Справа № 571/1436/15-к Провадження №11-кп/802/59/21 Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1
Категорія:ч. 1 ст. 135, ч. 2 ст. 286 КК України. Доповідач : ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 вересня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду матеріали кримінального провадження №0000508 за апеляційною скаргою прокурора на вирок Сарненського районного суду Рівненської області від 15 вересня 2017 року щодо ОСОБА_8 ,

В С Т А Н О В И В :

Вказаним вироком суду ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та житель АДРЕСА_1 , громадянин України, з середньою загальною освітою, одружений, має на утриманні четверо неповнолітніх дітей, раніше судимий вироком Рокитнівського районного суду Рівненської області від 25 березня 2013 року за ч.1 ст.286 КК України у виді штрафу в розмірі 3 400 гривень:
засуджений за ч.1 ст.135 КК України 2 (два) роки позбавлення волі.
На підставі ст.75 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням та встановленням іспитового строку на три роки, з покладенням відповідно до ст.76 КК України обов`язків: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
ОСОБА_8 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.286 КК України та виправдано за вказаним обвинуваченням.
Вироком вирішено долю речових доказів, судових витрат та цивільний позов.
Під час розгляду справи апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_8 22 липня 2015 року близько 18 год., керуючи в світлу пору доби, технічно справним автомобілем марки «Volkswagen Passat», з встановленим на ньому реєстраційним номером НОМЕР_1 , який не належить цьому транспортному засобу, будучи особою без посвідчення на право керування транспортними засобами відповідної категорії, рухаючись на 73 км+200 м автодороги «Вежиця-Рокитне-Борове» зі сторони с.Залав`я Рокитнівського району Рівненської області, в напрямку с.Рокитне Рокитнівського району, зі швидкістю близько 100-110 км/год., що перевищує допустиме значення швидкості на вказаній ділянці дороги, в порушення підпункту «б» пункту 2.3, пунктів 10.1, 12.3 Правил дорожнього руху, проявив неуважність до дорожньої обстановки та не врахував її, при виникненні перешкоди для руху негайно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу та перед зміною напрямку руху не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, перетнув осьову дорожню розмітку 1.1 та допустив наїзд на попутний гужовий віз під керуванням ОСОБА_10 , внаслідок чого потерпілому спричинено тілесні ушкодження, від яких він ІНФОРМАЦІЯ_2 помер у нейрохірургічному відділенні Рівненської центральної міської лікарні.
У причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної події і небезпечними наслідками що настали, є порушення ОСОБА_8 вимог п.12.3 ПДР, згідно яких у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.
Також, 22 липня 2015 року близько 18 год. ОСОБА_8 , керуючи автомобілем марки «Volkswagen Passat», на якому встановлений номерний знак НОМЕР_1 , який не належить цьому транспортному засобу, рухаючись автодорогою сполученням «Вежиця-Рокитне-Борове» зі сторони с.Залав`я Рокитнівського району Рівненської області в напрямку с.Рокитне Рокитнівського району Рівненської області, допустив наїзд на гужовий віз, що рухався в попутному напрямку під керуванням ОСОБА_10 , внаслідок чого останньому спричинено тілесні ушкодження, від яких він помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
ОСОБА_8 , усвідомлюючи, що здійснив наїзд на гужовий віз, на якому перебував ОСОБА_10 , нехтуючи моральними та правовими нормами, що зобов`язують надати допомогу людині, яка перебуває у небезпечному для життя стані, проявляючи неповагу до прав людини на життя та безпеку, поставив своїм діянням ОСОБА_10 у небезпечний для життя стан, що позбавляв його можливості вжити заходів до самозбереження через заподіяні тілесні ушкодження у результаті дорожньо-транспортної пригоди, маючи змогу надати потерпілому допомогу, не надавав останньому першу медичну допомогу, завідомо залишив його без допомоги та зник з місця події.
Отже, своїми діями ОСОБА_8 вчинив кримінальні правопорушення - злочини, передбачені ч.2 ст.286 КК України, тобто порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого та ч.1 ст.135 КК України завідоме залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, якщо той, хто залишив без допомоги, мав змогу надати їй допомогу, а також у разі, коли сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан.
В поданій апеляційній скарзі прокурор, вважає вирок суду в частині виправдання ОСОБА_8 за ч.2 ст.286 КК України незаконним, оскільки викладені у вироку суду висновки, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження. Вказує, що виправдовуючи обвинуваченого за ч.2 ст.286 КК України суд невірно оцінив надані стороною обвинувачення докази, прийшов до неправильного висновку про недоведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні вказаного злочину. Зокрема, визнаючи висновок інженерно-транспортної експертизи недопустимим доказом, суд залишив поза увагою, що вихідні дані для вказаної експертизи були встановлені з допиту ОСОБА_8 , проте від проведення слідчого експерименту останній відмовився. Вказує, що зазначений висновок експерта сторона обвинувачення вважає допустимим доказом і таким, що узгоджується з іншими доказами у провадженні. Посилається на те, що обвинувачений вину у вчиненні кримінальних правопорушень визнав повністю, погодився з фактичними обставинами справи. Також вважає, що судом безпідставно застосовано до ОСОБА_8 положення ст.75 КК України, оскільки обвинувачений вчинив злочин в стані алкогольного сп`яніння, що є обставиною яка обтяжує покарання, ОСОБА_8 раніше притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України. Просить вирок суду в частині виправдання ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винним та засудити за ч.2 ст.286 КК України на чотири роки позбавлення волі з позбавленням права керування транспортним засобом строком на три роки, за ч.1 ст.135 КК України на один рік позбавлення волі. На підставі ч.1 ст.70 КК України, шляхом часткового складання покарань призначити остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки шість місяців з позбавленням права керування транспортними засобами.
Захисник ОСОБА_11 подав до апеляційного суду клопотання про звільнення ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання на підставі амністії. Посилається на те, що обвинувачений вину визнає повністю, щиро розкаюється, матеріальну та моральну шкоду потерпілим відшкодував повністю.
Заслухавши доповідача, який виклав зміст оскаржуваного вироку суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, прокурора, який подану апеляційну скаргу підтримував та просив скасувати вирок суду і ухвалити новий, обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника, які заперечили проти апеляційної скарги прокурора і просили вирок суду залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає до часткового задоволення з таких підстав.
За змістом положень ч.1 і ч.2 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Кваліфікація дій ОСОБА_8 за ч.1 ст.135 КК України, правильність висновків суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_8 у вчиненні вказаного злочину, учасниками судового розгляду не оспорюється, у зв`язку з чим відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, підстави для перегляду вироку, в цій частині відсутні.

