Дата документу 07.10.2021 Справа № 320/86/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №320/86/18 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/1560/21 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія ст.199 КПК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07жовтня 2021 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні матеріали оскарження ухвали Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 18серпня 2021 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Мелітополь, громадянина України, який має середню спеціальну освіту, неодружений, не працює, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого;

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.185, ч.2 ст.15-ч.2 ст.185, ч.2 ст.15- ч.3 ст.185, ч.2 ст.187 КК України,

за участю обвинуваченого ОСОБА_6 в режимі відеоконференції з приміщенням ДУ «Запорізький слідчий ізолятор».

Захисник обвинуваченого ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 18 серпня 2021 року, якою задоволене клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу щодо ОСОБА_6 та продовжений строк дії запобіжного заходу щодо останнього у виді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 17 жовтня 2021 року включно.

Своє рішення суд першої інстанції мотивував наявністю ризику, передбаченого п.1 ч.1 ст.177 КПК України, та тим, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів, не пов`язаних з триманням під вартою, не забезпечить належної поведінки обвинуваченого.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_6 -адвокат ОСОБА_7 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати, постановити нову ухвалу, якою обрати щодо обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту.

В обґрунтування своєї скарги зазначає, що його підзахисний обвинувачений ОСОБА_6 перебуває під вартою з 23 лютого 2019 року, тобто вже більше ніж два з половиною роки, і за цей час кримінальне провадження судом не розглянуто, у зв`язку з чим апелянт вважає, що судом порушені розумні строки розгляду даного кримінального провадження і тримання ОСОБА_6 під вартою без ухвалення обвинувального вироку.

В оскаржуваній ухвалі зазначено лише про наявність одного ризику, передбаченого, п.1 ч.1 ст.177 КПК України. При цьому наявність вказаного ризику стороною обвинувачення не доведена.

Іншої підстави тримання під вартою ОСОБА_6 або іншого ризику оскаржувана ухвала не містить.

Крім того, в матеріалах кримінального провадження міститься довідка КНП «Територіальне медичне об`єднання «Багатопрофільна лікарня інтенсивних методів лікування та швидкої медичної допомоги» про те, що ОСОБА_8 з 2018 року має певну хворобу та довідка про те, що відповідного лікування, з огляду на інформацію філії ЦОЗ ДКВС України в Запорізькій області від 13 серпня 2020 року обвинувачений у СІЗО не отримує.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 03 серпня 2021 року у справі №320/86/18було доручено ДУ «Центр охорони здоров`я ДКВС України» здійснити перевірку стану здоров`я ОСОБА_6 , проте, до цього часу вона не виконана.

Згідно з ухвалою суду, в проваджені Мелітопольського міськрайонного суду знаходяться матеріали об`єднаного кримінального провадження №0000522 за обвинуваченням ОСОБА_9 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого, ч.2 ст.187 КК України, ОСОБА_6 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.187, ч.2 ст.185, ч.2 ст.15 ч.2 ст.185, ч.2 ст.185, ч.2 ст.15, ч.3 ст.185 КК України.
Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 29 червня 2021 обвинуваченому ОСОБА_6 було продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 28 серпня 2021 року включно.
Під час проведення судового засідання прокурор заявила клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 на 60 днів, оскільки не вбачає підстав для скасування чи зміни запобіжного заходу на більш м`який. Клопотання обґрунтоване тим, що обвинувачений ОСОБА_6 раніше неодноразово судимий за вчинення умисних злочинів, судимості за які не зняті у встановленому законом порядку, обґрунтовано підозрюється у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.2 ст.187 КК України, за вчинення якого передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до десяти років. Крім того, усвідомлюючи ступінь тяжкості вчиненого ним злочину та невідворотності покарання за його вчинення, існує ризик того, що ОСОБА_6 , перебуваючи на волі, буде переховуватись від органів досудового розслідування та суду, а відсутність стійких соціальних зв`язків, постійного місця роботи свідчить про можливість обвинуваченого без перешкод залишити своє місце проживання. Таким чином, існують такі ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, а саме: обвинувачений може переховуватись від органів досудового розслідування та суду, перешкоджати кримінальному провадження, вчинити інше кримінальне правопорушення. Жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України, оскільки при обранні особистого зобов`язання та домашнього арешту обвинувачений зобов`язується не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, житла, в якому він проживає, особи, які заслуговують на довіру та поручаться за виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених ст.194 КПК України відсутні.
Захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 заперечував проти задоволення клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_6 у виді тримання під вартою та заявив клопотання про зміну запобіжного заходу, а саме на домашній арешт, посилаючись на таке. Стороною обвинувачення в клопотанні про продовження строку тримання під вартою щодо ОСОБА_6 не зазначено про наявність іншої підстави або ризику, крім тих, що вказувались раніше. Обвинувачений ОСОБА_6 знаходиться під вартою вже майже два з половиною роки, що перевищує розумний строк як загалом судового розгляду даного кримінального провадження, так і тримання особи під вартою без ухвалення вироку щодо неї. Під час розгляду клопотання стороною обвинувачення не було доведено, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбачених ст.177 КПК України.
Обвинувачений ОСОБА_6 в судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою та просив суд обрати запобіжний захід у виді домашнього арешту.

