25 січня 2012 року за ст. ст. 69, п.п. «г», «е», «ж», «з», «і» ст. 93, ч. 2 ст. 140, ч. 2 ст. 142 КК України 1960 року та ч. 4 ст. 189, ст. 257 КК України 2001 року, на підставі ст. 42 КК України 1960 року до довічного позбавлення волі з конфіскацією майна.

23 квітня 2013 року ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вирок Апеляційного суду міста Києва від 25 січня 2012 року щодо ОСОБА_6 та інших осіб, які проходили разом з ним по справі, був залишений без зміни.

Ухвалою Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 07 червня 2016 року відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України в редакції від 26 листопада 2015 року засудженому ОСОБА_6 у строк покарання за вироком Апеляційного суду міста Києва від 25 січня 2012 року був зарахований строк попереднього ув`язнення у період з 26 червня 2002 року до 23 квітня 2013 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два ні позбавлення волі.

Вказаними судовими рішеннями, які на час звернення засудженого з клопотанням набрали законної сили, визначено остаточний строк покарання засудженому ОСОБА_6 за правилами Кримінального кодексу України в редакції, як 1960 року, так і 2001 року, з визначенням остаточного строку покарання за правилами ст. 71 КК України 2001 року.

Діючий Кримінальний Закон не містить норм, які мають зворотну дію в часі та зобов`язують суд змінити вищевказаний вирок та ухвалу Вищого спеціалізованого суду, що набули законної сили, в частині призначення покарання ОСОБА_6 , звільнивши його від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі по відбуттю певного строку цього виняткового покарання, за винятком положень ст. 87 КК України про процедуру помилування, яка здійснюється Президентом України за клопотанням засудженого до довічного позбавлення волі.

Відповідно до доводів клопотання засудженим ОСОБА_6 порушене питання про приведення вироку Апеляційного суду міста Києва від 25 січня 2012 року в частині призначення йому покарання у відповідність до чинного законодавства.

Між тим, станом на час подання засудженим клопотання діє те саме законодавство в частині регулювання призначення покарання ОСОБА_6 за вчинення інкримінованих йому злочинів, яке діяло на час ухвалення відповідного вироку. Це вказує на відсутність підстав для приведення вироку у відповідність із діючим законодавством.

Колегія суддів звертає увагу на те, що законодавством яке діє на сьогоднішній час керувався і суд, який ухвалив вирок 25 січня 2012 року. При відсутності відповідних змін у законодавстві втручання у вирок, який набрав законної сили в порядку п. 14 ч. 1 ст. 537 КПК України є незаконним і порушує принцип обов`язковості судового рішення, гарантованого Конституцією України.

Суд першої інстанції правильно вказав, що під виглядом клопотання про приведення вироку Апеляційного суду м. Києва від 25 січня 2012 року у відповідність до чинного законодавства,засуджений та захисник намагаються змінити вирок суду, який набрав законної сили і є обов`язковим до виконання, чого не може зробити суд усіх інстанцій в порядку виконання вироку.

За ст.. 69 КК України 1960 року ОСОБА_6 було призначене покарання у виді 15 років позбавлення волі, за пунктами г,е,ж,з,і статті 93 КК України 1960 року довічне позбавлення волі, яке при складанні покарань за усіма статтями інкримінованими засудженому злочинами, поглинуло усі інші строкові покарання у виді позбавлення волі. Якщо, як вважає сторона захисту, строки давності притягнення ОСОБА_6 до кримінальної відповідальності, на момент постановлення вироку 25 січня 2012 року, минули, то питання застосування строків давності і визначення строку покарання покладалося на суд, який ухвалював вирок і на касаційну інстанцію, яка перевіряла законність засудження.

Істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону, які б ставили під сумнів висновки суду першої інстанції та були безумовною підставою для скасування судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 404-405, 407, 532 КПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги засудженого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_9 залишити без задоволення, а ухвалу Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 07 жовтня 2021 року, без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_10 ОСОБА_11 ОСОБА_12