Згідно вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно норм ст.374 КПК, у разі визнання особи виправданою у вироку зазначається формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдування обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

При перевірці матеріалів кримінального провадження апеляційним судом встановлено, що оскаржуваний вирок суду першої інстанції цим вимогам кримінального процесуального закону не відповідає.

Ухвалюючи виправдувальний вирок щодо ОСОБА_8 , місцевий суд виходив з того, що стороною обвинувачення не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.

Суд першої інстанції послався на те, що в матеріалах кримінального провадження відсутні докази, які б підтвердили наявність в діянні ОСОБА_8 об`єктивної сторони інкримінованого йому злочину, а інші докази обвинувачення побудовані на вихідних даних, що випливають з висновку інженерно-транспортної експертизи з дослідження обставин та механізму дорожньо-транспортної пригоди, яку суд визнав недопустимим доказом. Також судом зазначено, що порушення обвинуваченим вимог п.12.3 ПДР стороною обвинувачення належними та достатніми доказами не підтверджено, а причинний зв`язок між діями ОСОБА_8 та наслідками, що настали не доведено.

На думку суду апеляційної інстанції висновок місцевого суду не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження та у порушення вимог п.1 ч.3 ст.374 КПК України вирок суду не містить мотивів, з яких суд відкинув докази обвинувачення.