Прокурор та захисник у судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явилися, про день, час та місце розгляду провадження повідомлені належним чином, клопотань про розгляд апеляційної скарги за їх участю не заявляли.
Оскільки, виходячи з положень кримінального процесуального законодавства, участь прокурора при розгляді апеляційної скарги на ухвалу про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого не є обов`язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути вищевказану апеляційну скаргу без участі прокурора та захисника, проти чого не заперечував обвинувачений ОСОБА_6

Заслухавши доповідь судді; обвинуваченого, на підтримання апеляційної скарги; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання, не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Як зазначено у ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
З метою досягнення завдань кримінального провадження та для належного здійснення правосуддя у справах про вчинення кримінального правопорушення у КПК України передбачено заходи забезпечення кримінального провадження, до яких належить, зокрема, тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою (статті 131, 176, 183 КПК України).
Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України. До цих ризиків належать такі спроби підозрюваного, обвинуваченого, як переховування від органів досудового розслідування та/або суду; знищення, переховування або спотворення будь-яких речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконний вплив на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином; вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому особа підозрюється, обвинувачується.
Звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою, та обставини, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою (ч.3 ст.199 КПК України).
Наведені прокурором підстави для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 перевірялись судом першої інстанції при розгляді клопотання. При цьому у судовому засіданні заслухані пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 , доводи його захисника, думка прокурора, та з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо продовження строку тримання особи під вартою.
Із наданих матеріалів оскарження ухвали убачається, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.185, ч.2 ст.15-ч.2 ст.185, ч.2 ст.15- ч.3 ст.185, ч.2 ст.187 КК України, які є тяжкими та нетяжкими злочинами.
На обґрунтування висунутого обвинувачення прокурором надані докази, які судом першої інстанції будуть перевірятися на предмет їх належності, допустимості, достатності та взаємозв`язку.
Перевіривши наявні матеріали провадження, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що ризики, вказані прокурором у клопотанні, не зменшились та існують на даний час.
З оскаржуваної ухвали убачається, що суд дійшов висновку про доведеність ризику, передбаченого п.1 ч.1 ст.177 КПК України, а саме: ризику переховування обвинуваченого від суду.
Суд врахував фактичні обставини провадження, суворість можливого покарання, відсутність у обвинуваченого міцних соціальних зв`язків, те, що останній раніше судимий та ніде не працює і законного джерела доходів не має, особи, які заслуговують на довіру та можуть поручитися за виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених ст.194 КПК України, відсутні.
Оцінивши всі вищевказані обставини у сукупності, суд дійшов правильного висновку про те, що задля забезпечення даного провадження необхідно продовжити строк тримання обвинуваченого під вартою.
Практика ЄСПЛ не вбачає тяжкість обвинувачення або підозри самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення або підозра у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі "Ілійков проти Болгарії" №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що "суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів".
Такий висновок суду не суперечить як національному законодавству, так і практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою допустимими підставами для взяття й тримання особи під вартою є наявність із боку цієї особи таких загроз як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків та інших осіб, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину, за умови доведеності таких ризиків (рішення у справах «Смірнов проти Росії» від 24 липня 2003 року; «Вемгофф проти Німеччини» від 27 червня 1968 року; «Штегмюллер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Мацнеттер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Летельєр проти Франції» від 26 червня 1991 року та ін.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (Рішення у справі «Амбрушкевич проти Польщі»).
З урахуванням викладеного та фактичних обставин кримінального провадження, тяжкості інкримінованих обвинуваченому ОСОБА_6 кримінальних правопорушень, суворості можливого покарання та відомостей про особу обвинуваченого у сукупності, колегія суддів погоджується з вищевказаними висновками суду першої інстанції про необхідність продовження застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки інші більш м`які запобіжні заходи можуть не забезпечити належної процесуальної поведінки останнього.
Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції врахував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість тримання особи під вартою, суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і вимогам Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, та своїм рішенням забезпечив високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.
Доводи, викладені в апеляційній скарзі, та ті, що заявлені при апеляційному розгляді, на думку колегії суддів, правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.
З наявних матеріалів убачається, що судовий розгляд не завершений з об`єктивних причин. Згідно з наданими суду матеріалами, об`єднане провадження є багатоепізодним та стосується декількох осіб.
Твердження сторони захисту про відсутність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, перевірялися судом та спростовані в оскаржуваній ухвалі, яка є належним чином вмотивованою.
При цьому колегія суддів звертає увагу окрім іншого на характер та ступень тяжкості інкримінованих ОСОБА_6 правопорушень, те, що правопорушення, згідно з обвинувальними актами, вчинені під час іспитового строку, на суворість покарання, що загрожує ОСОБА_6 у разі визнання його винуватим у цих правопорушеннях.
Колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою та належним чином вмотивованою, а доводи апелянта про протилежне суперечать матеріалам провадження і змісту цієї ухвали.
При апеляційному розгляді обвинувачений ОСОБА_6 повідомив, що має проблеми зі здоров`ям, проте, належного лікування в умовах СІЗО не отримує. На вказану заяву колегія суддів вважає за необхідне відреагувати в порядку ст.206 КПК України, шляхом постановлення відповідної ухвали.
Разом з цим, відомостей про те, що обвинувачений за станом здоров`я не може утримуватись в умовах СІЗО, в наданих суду матеріалах провадження (в тому числі наданих при апеляційному розгляді захисником) немає.
Отже, підстав для задоволення поданої апеляційної скарги колегія суддів не вбачає.
Таким чином, оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і підстави для її скасування відсутні.
Керуючись ст.ст.407, 422-1 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:
апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 18 серпня 2021 року, якою задоволене клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу щодо ОСОБА_6 та продовжений строк дії запобіжного заходу щодо останнього у виді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 17 жовтня 2021 року включно, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили після її проголошення та не може бути оскаржена у касаційному порядку.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4