ЧЕРВОНОАРМІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ЖИТОМИРСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 292/1117/19
Номер провадження 1-кп/292/10/21
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2021 року смт . Пулини

Червоноармійського районного суду Житомирської області
Суддя ОСОБА_1
секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні Червоноармійського районного суду Житомирської області матеріали кримінального провадження №0000047 від 20.02.2019 року та обвинувальний акт, які надійшли 22 серпня 2019 року відносно:
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженця смт. Володарськ-Волинський, Володарськ-Волинського району,
Житомирської області, жителя АДРЕСА_1 ,
громадянина України, українця, з вищою освітою, одруженого,
працюючого лісничим Пулинського лісництва ДП "Пулинський лісгосп АПК",
не судимого
по обвинуваченню у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України
З участю сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_4
потерпілого ОСОБА_5
обвинуваченого ОСОБА_3
захисника обвинуваченого -адвоката ОСОБА_6

В С Т А Н О В И В :
У ході судового розгляду кримінального провадження №0000047 від 20.02.2019 року по обвинуваченню ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, представник цивільного позивача ОСОБА_5 - адвокат ОСОБА_7 звернувся до суду із письмовою заявою, у якій просив вжити заходи забезпечення позову у даному кримінальному провадженні, шляхом накладання арешту на 1/4 квартири АДРЕСА_2 , яка належить на праві власності ОСОБА_3 та внести у відповідний реєстр відомості про накладення арешту, посилаючись на те, що у підготовчому судовому засіданні потерпілим ОСОБА_5 подано цивільний позов до обвинуваченого ОСОБА_3 про стягнення моральної шкоди у розмірі- 493 502,22 грн. та вартість земельної ділянки , на яку накладено за ухвалою суду , не є співмірною із розміром, заявленої потерпілим шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.
Цивільний позивач ОСОБА_5 дану заяву підтримав та просив її задовольнити.
Прокурор щодо зазначеної заяви покаладався на розсуд суду .
Обвинувачений ОСОБА_3 та його захисник- адвокат ОСОБА_6 заперечили щодо задоволення вказаної заяви . з підстав наведених у письмових запереченнях поданих до суду.
Вивчивши матеріали заяви про забезпечення позову , дослідивши додані до неї матеріали, заслухавши думку учасників судового процесу, суд дійшов наступного висновку.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 170 КПК України, завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Крім того, за пунктом 4 частиною 2 даної статі визначено, що арешт майна допускається з метою відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Положеннями частини 1 статті 171 КПК України визначено, що з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову також цивільний позивач. Частиною 3 даної статті передбачено, що у клопотанні цивільного позивача у кримінальному провадженні про арешт майна підозрюваного, обвинуваченого, юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, третіх осіб для відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, повинно бути зазначено: розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір позовних вимог; докази факту завдання шкоди і розміру цієї шкоди.
За частиною 2 статтею 172 КПК України клопотання слідчого, прокурора, цивільного позивача про арешт майна, яке не було тимчасово вилучене, може розглядатися без повідомлення підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, їх захисника, представника чи законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо це є необхідним з метою забезпечення арешту майна.
У відповідності до пунктів 4 та 5 частини 2 статті 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу), а також розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.
Відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, кожна фізична або юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, продовження заходів забезпечення кримінального провадження, як упродовж досудового розслідування так і судового розгляду, ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для застосування заходу забезпечення кримінального провадження, відповідно зі спливом певного часу орган досудового розслідування має навести додаткові доводи в обґрунтування наявних ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у права особи в тому числі щодо позбавлення або обмеження права власності.
Відповідно до рішень ЄСПЛ від 09 червня 2005 р. у справі „Бакланов проти Російської Федерації, від 24 березня 2005 р. по справі „Фрізен проти Російської Федерації суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання публічної влади у право на повагу до власності має бути законним, держави уповноважені здійснювати контроль за використанням власності шляхом виконання законів. Питання у тому, чи було досягнуто справедливої рівноваги між вимогами загального інтересу та захисту фундаментальних прав особи, має значення для справи лише за умови, що спірне втручання відповідало вимогам законності і не було свавільним. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити „справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи.
Необхідність досягнення так го балансу відображена в цілому у структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.