Об`єктивна сторона складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, включає такі обов`язкові ознаки: діяння, обстановку, наслідки та причинний зв`язок між діянням і наслідками.

Діяння полягає у порушенні правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, яке може вчинятися шляхом дії або бездіяльності і полягати у: вчиненні дій, які заборонені правилами; невиконанні дій, які особа може і зобов`язана вчинити відповідно до вимог правил безпеки руху й експлуатації транспорту. Діяння при вчиненні цього злочину завжди пов`язане з недотриманням вимог відповідних нормативних актів - правил безпеки руху та експлуатації транспортних засобів.

Причинний зв`язок між діянням і наслідками має місце тоді, коли порушення правил безпеки руху або експлуатації транспорту, допущене винним, закономірно, з необхідністю тягне за собою наслідки, передбачені ст.286 КК України.

Суб`єктивна сторона злочину визначається ставленням винного до наслідків і в цілому характеризується необережною формою вини.

Перевіривши та дослідивши під час апеляційного розгляду обставини даного кримінального провадження, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про доведеність винуватості ОСОБА_8 у порушенні правил безпеки дорожнього руху, що спричинило смерть потерпілого.

Під час судового розгляду у суді першої та апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_8 визнав свою вину повністю та щиро розкаявся у вчиненому.

Зокрема, в ході судового розгляду встановлено та ніким не оспорюється, що дорожньо-транспортна пригода сталася за участі обвинуваченого ОСОБА_8 , який, керуючи автомобілем, здійснив наїзд на гужовий віз, під керуванням ОСОБА_10 , внаслідок чого останній отримав тілесні ушкодження, від яких ІНФОРМАЦІЯ_2 помер.
На думку апеляційного суду вина ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами.

Відповідно до протоколу огляду місця ДТП від 22.07.2015, місцем дорожньо-транспортної події є 74-й кілометр автодороги сполученням «Рокитне Блажове (Борове) - Старе Село - Вежиця» (73 км + 200 м), неподалік стовпа 56/81 лінії електропередачі.

Під час проведення вказаної слідчої дії виявлено дерев`яні частини та колеса з гужової підводи, ліву фару, корпус дзеркала заднього виду і праве дзеркало заднього виду, відбивач показчика повороту, автомобіль «Volkswagen Passat», реєстраційний номер НОМЕР_1 , знаходиться на відстані 2,2 км від місця ДТП в напрямку с.Залав?є Рокитнівського району ліворуч в кюветі (Т.2 а.к.п.26-40).

Під час огляду місця події встановлено, що оглядом являється автомобіль «Volkswagen Passat», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який знаходиться в кюветі автомобільної дороги сполученням «Борове-Рокитне-Вежиця» без зазначення точного кілометра, в напрямку с. Залав`я Рокитнівського району Рівненської області. На час огляду права нижня частина лобового скла пошкоджена - в тріщинах, передня частина автомобіля пошкоджена, освітлюючи фари відсутні. На правому передньому крилі та правих передніх дверцятах наявні подряпини, відсутній покажчик повороту, праве бокове дзеркало відсутнє, а ліве бокове дзеркало пошкоджене. Кришка капоту зігнута, а заднє ліве крило, задня ліва фара та задній бампер пошкоджені ( Т.2 а.к.п.41-51).

Згідно висновку інженерно-транспортної експертизи № 3.1-460/15 від 21.10.2015, контактування транспортних засобів відбулось між передньою правою частиною автомобіля марки «Volkswagen Passat» на відстані приблизно 20-40 см від правого габариту кузова, та заднім лівим колесом гужового воза. Встановити якими ще частинами контактували між собою транспортні засоби не представилося можливим за причиною відсутності деталей передньої частини автомобіля, а також бортів і підлоги гужового воза. Наїзд автомобіля на гужовий віз відбувся на правій смузі руху проїзної частини автодороги сполучення «Вежиця - Старе Село Рокитне», перед місцем розташування перших зафіксованих у наданій на експертизу копії протоколу місця ДТП від 22 липня 2015 року та схемі до нього, пошкоджених частин транспортних засобів, відносно руху зі сторони с.Залав`я в напрямку с.Рокитне Рокитнівського району. Встановити координати місця наїзду автомобіля на гужовий віз стосовно елементів проїзної частини вулиці в абсолютних величинах не представляється можливим за причиною відсутності в наданих на експертизу матеріалах достатньої сукупності зафіксованих інформативних ознак (Т.2 а.к.п.145-149).

