Суворовський районний суд міста Одеси Справа № 523/4833/17
Провадження №1-кп/523/142/21
В И Р О К
І м е н е м У к р а ї н и

25.10.2021 Суворовський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

за участю секретаря - ОСОБА_2 ,

прокурора - ОСОБА_3 ,

захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_4 ,

в присутності обвинуваченого - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали кримінального провадження №0000675 від 13.02.2017 щодо:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кишинів Республіки Молдова, громадянина України, з середньо-спеціальною освітою, перебуваючого у цивільному шлюбі, маючого на утриманні дітей 2004, 2008 та 2011 років народження, неофіційно працюючого різноробочим, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого:

16.04.2013р. Іванівським районним судом Одеської області за ч.3 ст.185 КК України до 3р. 7міс. позбавлення волі, умовно-достроково звільнився 29.08.2016р. на невідбутий строк покарання 1р. 1м. 24дн.;

07.10.2019р. Іванівським районним судом Одеської області за ч.2 ст.185 КК України до 2р. 6міс. позбавлення волі,

у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

12.02.2017р., приблизно о 20год. 00хв., ОСОБА_6 будучи раніше судимою особою за скоєння умисних злочинів, являючись працівником станції технічного обслуговування (далі СТО), знаходячись в приміщенні СТО, розташованого по вул. Миколаївська дорога,162 в м. Одесі, шляхом вільного доступу, взяв ключі від транспортного засобу, та повторно заволодів транспортним засобом, а саме автомобілем марки «MERCEDES», державний номер НОМЕР_1 , вартістю 149000грн., який належав ОСОБА_7 . Далі, ОСОБА_6 встановивши контроль над вищевказаним транспортним засобом, став переміщувати його в просторі, керуючи автомобілем до тих пір, доки не відбувся спалах останнього, в результаті чого, автомобіль був повністю знищений. Вищенаведеними діями, ОСОБА_6 спричинив потерпілому ОСОБА_7 матеріальну шкоду в розмірі 149000гривень.

В судовому засіданні, ОСОБА_6 повністю визнав свою вину за пред`явленим та викладеним в обвинувальному акті обвинуваченням, крім того, пояснив суду про час, місце, спосіб та мотиви скоєного ним при вказаних вище обставинах кримінального правопорушення, не оспорюючи при цьому докази, які містяться у кримінальному провадженні та фактичні обставини скоєного кримінального правопорушення.

Враховуючи те, що ОСОБА_6 в повному обсязі визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення при обставинах, викладених у обвинувальному акті, враховуючи, що прокурор та обвинувачений не оспорювали фактичні обставини провадження та беручи до уваги, що учасники судового провадження правильно розуміють зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності їх позиції, при цьому роз`яснивши їм положення ч.3 ст.349 КПК України про те, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати фактичні обставини провадження у апеляційному порядку, суд визнає недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин провадження, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого та вивченням матеріалів кримінального провадження, що характеризують останнього.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що вина ОСОБА_6 у скоєнні кримінального правопорушення, доведена повністю та дії вказаної особи кваліфікує за ч.2 ст.289 КК України - незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене повторно, що завдало значної матеріальної шкоди (якщо предметом незаконного заволодіння є транспортний засіб, вартість якого становить більше ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян).

При призначенні покарання ОСОБА_6 , суд приймає до уваги характер і обставини вчиненого кримінального правопорушення, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Так, ОСОБА_6 є особою раніше неодноразово судимою, скоїв кримінальне правопорушення, яке відноситься до категорії тяжких злочинів, має постійне місце проживання та реєстрації, неофіційно працює різноробочим, перебуває у цивільному шлюбі, має на утриманні дітей 2004, 2008 та 2011 років народження, за місцем проживання характеризується задовільно.

Обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_6 , передбачені ст.66 КК України, суд визнає: повне визнання вини, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину.

Обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_6 , передбачені ст.67 КК України, судом не встановлено.

На підставі викладеного, при визначенні виду та міри покарання по даному кримінальному провадженню, враховуючи всі встановлені в судовому засіданні обставини кримінального провадження, беручи до уваги особу ОСОБА_6 , який є особою раніше неодноразово судимою, скоїв кримінальне правопорушення, яке відноситься до категорії тяжких злочинів, має постійне місце проживання та реєстрації, неофіційно працює різноробочим, перебуває у цивільному шлюбі, має на утриманні дітей 2004, 2008 та 2011 років народження, за місцем проживання характеризується задовільно, окрім того, приймаючи до уваги, що до теперішнього часу обвинувачений ОСОБА_6 не відшкодував завданих збитків, тим самим, дії та бездіяльність обвинуваченого свідчать про його небажання виправити наслідки вчиненого злочину, відсутність осуду своєї поведінки, з метою запобігання вчиненню обвинуваченим нових злочинів, суд приходить до висновку про те, що виправлення останнього можливе лише в умовах його ізоляції від суспільства, із призначенням покарання у виді позбавлення волі, без конфіскації майна, а також приймаючи до уваги вчинення ОСОБА_6 злочину по даному кримінальному провадженню до часу ухвалення вироку Іванівським районним судом Одеської області від 07.10.2019р., суд із врахуванням вимог ч.4 ст.70 КК України, вважає за необхідне остаточне покарання обвинуваченому визначити за сукупністю вироків шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, та призначити остаточне покарання у виді позбавлення волі, без конфіскації майна.

В даному випадку, за переконанням суду, покарання у виді позбавлення волі, повністю досягне мети його призначення та призведе до позитивних змін в особистості обвинуваченого, які створять у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки.

Водночас, вирішуючи питання про необхідність реального відбування обвинуваченим покарання у виді позбавлення волі за вчинений злочин, судом враховується, що статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У справі «Ізмайлов проти Росії» (п.38 рішення від 16 жовтня 2008 року), Європейський Суд вказав, що при призначенні покарання «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

При цьому, суд також враховує правову позицію Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, висловлену у Постанові від 28.05.2020року (справа №753/13972/17; провадження №51-986км20), згідно якої, Верховний суд зазначив, що законодавцем саме суду надано дискреційні повноваження щодо визначення виду та міри покарання за вчинення того чи іншого злочину.

Крім того, приймаючи таке рішення, суд серед іншого враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 № 15-рп/2004 у справі №1-33/2004.

Вимога додержуватись справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена і в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 (прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року), статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950.

Долю речових доказів, суд вирішує відповідно до ст.100 КПК України.

Цивільний позов не заявлявся.

Керуючись ст.ст.369-371, 373-374 КПК України, суд-

УХВАЛИВ:

ОСОБА_5 визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна.

Відповідно до ч.4 ст.70 КК України, за сукупністю вироків, шляхом поглинення менш суворого покарання, що призначено вироком Іванівського районного суду Одеської області від 07.10.2019р., більш суворим, визначити ОСОБА_6 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, без конфіскації майна.

Запобіжний захід до набрання вироку законної сили відносно ОСОБА_6 залишити колишній - тримання під вартою, строк відбування покарання ОСОБА_6 рахувати - з 11.08.2019р. (з моменту фактичного затримання).
У відповідності до ч.5 ст.72 КК України зарахувати ОСОБА_5 у строк відбування покарання час його перебування під вартою під час судового розгляду в період з моменту фактичного затримання - з 11.08.2019р. до набрання вироку законної сили, з розрахунку день тримання під вартою за день позбавлення волі.
Речові докази: свідоцтво про реєстрацію транспортного та металевий ключ, жовтого кольору - повернути за належністю ОСОБА_7 .

Вирок набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження та подання апеляції через Суворовський районний суд м. Одеси до Судової палати по кримінальних справах Одеського апеляційного суду, протягом 30-днів з дня проголошення.

Копії вироку вручити під розписку засудженому та прокурору, а також надати іншим заінтересованим особам

Головуючий суддя: ОСОБА_1