Провадження № 11-кп/4808/512/21
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2021 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду

в складі суддів ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 , ОСОБА_5

з участю секретаря ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10.11.2021 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 309, ч. 2 ст. 307 КК України,
за участю: прокурора ОСОБА_8
обвинуваченого ОСОБА_7
захисника ОСОБА_9

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу суду, постановити нову, якою обрати більш м`який запобіжний захід із розміром застави, що буде помірним для нього. Апелянт вважає, що до нього цілком було можливо застосувати домашній арешт або особисте зобов`язання, оскільки жодний заявлений прокурором ризик не доведений. Жодного наміру переховуватись від суду у нього немає, оскільки він має постійне місце мешкання, й він усвідомлює, що у разі переховування він погіршить своє становище, що призведе до збільшення санкції відносно нього. Стверджує, що він не має можливості впливу на свідків, оскільки не знайомий з ними особисто. Звертає увагу суду на те, що судові засідання неодноразово переносились з причин бездіяльності сторони обвинувачення, зокрема 22.04.2021 року, 11.06.2021 року, 28.07.2021 року, 07.09.2021, 22.09.2021 року.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10.11.2021 року продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 з розміром застави в сумі 168160 грн. Суд мотивував своє рішення тим, що ризик переховування від суду, перешкоджання кримінальному провадженню, залишаються реальним з огляду на тяжкість злочинів у вчиненні яких обвинувачуються ОСОБА_7 та суворість можливого покарання, й пов`язаними із цим негативними для обвинуваченого наслідками. Окрім того, суд дійшов висновку про доведеність існування ризику незаконного впливу обвинуваченого на свідків з метою уникнення від відповідальності, а існування ризику вчинення іншого злочину мотивував тим, що ОСОБА_7 офіційно не працює й джерело існування невідоме, та з метою отримання коштів може вчинити злочин.

Під час апеляційного провадження:
- обвинувачений та його захисник підтримали доводи апеляційної скарги, просили ухвалу суду скасувати як незаконну, прийняти нову, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого;
- прокурор просив в задоволенні апеляційної скарги відмовити, ухвалу суду залишити без змін.
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, дослідивши матеріали судового провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, рішення суду без змін.

Згідно з обвинувальним актом ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 309, ч. 2 ст. 307 КК України, а саме у незаконному придбанні, зберіганні наркотичних засобів, без мети збуту, та у незаконному придбанні, зберіганні з метою збуту особливо небезпечних наркотичних засобів, вчиненому повторно, особою, яка раніше вчинила одне із кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 308-310, 312, 314, 315, 317 КК України.

Вбачається, що питання про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 вирішувалось на стадії судового розгляду, де вирішальним є з`ясування питання про наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

В обґрунтування апеляційної скарги про зміну запобіжного заходу на більш м`який, обвинувачений посилається на те, що жодний із заявлених прокурором ризиків не доведений, й розмір застави є непомірним для нього.

На переконання колегії суддів, висновок, викладений в ухвалі суду щодо наявності заявлених стороною обвинувачення ризиків, ґрунтується на матеріалах провадження та відповідає вимогам закону.

Так, існування ризику незаконного впливу на свідків по даному кримінальному провадженні, а також ризик переховування обвинуваченого від суду, обґрунтовано тим, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, що мають значний ступінь суспільної небезпеки, один із яких відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів (ч. 2 ст. 307 КК України) та передбачає покарання виключно у виді позбавлення волі на строк до десяти років з конфіскацією майна.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу на те, що на даній стадії судового розгляду суд першої інстанції не мав можливості безпосередньо дослідити показання всіх учасників кримінального провадження, а тому, за вказаних обставин, та з урахуванням усвідомлення обвинуваченим неминучості покарання за вчинене діяння, існує ймовірність вказаних вище ризиків.

Під час прийняття рішення про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 окрім наявності ризиків, також були враховані відомості, що характеризують обвинуваченого, зокрема те, що він офіційно не працює, не має постійного джерела доходу, не одружений, раніше притягувався до кримінальної відповідальності за аналогічні злочину, й існує ймовірність існування ризику того, що ОСОБА_7 може перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, чи вчинити інше кримінальне правопорушення.

Колегія суддів вважає, що ризики оцінювались судом першої інстанції з урахуванням всіх обставин, які вказують не тільки на попередню поведінку обвинуваченого, але й на реальну можливість виникнення таких ризиків у майбутньому, з урахуванням тяжкості та характеру злочинів у вчинені яких обвинувачується ОСОБА_7 , тому суворість покарання враховувалась у сукупності з іншими релевантними факторами, що були достатніми підставами для встановлення ймовірності ризиків як переховування обвинуваченого від суду, так й ймовірність впливу останнього на свідків.

Європейський суд з прав людини зазначав, що ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення у справі «Бекчиєв проти Молдови»).