Відповідно висновку експерта №3.1-670/15 від 28 жовтня 2015 року вбачається, що в даній дорожній обстановці, дії водія автомобіля «Volkswagen Passat», на якому встановлений реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_8 , не відповідали вимогам п.12.6 г, п.10.1 та п.12.3 Правил дорожнього руху України, а невідповідність його дій вимогам п.12.3 Правил дорожнього руху України, з технічної точки зору, знаходилась в причинному зв`язку з даною ДТП ( т.2 а.к.п.266-270).

Як встановлено під час апеляційного розгляду, при проведенні вказаної експертизи, експертом приймались до уваги вихідні дані, надані слідчим, зокрема, які були отримані під час допиту ОСОБА_8 , а саме у ході досудового розслідування встановлено, що водій ОСОБА_8 , керуючи автомобілем «Volkswagen Passat», на якому встановлений реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався правою смугою у напрямку с.Рокитне, зі сторони с.Залав`я Рокитнівського району, із швидкістю близько 100-110 км/год. Гужовий віз під керуванням ОСОБА_10 рухався правою смугою руху у попутному напрямку і попереду даного автомобіля з боковим інтервалом приблизно 1 м до осьової дорожньої розмітки та швидкістю близько 5 км/год. З метою уникнення наїзду на гужовий віз, водій ОСОБА_8 застосував відворот керма у ліву сторону, однак, наїзду уникнути не зміг. Контактування транспортних засобів відбулося без гальмування автомобіля, передньою правою частиною автомобіля з задньою лівою частиною воза і його лівим заднім колесом. У цей момент назустріч автомобілю «Volkswagen Passat», з номерним знаком НОМЕР_1 , по зустрічній смузі руху рухався невстановлений білий автомобіль марки «Нива». Конкретна видимість гужового воза, з робочого місця водія автомобіля «Volkswagen Passat» становить близько 100 м. Сліди гальмування автомобіля «Volkswagen Passat», на проїзній частині та узбіччі відсутні.

Відповідно до ч.1 ст.86 КПК доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. При цьому, статтею 87 КПК визначено, що недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Зважаючи на обставини, встановлені під час апеляційного розгляду, апеляційний суд приходить до переконання, що протокол огляду місця події від 22.07.2015 та висновок експерта №3.1-670/15 від 28.10.2015 є достатніми та достовірними по відношенню до інших доказів у провадженні, а отже можуть вважатись допустимими та належними доказами.

Згідно роз`яснень, які містить п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» висновок експерта не має наперед установленої сили, а також переваги перед іншими доказами, як і всі вони, має бути оцінений судом за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному й об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності та відповідно до закону.

При цьому, відповідно до вимог ст.94 КПК, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Так, диспозицією ч.2 ст.286 КК України визначено відповідальність за порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого. Об`єктивною стороною такого злочину є встановлення діяння, наслідків та причинного зв`язку між ними, для визначення якого важливе значення має характер порушення, на який впливають певні фактори, тому для визначення причинного зв`язку між діянням та наслідками вирішальним є проведення експертизи.