Як вбачається із поданого представником цивільного позивача клопотання про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на нерухоме майно цивільного відповідача та доданих до нього матеріалів, до заяви не додано відомостей на підтвердження орієнтовної вартості майна, яке належить арештувати, а саме як вартості квартири під АДРЕСА_2 так і її 1/4 частки, що належить ОСОБА_3 , тому з огляду на це, суд з об`єктивних причин позбавлений можливості встановити, що вартість майна, яке належить арештувати, з метою забезпечення цивільного позову, є співмірною розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням. Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони цивільному відповідачу здійснювати певні дії.
Крім того, суд вважає за необхідне наголосити, що наявність пред`явленого у кримінальному провадженні самого по собі цивільного позову про відшкодування шкоди, завданої злочином не є , та не може бути автоматичною підставою для задоволення клопотання про арешт майна цивільного відповідача, як особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями обвинуваченого.
Таким чином, відсутність відповідних підтверджуючих документів (звітів про оцінку майна, висновків спеціалістів щодо його вартості, відповідних документів рієлторських (щодо об`єктів нерухомого майна) унеможливлює дотримання та виконання судом вимог пунктів 4 та 5 частини 2 статті 173 КПК України і як наслідок є підставою для відмови у задоволенні даного клопотання про арешт майна з метою забезпечення цивільного позову.
До того ж , із матеріалів даного кримінального провадження вбачається, що на стадії досудового розслідування ОСОБА_5 подав позовну заяву про стягнення з ОСОБА_3 завданої злочином шкоди .
Ухвалою слідчого судді Червоноармійського райсуду від 17.07.2020 року, за клопотанням старшого слідчого СВ Пулинського ВП, з метою забезпечення цивільного позову, заявленого ОСОБА_5 накладено арешт на нерухоме майно ОСОБА_3 , шляхом накладення заборони відчудження земельної ділянки з кадастровим номером :08:001:1461, площею 0,0994 га, з цільовим призначенням для будівництва та осблуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), земельна ділянка АДРЕСА_3 , що на праві власності належить ОСОБА_3 .
На стадії підготовчого судового засідання 25.10.2019 року від цивільного позивача ОСОБА_5 на адресу суду надійшла уточнена позовна заява про стягнення з цивільного відповідача ОСОБА_3 моральної шкоди ,завданої злочином у розмірі 493 502,22 грн..
Ухвалою суду від 25.10.2019 року цивільний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення моральної шкоди прийнято до розгляду. Питання про забезпечення цивільного позову на стадії підготовчого судового засідання , шляхом накладення арешту на належну на праві власності ОСОБА_3 1/4 частки житлого приміщення за адресою: АДРЕСА_4 ,(квартири АДРЕСА_5 , цивільним позивачем не порушувалось.
Враховуючи вищевикладене, оцінюючи розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження з метою запобігання порушення справедливого балансу між інтересами власника майна, гарантованими йому законом і завданнями цього кримінального провадження, суд приходить до висновку про відсутність станом на поточний момент у кримінальному провадженні даних, які б виправдовували втручання держави у правомірне володіння цивільного відповідача ОСОБА_3 належним йому майном на підставі зазначених обставин, оскільки судом встановлено, відсутність підстав для застосування заходів забезпечення цивільного позову, а відтак клопотання про забезпечення цивільного позову, заявлене представником цивільного позивача ОСОБА_5 - ОСОБА_7 та підтримане цивільним позивачем, задоволенню не підлягає.
У відповідності до частини 2 статті 392 КПК України ухвали, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судових рішень, передбачених частиною першою цієї статті, окремому оскарженню не підлягають, крім випадків, визначених цим Кодексом. Заперечення проти таких ухвал можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене частиною першою цієї статті. При цьому частиною 7 статті 173 КПК України визначено, що обвинувачений та треті особи мають право оскаржити судове рішення щодо арешту майна. Таким чином, норми чинного кримінально-процесуального законодавства України не надають потерпілому (цивільному позивачеві) права на подання апеляційної скарги на ухвалу суду про відмову у задоволенні клопотання про арешт майна з метою забезпечення цивільного позову.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 61, 170-173, 372, 376, 392 КПК України, суд -
П О С Т А Н О В И В :
У задоволенні заяви представника цивільного позивача ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_7 про арешт нерухомого майна з метою забезпечення цивільного позову, поданого у кримінальному провадженні, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000047 від 20.02.2019 року за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 286 КК України, відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1