Київський апеляційний суд
Провадження № 11-кп/824/875/2022 Головуючий в першій інстанції: ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 753/7817/21 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Категорія справи: ч. 2 ст. 289, ч. 2 ст. 194 КК України

У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 лютого 2022 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Київського апеляційного суду в складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Пуркаре, р-н. Штефан воде, Республіка Молдова, громадянина Республіки Молдови, без встановленого місця реєстрації та проживання, раніше не судимого,
по обвинуваченню у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 289, ч. 2 ст. 194 КК України,
прокурора ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Дарницького районного суду м. Києва від 26 серпня 2021 року ОСОБА_6 визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 289, ч. 2 ст. 194 КК України, та йому призначено покарання:
за ч. 2 ст. 289 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років з конфіскацією всього належному йому майна;
за ч. 2 ст. 194 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_6 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років з конфіскацією всього належному йому майна.

Судом вирішено питання щодо речових доказів і процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком суду, 07 січня 2021 року приблизно о 02 годині 00 хвилин ОСОБА_6 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись за місцем своєї роботи на СТО по АДРЕСА_1 , реалізуючи злочинний умисел, направлений на незаконне заволодіння транспортним засобом, а саме автомобілем «HyundaiTucson», д.н.з. НОМЕР_1 , що був залишений на ремонт та належав ОСОБА_9 , маючи при собі ключі від автомобіля, які були йому залишені директором СТО для передачі власнику, впевнившись у відсутності сторонніх осіб, які б могли завадити вчиненню злочину, за допомогою сигналізації брилка відкрив автомобіль, сів за його кермо, привів двигун в дію та на вказаному автомобілі зник у невідомому напрямку, покинувши територію СТО.

Крім того, після незаконного заволодіння згаданого вище транспортного засобу, в цей же день приблизно о 05 годині 20 хвилин ОСОБА_6 , знаходячись в кімнаті на другому поверсі нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_10 , маючи на меті відволікти увагу працівників поліції та отримати змогу втекти від них, керуючись прямим умислом, направленим на знищення шляхом підпалу чужого майна, запальничкою підпалив два ліжка, внаслідок чого спричинив їх горіння та горіння всього нежитлового приміщення, після чого з місця вчинення злочину зник, спричинивши потерпілому матеріальної шкоди в розмірі 10923,00 гривень.

Не погоджуючись з рішенням суду, обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок щодо нього змінити або скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.
При цьому обвинувачений зазначає про те, що при ухваленні обвинувального вироку поза увагою суду залишились його показання, відповідно до яких він, як працівник СТО, з дозволу керівництва, маючи ключі від автомобіля потерпілої, здійснював його ремонт та їздив за запчастинами. Цим обставинам суд належної оцінки не надав та не допитав свідків, які б могли підтвердити такі його показання.
Крім того апелянт вказує на те, що при розгляді справи були порушені його права, оскільки він не був забезпечений перекладачем, хоча є громадянином іншої держави.

Від інших учасників судового розгляду апеляційних скарг на вирок суду першої інстанції не надійшло.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_8 в підтримку доводів апеляційної скарги, пояснення прокурора ОСОБА_7 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, провівши судові дебати, вислухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 в умисному пошкодженні чужого майна, вчиненому шляхом підпалу, за викладених у вироку обставин підтверджуються дослідженими в судовому засіданні доказами, яким дана належна і правильна оцінка за визначеними у ст. 94 КПК України критеріями. Такі висновки суду та кваліфікація цього діяння ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 194 КК України ніким з учасників судового розгляду не оспорюються, обвинуваченим в апеляційній скарзі не заперечуються, у зв`язку із чим апеляційним судом не перевіряються відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 стосовно відсутності в його діях незаконності заволодіння транспортним засобом автомобілем «Hyundai Tucson», д.н.з. НОМЕР_1 , що належить потерпілій ОСОБА_9 , є неприйнятними з таких підстав.

Диспозиція ст. 289 КК України передбачає кримінальну відповідальність за незаконне заволодіння транспортним засобом.

Відповідно до примітки 1 до цієї статті, під незаконним заволодінням транспортним засобом слід розуміти вчинене умисно, з будь-якою метою протиправне вилучення будь-яким способом транспортного засобу у власника чи користувача всупереч їх волі.

З об`єктивної сторони даний злочин характеризується, зокрема, незаконністю дій винного, яка виявляється у тому, що він не має ані дійсного, ані уявного права на транспортним засіб, заволодіння яким здійснює, і таке заволодіння вчиняється без чітко вираженого і дійсного волевиявлення власника або законного користувача транспортного засобу. Суб`єктивна сторона цього злочину характеризується умислом. Обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони є мета. Проте вона в законі не конкретизована, чим підкреслюється, що змістом кримінально-правової заборони заволодіння транспортним засобом може бути як заволодіння ним з наміром не повертати його власникові (законному володільцю), так і з наміром використати його для проїзду у певний пункт або для прогулянки, кинути на дорозі, тощо.

Як вбачається з вироку, в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_6 не заперечував того, що 07 січня 2021 року о 02 годині 00 хвилин він, будучи працівником СТО, під час святкування свого дня народження, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, взяв належний ОСОБА_9 автомобіль «Hyundai Tucson», д.н.з. НОМЕР_1 , та поїхав до магазину, однак був зупинений працівниками патрульної поліції. Разом з тим, обвинувачений вважав, що мав право користуватися належним потерпілій автомобілем, оскільки власник СТО, де він працював, передав йому ключі від нього, у зв`язку із чим заперечував свою провину у незаконному заволодінні даним транспортним засобом.

Аналогічні пояснення надав ОСОБА_6 і суду апеляційної інстанції та посилався на те, що він мав дозвіл користуватися означеним автомобілем, оскільки здійснював його ремонт, їздив на ньому за запчастинами і директор СТО передав йому ключі від нього.

Проте, така позиція обвинуваченого про те, що він мав право на користування означеним автомобілем спростовується показаннями допитаного в суді першої інстанції свідка ОСОБА_11 директора СТО по вулиці Канальній, 2/10, в місті Києві, де працював ОСОБА_12 .

Так, згідно з показаннями даного свідка, на СТО звернулася потерпіла ОСОБА_9 з приводу ремонту автомобіля «Hyundai Tucson», д.н.з. НОМЕР_1 , та залишила від нього ключі. Після закінчення ремонтних робіт він, свідок, передав ключі від цього автомобіля ОСОБА_6 , щоб він повернув їх та автомобіль власниці. При цьому жодних дозволів на користування автомобілем у власних цілях він обвинуваченому не надавав. Також свідок зазначив, що обвинувачений допомагав ремонтувати автомобіль, але ним не користувався і за запчастинами не їздив.

Будь-яких підстав ставити під сумнів правдивість показань свідка ОСОБА_11 , який був приведений судом до присяги та попереджений про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, колегія суддів не вбачає і таких не наведено обвинуваченим в апеляційній скарзі.

З матеріалів кримінального провадження слідує, що обвинувачений ОСОБА_6 , який був представлений кваліфікованим захисником ОСОБА_8 , в суді першої інстанції не заявляв клопотань про виклик та допит свідків, які б, відповідно до доводів апелянта, могли підтвердити те, що він мав дозвіл користуватися автомобілем потерпілої. Не вказав ОСОБА_6 конкретних відомостей про таких свідків і безпосередньо в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи ОСОБА_6 з приводу законності користування автомобілем потерпілої в цілях проїзду до магазину не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи.

Водночас, винуватість обвинуваченого у незаконному заволодінні транспортним засобом автомобілем «HyundaiTucson», д.н.з. НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_9 , за викладених у вироку обставин доводиться сукупністю досліджених в суді першої інстанції та належно оцінених в судовому рішенні доказів, серед яких дані: протоколу прийняття заяви ОСОБА_9 про вчинене кримінальне правопорушення від 07 січня 2021 року, за змістом якого у цей день раніше невідомий чоловік незаконно заволодів її автомобілем «HyundaiTucson», д.н.з. НОМЕР_1 ; протоколу огляду місця події від 07 січня 2021 року, відповідно до якого означений автомобіль був виявлений по вулиці Здолбунівській, 2, в місті Києві; відеозапису, здійсненого нагрудною камерою патрульного поліцейського 07 січня 2021 року за адресою: м. Київ, вул. Здолбунівська, 2, на якому зафіксовано ОСОБА_6 біля згаданого вище автомобіля, який на місці пройшов огляд на стан сп`яніння; відеозапису, здійсненого камерами спостереження СТО, що по вулиці Канальній, 2, в місті Києві, на якому видно, як ОСОБА_6 сів за кермо автомобіля «Hyundai» та поїхав у невідомому напрямку; вище згаданими показаннями свідка ОСОБА_11 та іншими доказами, детальний зміст яких наведений у вироку та жоден з яких стороною захисту фактично не оспорюється.

Разом з тим, за встановлених судом фактичних обставин вчинення ОСОБА_6 незаконного заволодіння транспортним засобом його дії неправильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 289 КК України.

Диспозиція ч. 2 ст. 289 КК України (в редакції, чинній на момент скоєння злочину, пред`явлення ОСОБА_6 обвинувачення, що визнано судом доведеним та ухвалення вироку) передбачає такі кваліфікуючі ознаки незаконного заволодіння транспортним засобом, як вчинення цього діяння: повторно; за попередньою змовою групою осіб; поєднаного з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або з погрозою застосування такого насильства; з проникненням у приміщення чи інше сховище; з використанням електронних пристроїв для втручання в роботу технічних засобів охорони; якщо предметом незаконного заволодіння є транспортний засіб, вартість якого становить від ста до двохсот п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Однак, жодна із наведених кваліфікуючих ознак незаконного заволодіння транспортним засобом ОСОБА_6 не інкримінувалася і судом в обвинувальному вироку встановлена не була, в тому числі при викладенні фактичних обставин вчиненого злочину судом не зазначено про вартість автомобіля «Hyundai Tucson», д.н.з. НОМЕР_1 , що був предметом незаконного заволодіння та спричинення потерпілій ОСОБА_9 яких-небудь збитків внаслідок скоєного.

У зв`язку із цим колегія суддів дійшла висновку про те, що вирок суду першої інстанції підлягає зміні в порядку п. 2 ч. 1 ст. 408 КПК України в частині правової кваліфікації дій ОСОБА_6 з ч. 2 ст. 289 на ч. 1 ст. 289 КК України, та про призначення йому покарання за цим законом України про кримінальну відповідальність.

При призначенні ОСОБА_6 покарання за ч. 1 ст. 289 КК України колегія суддів відповідно до ст. 65 КК України враховує: ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке ст. 12 КК України віднесено до нетяжкого злочину; дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, характеризується посередньо, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, постійного місця проживання не має, не працевлаштований; відсутність обставин, які б пом`якшували покарання обвинуваченого; вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння як обставину, що обтяжує покарання.

Оцінюючи в сукупності всі встановлені та доведені обставини, що впливають на захід примусу, колегія суддів вважає, що виправлення ОСОБА_6 та попередження вчиненню ним нових кримінальних правопорушень можливе виключно в умовах ізоляції від суспільства, а тому йому необхідно призначити покарання в межах санкції ч. 1 ст. 289 КК України у виді позбавлення волі, але в розмірі, що наближений до мінімального.

Крім того, при призначенні ОСОБА_6 остаточного покарання за сукупністю кримінальних правопорушень, слід застосувати найбільш сприятливий спосіб поглинення менш суворого покарання, призначеного вироком суду першої інстанції за ч. 2 ст. 194 КК України, яке обвинуваченим не оспорюється, більш суворим, призначеним колегією суддів за ч. 1 ст. 289 КК України.

Таким чином, апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_6 підлягає частковому задоволенню, а вирок суду першої інстанції зміні.

Доводи апелянта стосовно порушення його прав внаслідок не забезпечення перекладачем в суді першої інстанції є неприйнятними зважаючи на те, що: ні обвинувачений, ні його захисник під час судового провадження, в тому числі в ході апеляційного перегляду справи, не заявляли про те, що ОСОБА_6 потребує допомоги перекладача; при цьому в суді апеляційної інстанції сам обвинувачений пояснив, що в Україні проживає з 2003 року, володіє українською мовою і добре її розуміє, на участі перекладача в судовому розгляді не наполягав.

За таких підстав колегія суддів не вбачає порушень прав обвинуваченого ОСОБА_6 в ході судового провадження, які б тягнули за собою безумовне скасування вироку та направлення справи на новий судовий розгляд, як про це також висунув вимогу

апелянт.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Дарницького районного суду м. Києва від 26 серпня 2021 року щодо ОСОБА_6 змінити.

Змінити правову кваліфікацію дій ОСОБА_6 з ч. 2 ст. 289 на ч. 1 ст. 289 КК України та призначити йому покарання за цим законом у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки 6 (шість) місяців.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів призначити ОСОБА_6 остаточне покарання, шляхом поглинення менш суворого покарання за ч. 2 ст. 194 КК України більш суворим, у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки 6 (шість) місяців.

У решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня отримання ним копії судового рішення.

С У Д Д І:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4