З огляду на вище викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що ОСОБА_8 допустив порушення вимоги підпункту «б» пункту 2.3, пунктів 10.1, 12.3 Правил дорожнього руху, що стало причиною та умовою виникнення і настання даної дорожньо-транспортної пригоди, та знаходиться в прямому причинному зв`язку з наслідками, які настали, а саме смерть потерпілого.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає, що органом досудового розслідування дії ОСОБА_8 вірно кваліфіковані за ч.2 ст.286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.
Щодо доводів сторони захисту щодо відсутності в матеріалах провадження належних та допустимих доказів на підтвердження того, що під час вчинення кримінальних правопорушень ОСОБА_8 перебував у стані алкогольного сп`яніння, апеляційний суд вважає необґрунтованими.

Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що постановою Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 03 грудня 2019 року вирок Рівненського апеляційного суду від 13 лютого 2019 року за касаційною скаргою прокурора скасовано і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, які призвели до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Суд касаційної інстанції в мотивувальній частині зазначеної постанови вказав, що апеляційний суд безпідставно зазначив, що сукупність наданих стороною обвинувачення та досліджених під час апеляційного розгляду доказів, не дозволяє зробити висновку щодо керування ОСОБА_8 транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння. Внаслідок чого, безпідставно та неприйнятно визнав недопустимими доказом медичні документи, які підтверджували вчинення ОСОБА_8 злочинів у стані алкогольного сп`яніння, внаслідок чого неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, звільнивши ОСОБА_8 від відбування покарання на підставі п.«в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році», що потягнуло за собою невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого через м`якість.

Колегією суддів касаційного суду встановлено, що всупереч безпідставним та неприйнятним твердженням наведеним у вироку апеляційного суду, висновок суду першої інстанції про перебування ОСОБА_8 у стані алкогольного сп`яніння, поза розумним сумнівом підтверджується протоколом медичного огляду для встановлення факту вживання психоактивних речовин та стану сп`яніння, що міститься у матеріалах кримінального провадження.

Відповідно до ч.2 ст.439 КПК України, вказівки суду, який розглянув справу в касаційному порядку, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді.

Відповідно до протоколу медичного огляду для встановлення факту вживання психоактивної речовини та стану сп`яніння №1075 від 22.07.2015 (Т.2 а.м.п.94), лікарем було встановлено, що у ОСОБА_8 є порушення артикуляції, змазаність мови, млява реакція зіниць на світло, хитання при ходьбі на поворотах, нестійкість у позі Ромберга, промазування при пальце-носовій пробі, запах алкоголю з роту, алкоголь при дослідженні повітря становить 1,6‰ та йому встановлено діагноз алкогольне сп`яніння.

Вказаний висновок підтверджується також результатом токсилогічного дослідженням № 417 від 22.07.15 (т. 2 а.п.101).

Крім того, факт вживання ОСОБА_8 алкогольних напоїв у день вчинення кримінальних правопорушень, вказали в суді першої інстанції свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та потерпіла ОСОБА_14 , також не заперечував вказаний факт і сам ОСОБА_8 під час досудового розслідування та під час його освідування.

Тому суд апеляційної інстанції не знаходить достатніх підстав для визнання вказаних доказів недопустимими. Тому клопотання захисника про визнання доказів недопустимими до задоволення не підлягає.

Відповідно до вимог п.2 ч.1 ст.49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло три роки у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років.

Згідно положень ст.12 КК України, кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.135 КК України, відноситься до категорії нетяжких злочинів, яке вчинене обвинуваченим 22 липня 2015 року, тобто строк давності притягнення ОСОБА_8 до кримінальної відповідальності за вчинення цього злочину на час розгляду справи в апеляційній інстанції сплинув.

Матеріали кримінального провадження не містять даних про те, що після вчинення зазначеного кримінального правопорушення обвинувачений ухилявся від слідства або суду, або вчинив новий злочин середньої тяжкості, тяжкий або особливо тяжкий злочин.

Згідно ч.5 ст.74 КК України особа може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених статтею 49 цього кодексу.

Тому на підставі ч.5 ст.74 КК України, ОСОБА_8 підлягає звільненню від призначеного вироком суду першої інстанції покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.135 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.

