КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 369/9031/18 Провадження № 11-кп/824/883/2021 Головуючий в суді першої інстанції: ОСОБА_1 Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 грудня 2021 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 ,
ОСОБА_4 ,
секретарів судового засідання ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0002951 щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 186 КК України,

за участю прокурорів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,
обвинуваченого ОСОБА_8 ,
захисника ОСОБА_11

В С Т А Н О В И В :

Вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 серпня 2020 року, ОСОБА_8 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 186 КК України та виправдано у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.

Органом досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачувався в тому, що 11 травня 2018 року близько 23 год. 13 хв., перебуваючи поряд із заводом «Патрон» та ЖК «Зелений Гай», що по вулиці Покровська у с. Гатне Києво-Святошинського району Київської області, маючи прямий умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна, корисливий мотив та мету незаконного збагачення, тобто усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, підійшов до ОСОБА_12 та шляхом ривка вирвав з її рук мобільний телефон марки «Samsung», моделі «Galaxy J7» вартістю сім тисяч сімсот тридцять дві гривні шістдесят три копійки.
Після цього, утримуючи при собі вказаний мобільний телефон, ОСОБА_8 з місця вчинення кримінального правопорушення зник, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд.

Суд першої інстанції, ухвалюючи виправдувальний вирок відносно ОСОБА_8 , вказав, що в його діях відсутня суб`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 186 КК України, а саме умисел на відкрите викрадення чужого майна, оскільки судом встановлено, що обвинувачений та потерпіла знаходились у близьких відносинах, певний час проживали однією сім`єю, під час конфлікту, який між ними стався 11 травня 2018 року близько 23 год. 13 хв. обвинувачений відібрав у потерпілої телефон з метою не дати їй здійснити дзвінок батькам, щоб останні не втручалися у їх конфлікт та їх стосунки. Даний факт підтвердили і обвинувачений і потерпіла під час їх допиту у судовому засіданні, а тому обвинувачений ОСОБА_8 підлягає виправданню у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 186 КК України та призначити йому покарання у виді штрафу у розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
В доводах апеляційної скарги прокурор зазначає, що вирок суду є незаконним та підлягає скасуванню у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, а також неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.
Апелянт зазначає, що судом зроблено помилковий висновок, що в діях ОСОБА_8 відсутній умисел на відкрите викрадення чужого майна, оскільки він вирвав з рук телефон потерпілої для досягнення певної мети не дати їй здійснити дзвінок батькам, яка не визначена в диспозиції ч. 1 ст. 186 КК України, проте той факт, що після вчинення ОСОБА_8 дій на припинення телефонного дзвінка, останній не віддав викрадений у ОСОБА_12 мобільний телефон, продовжуючи розпоряджатись ним на власний розсуд, та здійснив дії на його повернення законному володільцю лише після втручання батька потерпілої, свідчить, на думку прокурора, про наявність у обвинуваченого умислу на вчинення грабежу.
Крім того прокурор звертає увагу на те, що мета здійснення відкритого викрадення чужого майна (грабежу) не має значення для кваліфікації діяння за ч. 1 ст. 186 КК України.
Прокурор також вказує на те, що суд невірно тлумачив показання потерпілої ОСОБА_12 , оскільки остання усвідомлювала протиправний характер дій ОСОБА_8 про що свідчить те, що вона звернулась із заявою до поліції про вчинення кримінального правопорушення. При цьому під час досудового розслідування потерпіла стверджувала про вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_8 , а також продовжувала підтримувати позицію сторони обвинувачення на стадії підготовчого судового засідання.
Крім того, як зазначає апелянт, висновок суду про те, що потерпіла написала заяву до поліції на емоціях, є безпідставним, оскільки серед наданих прокурором доказів наявний протокол прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення, у змісті якого міститься відмітка про попередження про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве повідомлення про вчинення злочину. Така невідповідність також прослідковується подальшими діями потерпілої, а саме свідченнями при допиті як потерпілої особи, ознайомленням з пам`яткою про процесуальні права потерпілої, а також тим, що під час підготовчого судового засідання 14 серпня 2018 року потерпіла не заперечувала проти призначення справи до судового розгляду.
Прокурор звертає увагу суду на те що вказані події відбулись протягом значного періоду часу, що виключає припущення судді про те, що потерпілою ОСОБА_12 подано заяву про вчинення кримінального правопорушення «на емоціях».
Також апелянт зазначає, що судом не взято до уваги показання свідка ОСОБА_13 , який повідомив, що коли він зустрів свою доньку ОСОБА_12 разом з обвинуваченим, телефон все ще залишався у обвинуваченого. Він попросив віддати телефон потерпілої, а ОСОБА_8 спочатку не хотів, але потім погодився. Відбулась сварка між ним та обвинуваченим, який хотів з ним побитися.
Крім того, прокурор звертає увагу на те, що висновки суду містять істотні суперечності, які полягають у тому, що судом спочатку зазначено, що потерпіла ОСОБА_14 не знає чи мав обвинувачений намір викрасти телефон, а потім вказано, що вона підтвердила факт, що обвинувачений відібрав у неї телефон саме з метою не дати їй здійснити дзвінок батькам.
Також апелянт вказує на те, що судом допущено неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, яке полягає в тому, що суд не застосував ч. 1 ст. 186 КК України.
Прокурор зазначає, що суд, ухвалюючи виправдувальний вирок, своє рішення достатнім чином не вмотивував та не обґрунтував, не оцінив докази належним чином, тим самим допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили йому ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Крім того на думку прокурора, судом допущено неповноту судового розгляду, яка полягає у тому що допитаного під час досудового розслідування свідка ОСОБА_15 , яка є матір`ю потерпілою, не було допитано у судовому засіданні щодо обставин вчинення кримінального правопорушення, не дивлячись на те, що судом було визначено необхідність допитати свідків у кримінальному провадженні.

