22.02.2022 Справа № 756/2338/22

Справа № 756/2338/22
Провадження № 1-кс/756/558/22
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22 лютого 2022 року слідчий суддя Оболонського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши клопотання прокурора Оболонської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0003227 від 21.05.2020, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 190, ч. 1 ст. 365-2 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Прокурор Оболонської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_3 звернувся до слідчого судді Оболонського районного суду м. Києва з клопотанням в рамках кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0003227 від 21.05.2020, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 190, ч. 1 ст. 365-2 КК України, про накладення арешту на майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом заборони відчуження, користування та розпорядження нерухомим майном.

Клопотання мотивоване тим, що у провадженні СВ Оболонського УП ГУНП в м. Києві знаходяться матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003227 від 21.05.2020, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 190, ч. 1 ст. 365-2 КК України за фактом незаконного заволодіння невстановленою групою осіб квартирою АДРЕСА_1 .

Під час досудового слідства встановлено, що квартира АДРЕСА_1 , на праві приватної власності належала ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . Після смерті останнього вказане нерухоме майно відповідно до положень ст.1277 ЦК України та ст.338 ЦПК України, мало бути визнано відумерлою спадщиною та перейти до територіальної громади міста Києва, оскільки ОСОБА_5 родичів за життя не мав.

Разом з тим, 24.12.2021, приватним нотаріусом ОСОБА_6 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі договору дарування від 26.04.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_7 , відповідно до якого ОСОБА_5 нібито подарував ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 , були внесені відомості щодо власника вказаної квартири - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

03.02.2022 слідчим отримано відповідь «Київського міського бюро технічної інвентаризації», згідно з якою право власності на квартиру АДРЕСА_1 , на підставі Договору дарування від 26.04.2010 року не реєструвалося.

При цьому, незважаючи на те, що договір дарування квартири АДРЕСА_1 , був укладений ще 26.04.2010, ОСОБА_5 проживав за вказаною адресою до своєї смерті, тобто до 17.12.2021.

В ході досудового розслідування було допитано сусідів ОСОБА_5 , які повідомили, що за адресою: АДРЕСА_2 на даний час ніхто не проживає.

Вказані факти, на думку сторони обвинувачення, свідчать про те, що договір дарування від 26.04.2010 року, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_7 , предметом якого стала квартира за адресою: АДРЕСА_2 , являється підробленим.

Враховуючи вищевикладене орган досудового розслідування вбачає, що квартира АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є об`єктом кримінально протиправних дій, а тому має значення речового доказу, відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України.

Постановою начальника відділення слідчого відділу ОСОБА_8 від 18.02.2022, квартиру АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано речовим доказому кримінальному провадженні.

З урахуванням наведеного, з метою збереження речового доказу та попередження її подальшого відчуження, прокурор просить накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 , оскільки вона є об`єктом протиправних дій та відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України.

Клопотання прокурор просив розглянути без повідомлення власника майна з метою забезпечення арешту на майна на підставі ч. 2 ст. 172 КПК України.

Прокурор ОСОБА_3 надав заяву про розгляд клопотання за його відсутністю, вимоги клопотання підтримав у повному обсязі.

Клопотання слідчого розглянуто в порядку ч. 2 ст. 172 КПК України без участі власника майна з метою забезпечення арешту майна.

Дослідивши клопотання та додані до нього документи слідчий суддя встановив наступне.

У провадженні СВ Оболонського УП ГУНП в м. Києві знаходяться матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003227 від 21.05.2020, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 190, ч. 1 ст. 365-2 КК України за фактом незаконного заволодіння невстановленою групою осіб квартирою АДРЕСА_1 .

Постановою начальника відділення слідчого відділу ОСОБА_8 від 18.02.2022, квартиру АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано речовим доказом у кримінальному провадженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Відповідно до ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 10, 11 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

За приписами ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу; розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

В силу ст. 41 Конституції України, ст. 1 протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, ніж на користь суспільства і на умовах, передбачених Законом або загальними принципами міжнародного права.

Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції гарантує право на вільне володіння своїм майном, яке звичайно називається правом на власність.

Крім того, відповідно до практики Європейського суду, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи (рішення у справі"АГОСІ" проти Сполученого Королівства" (AGOSI v. TheUnitedKingdom від 24 жовтня 1986 року, серія А, № 108, п. 52). Іншими словами, заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.

У справі Раймондо проти Італії (Raimondo v. Italy, рішення 24.01.1994), в яких заявники скаржилася на контроль за використанням власності в зв`язку з провадженням кримінального розслідування, не знайшовши у цьому випадку порушення ст.1 протоколу № 1, Суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань (п.35).

Відповідно до ч.4 ст. 173 КПК України у разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна. Слідчий суддя, суд зобов`язаний застосувати такий спосіб арешту майна, який не призведе до зупинення або надмірного обмеження правомірної підприємницької діяльності особи, або інших наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб.

Враховуючи, що прокурором у клопотанні доведено, що квартира 253, розташована за адресою: АДРЕСА_3 , що належить ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , має значення речового доказу по даному кримінальному провадженню, оскільки існують реальні підстави вважати, що вказана квартира є предметом злочину та може бути відчужена на користь третіх осіб, з метою запобігання її відчуженню, враховуючи приписи п.5 ч.2 ст. 173, ч.4 ст. 173 КПК України, слідчий суддя приходить до висновку про необхідність часткового задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на вказане майно шляхом заборони розпорядження та відчуження нерухомого майна, що буде відповідати завданням кримінального провадження та принципам розумності та співрозмірності обмеження права власності.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 170, 171, 172, 173, 309, 392, 395 КПК України, слідчий суддя

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання прокурора Оболонської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0003227 від 21.05.2020, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 190, ч. 1 ст. 365-2 КК України, задовольнити частково.

Накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 , шляхом заборони відчуження та розпорядження вказаним майном.

В іншій частині у задоволенні клопотання відмовити.

Ухвала підлягає негайному виконанню.

Організацію виконання ухвали покласти на Оболонську окружну прокуратуру м. Києва.

Арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням власника або володільця майна у порядку, передбаченому частиною 1 статті 174 КПК України.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1