Відповідно до положень пункту 1 Постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватись вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Призначаючи ОСОБА_8 покарання, апеляційний суд відповідно до вимог ст.65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відносяться до категорії тяжких злочинів, наявність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого та інші обставини, які впливають на ступінь відповідальності, в тому числі, важкі наслідки злочину у вигляді смерті людини та позицію потерпілої сторони.

Так, до обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_8 , апеляційний суд відносить щире каяття, добровільне відшкодування завданої шкоди.

До обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_8 вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.

Апеляційний суд бере до уваги особу винного, який позитивно характеризується за місцем проживання, добровільно частково відшкодував завдану шкоду, має на утриманні чотирьох неповнолітніх дітей.

При цьому суд апеляційної інстанції враховує також і конкретні обставини скоєного злочину, а саме грубе порушення правил дорожнього руху та його тяжкі наслідки загибель молодої людини, і керування обвинуваченим автомобілем в стані алкогольного сп`яніння за відсутності права керувати транспортними засобами.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу на позицію потерпілої сторони, яка в суді першої інстанції наполягала на суворій мірі покарання у виді реального позбавлення волі.

Між тим, апеляційний суд враховує, що така позиція потерпілої сторони у судових засіданнях не є обов`язковою для суду, натомість ураховується в сукупності з обставинами, передбаченими ст.65 КК України, і не має над ними юридичної переваги.

Враховуючи наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання, наявність обставини, яка обтяжує покарання, враховуючи особу ОСОБА_8 , який раніше притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, в стані алкогольного сп`яніння, апеляційний суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі, в межах санкції ч.2 ст.286 КК України, яке слід відбувати реально.

Судом апеляційної інстанції не призначається ОСОБА_8 додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, оскільки матеріали кримінального провадження не містять даних щодо наявності в нього права керування транспортними засобами і стороною обвинувачення таких даних суду також не надано.

На думку апеляційного суду, саме покарання у виді позбавлення, яке необхідно відбувати реально, відповідатиме вимогам ст.ст.50, 65 КК України, буде необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_8 та попередження вчинення нових злочинів, як самим обвинуваченим, так і іншими особами.

Клопотання сторони захисту про звільнення обвинуваченого від призначеного покарання на підставі Закону України «Про амністію у 2016 році» є безпідставним, виходячи з таких мотивів.

Відповідно до ст.9 Закону України «Про амністію у 2016 році», амністія не застосовується до осіб, які зазначені у п. «е» цієї статті, а саме встановлена заборона застосування амністії до осіб, яких засуджено за порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспортну, що спричинили смерть потерпілого або заподіяли тяжке тілесне ушкодження, вчинене особою у стані алкогольного сп`яніння (частина друга статті 286 КК України).

Враховуючи ту обставину, що ОСОБА_8 вчинив кримінальні правопорушення перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, що підтверджується належними та допустимими доказами, апеляційний суд приходить до висновку, що ОСОБА_8 не входить до переліку осіб, яких може бути звільнено від відбування покарання на підставі Закону України «Про амністію у 2016 році».

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407, 420 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу прокурора Сарненської місцевої прокуратури ОСОБА_15 задовольнити частково.

Вирок Сарненського районного суду Рівненської області від 15 вересня 2017 року, в частині визнання ОСОБА_8 невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.286 КК України та призначеного покарання ОСОБА_8 скасувати.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначити йому покарання у виді 3 (трьох) років 6 (шести) місяців позбавлення волі без позбавленням права керування транспортними засобами.

Строк відбування покарання ОСОБА_8 рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

Звільнити ОСОБА_8 від покарання, призначеного вироком Сарненського районного суду Рівненської області від 15 вересня 2017 року за ч.1 ст.135 КК України, на підставі ч.5 ст.74 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених п.2 ч.1 ст.49 КК України.

У задоволенні клопотання захисника ОСОБА_11 про звільнення ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання, на підставі Закону України «Про амністію у 2016 році» відмовити.

В решті вирок суду залишити без змін.
Вирок суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту його проголошення.

Головуючий

Судді: