УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2022 року
м. Київ
справа № 161/19060/20
провадження № 51-252 ск 22

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого Луганського Ю. М.,
суддів: Анісімова Г. М., Іваненка І. В.,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_1 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 липня 2021 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 18 листопада 2021 року щодо нього,

встановив:
Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 липня 2021 року, залишеним без змін ухвалою Волинського апеляційного суду від 18 листопада 2021 року, ОСОБА_1 засуджено за ч. 1 ст. 164 КК України до покарання у виді громадських робіт на строк 120 годин.
За вироком суду ОСОБА_1 визнано винуватим у тому, що він за рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 грудня 2016 року у цивільній справі

№ 161/15271/16-ц зобов`язаний сплачувати на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі ј частини всіх видів заробітку (доходів) щомісячно, починаючи з

16 листопада 2016 року, і до досягнення сином повноліття. Однак, достеменно знаючи про вказане рішення суду, являючись дієздатною та працездатною особою, маючи дохід з офіційних та неофіційних джерел, діючи з прямим умислом, злісно ухилився від сплати встановлених вищезгаданим рішенням коштів (аліментів) на утримання неповнолітньої дитини, з доходів аліментів не сплачував упродовж значного проміжку часу, заходів, спрямованих на погашення заборгованості по аліментах не вживав, що призвело до виникнення заборгованості зі сплати таких коштів за період з березня 2019 року по грудень 2020 року у суму 47 158,63 грн, тобто у розмірі, що у сукупності перевищує суму виплат за три місяці відповідних платежів.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_1 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду і закрити провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України (у зв`язку із не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпанні можливостей їх отримати). В обґрунтування зазначає, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про доведеність його винуватості у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України, внаслідок чого неправильно застосували закон України про кримінальну відповідальність. Вказує, що в його діях відсутній склад кримінального правопорушення у зв`язку із відсутністю об`єктивної сторони, а саме умисних дій, які виразилися у злісному ухиленні від сплати аліментів, оскільки він не мав можливості їх сплачувати через відсутність роботи та доходу, а не ухилявся. На його думку, стороною обвинувачення не надано достатніх доказів на підтвердження його винуватості. Стверджує, що судові рішення не відповідають вимогам ст. 370 КПК України. Окрім цього, у касаційній скарзі засудженим порушується клопотання про зупинення виконання вироку до закінчення касаційного розгляду.
Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України з огляду на таке.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно з положеннями ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Європейський Суд у рішенні від 21 квітня 2011 року «Нечипорук і Йонкало проти України» та рішенні від 6 грудня 1998 року «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанїї» зазначив, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою».
Згідно з ч. 1 ст. 94 КПК України суд повинен оцінювати докази на основі всебічного, повного і неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Вказаних вимог судом першої інстанції дотримано у повному обсязі. Висновок місцевого суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_1 у вчиненні даного кримінального правопорушення зроблено з додержанням положень ст. 23 КПК України на підставі з`ясування всіх обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу.
Так, згідно з вироком, суд дійшов висновку про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення на підставі: показань потерпілої ОСОБА_2 та свідка ОСОБА_4 ; довідки про наявність заборгованості зі сплати аліментів; рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 грудня 2016 року, довідок ДПС України у Волинській області, ТзОВ «Модерн Експо» від 08 лютого 2021 року, ТзОВ «Кроберг енд Шуберт»; звітів про здійснення відрахування та виплати аліментів; повідомлення ТзОВ «Континіум-Трейд».
За приписами статей 370, 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду мають бути наведені належні й достатні мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, та положення закону, яким він керувався. Судове рішення повинно бути ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі апеляційного суду мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Переглядаючи вирок суду першої інстанції в порядку апеляційної процедури, в межах доводів апеляційної скарги засудженого, які є аналогічними доводам його касаційної скарги, апеляційний суд дійшов належного висновку, що всі зібрані докази, які суд сприймав безпосередньо під час судового засідання і оцінив з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, свідчать про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення.
Разом з цим, суд відповідно до вимог ст. 419 КПК України, проаналізував доводи апеляційної скарги, належним чином їх перевірив, надав змістовні відповіді на них, з наведенням мотивів постановленого рішення, з якими погоджується і суд касаційної інстанції. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.

Доводи касаційної скарги засудженого про відсутність в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України, та як наслідок неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, є аналогічними доводам апеляційної скарги, які були предметом ретельної перевірки апеляційного суду та обґрунтовано визнані безпідставними.
Ухвалюючи оскаржувані судові рішення суди керувалися наступним.

Об`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ст. 164 КК України є право неповнолітніх дітей на повноцінне життя та всебічний (фізичний, психічний і соціальний) розвиток, а предметом - кошти, що за рішенням суду підлягають сплаті на утримання дітей.
З об`єктивної сторони кримінальне правопорушення, визначене ч. 1 ст. 164 КК України, може бути вчинене у формі злісного ухилення від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дітей (аліментів).
Згідно примітки до ст. 164 КК України, у статтях 164 і 165 цього Кодексу під злісним ухиленням від сплати коштів на утримання дітей (аліментів) або на утримання непрацездатних батьків слід розуміти будь-які діяння боржника, спрямовані на невиконання рішення суду (приховування доходів, зміну місця проживання чи місця роботи без повідомлення державного виконавця, приватного виконавця тощо), які призвели до виникнення заборгованості із сплати таких коштів у розмірі, що сукупно складають суму виплат за три місяці відповідних платежів.
При цьому діяння можуть виражатись як у прямій відмові від сплати встановлених судом аліментів, так і в інших діях (бездіяльності), які фактично унеможливлюють виконання вказаного обов`язку.

Про злісний характер ухилення від сплати аліментів також можуть свідчити: тривалість ухилення, продовження ухилення після попередження про необхідність виконання свого обов`язку та можливість кримінальної відповідальності з боку державного виконавця, неодноразове звернення потерпілого чи інших осіб до винної особи з цього приводу тощо.
Зі змісту оскаржуваних судових рішень слідує, що згідно рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 грудня 2016 року у цивільній справі

№ 161/15271/16-ц ОСОБА_1 зобов`язаний сплачувати на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі ј частини всіх видів заробітку (доходів) щомісячно, починаючи з 16 листопада 2016 року, і до досягнення сином повноліття.
Судами вірно враховано, що ОСОБА_1 був обізнаним щодо наявності рішення суду про стягнення з нього аліментів та обов`язку виконувати дане рішення, попереджений державним виконавцем про кримінальну відповідальність за злісне ухилення від сплати аліментів, ігнорував вимоги державного виконавця про необхідність сплати аліментів за рішенням суду, періодично офіційно працював та отримував кошти, з яких аліменти не сплачував, будь-якої допомоги на утримання дитини не надавав, внаслідок чого в період з березня 2019 року по грудень 2020 року у нього виникла заборгованість зі сплати аліментів у сумі 47 158,63 грн, що сукупно склало суму, яка перевищує суму виплат відповідних платежів за три місяці.
При цьому, судами встановлено та враховано, що у період за який виникла заборгованість зі сплати аліментів обвинувачений на лікуванні, у тому числі тривалому не знаходився, на обліку в центрі зайнятості, як особа, що шукає роботу не перебував, також не значився на обліку, як особа з інвалідністю чи особа, яка здійснює догляд за іншою особою (піклувальник), що свідчить про відсутність поважних причин чи вимушеність несплати аліментів.
Не заслуговують на увагу Суду посилання засудженого на відсутність роботи та доходу, як обставини, що вказують на відсутність в його діянні складу даного кримінального правопорушення (відсутнє злісне ухилення), оскільки це в жодному разі не звільняє ОСОБА_1 від обов`язку утримувати дитину, при цьому у період за який виникла заборгованість останній мав офіційну роботу, хоча і не тривалий час, однак із отриманих за місцем роботи доходів аліменти не сплачував, жодних заходів на усунення негативних наслідків не вживав.
На переконання Верховного Суду встановлені судами попередніх інстанції обставини вказують саме на злісний характер ухилення засудженого від сплати аліментів, що, в свою чергу, свідчить про наявність об`єктивної сторони складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України, а тому доводи касаційної скарги в цій частині є необґрунтованими.
Таким чином, відсутні підстави стверджувати, що судами попередніх інстанцій допущено неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Відповідно до вимог статей 50, 65, КК України ОСОБА_1 призначено покарання, яке відповідає принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, є достатнім для його виправлення та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.
Переконливих аргументів, які б свідчили пронаявність підстав для скасування або зміни оскаржуваних судових рішень, у касаційній скарзі не наведено та Судом не встановлено.
З урахуванням викладеного, Верховний Суд не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги засудженого ОСОБА_1 та вважає, що слід відмовити у відкритті касаційного провадження.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 430 КПК України суддя-доповідач протягом десяти днів після відкриття касаційного провадження вирішує питання про зупинення виконання судових рішень, які оскаржуються. Отже, за відсутності підстав для відкриття касаційного провадження питання про зупинення виконання вироку вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 липня 2021 року не вирішується.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_1 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 липня 2021 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від

18 листопада 2021 року щодо нього.
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

Ю. М. Луганський Г. М. Анісімов І. В. Іваненко