Під час апеляційного розгляду прокурор підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_11 заперечували щодо задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинне бути законним, обґрунтованим, вмотивованим.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
На думку колегії суддів, ухвалюючи щодо ОСОБА_8 виправдувальний вирок у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 186 КК України, суд першої інстанції в повній мірі дотримався цих вимог закону.

Колегія суддів зазначає, що інкриміноване ОСОБА_8 кримінальне правопорушення відноситься до умисних, тому форма вини, відповідно до ст. 91 КПК України, як елемент суб`єктивної сторони кримінального правопорушення, підлягає обов`язковому доказуванню у кримінальному провадженні і такий обов`язок доказування за приписами ст. 92 КПК України покладений на сторону обвинувачення.
Однак, як під час розгляду провадження в суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду провадження доводи обвинуваченого ОСОБА_8 щодо відсутності умислу на грабіж не спростовані. Крім того апеляційна скарга прокурора не містить жодних доводів щодо цього.
Так, обвинувачений ОСОБА_8 не заперечує того, що забрав телефон у потерпілої ОСОБА_12 , однак вказує на те, що зробив він це оскільки не хотів, щоб потерпіла телефонувала своєму батьку, щоб останній не знав та не втручався у їх конфлікт. Пояснює, що віддав телефон потерпілій, коли приїхав її батько.
Такі пояснення обвинуваченого повністю узгоджуються із показаннями свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_16 , а також із показаннями потерпілої ОСОБА_12 .
Так свідок ОСОБА_16 у суді першої інстанції показав, що бачив, як потерпіла та обвинувачений розмовляли, потім потерпіла намагалась комусь зателефонувати, але обвинувачений забрав у неї телефон та відбіг і зупинився.
Свідок ОСОБА_13 , який є батьком потерпілої показав, що того дня він пішов зустрічати свою доньку, оскільки від неї надійшов дзвінок. По дорозі він зустрів її разом з ОСОБА_8 , в руках якого був телефон його доньки та попросив останнього його віддати. ОСОБА_8 телефон повернув, але він все одно викликав працівників поліції, щоб вони провели з ним профілактичну бесіду.
У суді першої інстанції потерпіла ОСОБА_12 показала, що вони з ОСОБА_8 раніше були у близьких відносинах, однак останні два дні, до моменту вказаних у обвинувальному акті подій, разом не проживали, оскільки посварились і вона переїхала жити до батьків. Коли вона поверталась від подруги додому, то її зустрів ОСОБА_8 , який хотів поговорити, але вона цього не бажала, тому дістала свій телефон та хотіла зателефонувати батьку, щоб він її зустрів. В цей час ОСОБА_8 забрав в неї телефон, щоб подивитись з ким вона спілкувалась та сказав, що не піде поки вони не поговорять, у зв`язку з чим вони посварились. Потім приїхав її батько та викликав поліцію, а вона написала заяву про вчинення кримінального правопорушення. На наступний день вона заспокоїлась та хотіла забрати свою заяву, однак їй було відмовлено.
Такі пояснення потерпілої є детальними, послідовними та повністю узгоджуються з показаннями свідків та обвинуваченого ОСОБА_8 наданими як у суді першої інстанції так і під час апеляційного розгляду.
Також судом апеляційної інстанції був досліджений відеозапис з камер відеоспостереження, із якого вбачається, що потерпіла та обвинувачений йдуть разом, потім ОСОБА_8 бере на руки ОСОБА_12 та йде з нею, на інших фрагментах відеозаписів вбачається, як обвинувачений відбігає від потерпілої на незначну відстань, остання біжить за ним. Моменту коли обвинувачений відбирає у потерпілої телефон, а також інші події, які б свідчили про наявність у ОСОБА_8 умислу на заволодіння чужим майном на відеозаписі не зафіксовано.
Апеляційний суд зазначає, що суб`єктивна сторона інкримінованого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 186 КК України характеризується наявністю у винної особи прямого умислу на протиправне заволодіння чужим майном і корисливим мотивом, в той же час як вбачається із наявних в матеріалах справи доказів у обвинуваченого був відсутній як корисливий мотив так і умисел на заволодіння телефоном потерпілої.
З огляду на наведені мотиви колегія суддів вважає, що судом зроблений правильний висновок про те, що не доведено, що в діях ОСОБА_8 є склад кримінального правопорушення.
Колегією суддів під час розгляду кримінального провадження судом апеляційної інстанції не встановлено істотного порушення судом кримінального процесуального закону та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
За обставин, встановлених під час апеляційного розгляду, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції прийняте законне та обґрунтоване рішення, а тому відсутні підстави для скасування виправдувального вироку та ухвалення нового обвинувального вироку апеляційним судом.
Керуючись, ст. ст. 376 ч. 2, 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів,
П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.
Вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 серпня 2020 року, яким ОСОБА_8 визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 186 КК України та виправдано у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину, залишити без змін.
Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.
Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4