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, колегія суддів виходить з того, що ризиками у даному випадку є дії, що може вчинити обвинувачений з високим ступенем ймовірності, а не доведеність стороною обвинувачення їх вчинення.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції належним чином мотивував необхідність продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , й саме з метою забезпечення справедливого балансу інтересів особи обвинуваченого та суспільства, колегія суддів доходить висновку про законність прийнятого судом першої інстанції рішення.

Твердження апелянта про те, що судом першої інстанції не наведено належного обґрунтування на підтвердження неможливості застосування більш м`якого виду запобіжного заходу в тому числі, таких як домашній арешт або особисте зобов`язання не є слушними, й висновки суду першої інстанції в цій частині, мотивовані наступним чином: «підстав для скасування чи зміни запобіжного заходу на більш м`який - на даний час не встановлено та існують всі підстави для задоволення клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_7 у виді тримання під вартою з визначеним розміром застави, відповідно до ухвали суду від 30 грудня 2020 року, терміном шістдесят днів», а також суд дійшов висновку, що «застосування більш м`якого запобіжного заходу щодо ОСОБА_7 не пов`язаного з триманням під вартою є недостатнім для забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків, а запобіжний захід у виді тримання під вартою ОСОБА_7 буде співмірним та доцільним задля забезпечення дієвості даного кримінального провадження і виключно такий запобіжний захід здатний забезпечити запобігання зазначених ризиків» (а.п. 19).

Колегія суддів вважає, що при оцінці застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, суд першої інстанції належним чином врахував пропорційність запобіжного заходу запобіганню ризиків, на які вказувала сторона обвинувачення, з метою захисту не лише прав обвинуваченого, а й суспільства в цілому.

Водночас колегія суддів наголошує на тому, що якщо в ході кримінального провадження зміняться підстави застосування запобіжного заходу, а також обставини, які враховувались при його обранні, обвинувачений не позбавлений можливості звернутись до суду з клопотанням про його скасування або заміну на інший запобіжний захід.

Переглядаючи оскаржувану ухвалу суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та навів мотиви прийнятого рішення, й на думку колегії суддів, саме запобіжний захід у виді тримання під вартою на даний час відповідає особі обвинуваченого ОСОБА_7 , характеру та тяжкості інкримінованих йому злочинів.

Серйозність пред`явленого обвинувачення, відповідно до п. 81 рішення ЄСПЛ у справі від 26.07.2001 року «Ілійков проти Болгарії» (справа №33977/97) є тим фактором, який надає можливість продовжити запобіжний захід у виді тримання під вартою, оскільки це є один із аспектів при оцінюванні загрози ухилення від суду чи продовження заняття злочинною діяльністю.

У справі «Летельє проти Франції» вказано, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

На переконання колегії суддів, інкриміновані обвинуваченому ОСОБА_7 кримінальні правопорушення, можуть викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Доводи на які посилається апелянт в апеляційній скарзі, на переконання колегії суддів, не мінімізують наявні у справі ризики настільки, щоб дійти висновку про можливість застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, а тому, вказані вище обставини, у своїй сукупності, свідчать про те, що таке обмеження особистих прав є пропорційним меті застосування запобіжного заходу та є необхідним у демократичному суспільстві.

Перевіряючи ухвалу суду першої інстанції в частині визначеного обвинуваченому ОСОБА_7 альтернативного запобіжного заходу у виді застави, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги щодо занадто великого розміру застави, не є слушними, оскільки визначений суддею розмір застави, на думку колегії суддів, в повній мірі узгоджується з вимогами і положеннями ч. 3 ст. 183 КПК України, що свідчить про законність прийнятого судом рішення.

Межі розміру застави, які визначені в ст. 182 КПК України, залежать, зокрема й від ступеня тяжкості злочину, у вчиненні якого особа обвинувачується.

Практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що сума застави повинна визначатись тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави у випадку ухилення від слідства та суду, буде достатнім стимулюючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, якесь бажання переховуватися чи будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні.

Всі інші доводи апеляційної скарги були досліджені судом першої інстанції і ним надана належна оцінка, а жодних нових обставин, які б впливали на обґрунтованість поданої апеляційної скарги не встановлено.

Апеляційним судом також не встановлено істотних порушень положень КПК України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , які б були безумовною підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, колегія суддів звертає увагу на доводи апелянта в частині неодноразового відкладення розгляду справи з причин бездіяльності сторони обвинувачення, вважає за необхідне наголосити на тому, що суд першої інстанції повинен вживати необхідних заходів задля розгляду кримінального провадження у розумні строки, що прямо передбачено ст. 12 КПК України.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а ухвалу суду - без змін.

Керуючись вимогами ст.ст. ст.ст. 177, 183, 197, 376, 404, 407, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

/

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 , залишити без задоволення.
Ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10.11.2021 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 309, ч. 2 ст. 307 КК України, залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_5

ОСОБА_4