БОРЗНЯНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД
ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №730/736/21
Провадження № 1-в/730/34/2021
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" листопада 2021 р. м. Борзна
Борзнянський районний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

представника органу пробації ОСОБА_4 ,

засудженого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Борзни подання начальника Ніжинського районного сектору №4 філії ДУ «Центр пробації» в Чернігівській області про вирішення питання, пов`язаного із виконання вироку, щодо ОСОБА_5 ,

ВСТАНОВИВ:

21 жовтня 2021 року начальник Ніжинського районного сектору №4 філії ДУ «Центр пробації» в Чернігівській області звернувся до суду з поданням про вирішення питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку, щодо ОСОБА_5 .

Вказане подання мотивоване тим, що вироком Борзнянського районного суду Чернігівської області від 16.09.2021 року на ОСОБА_5 покладено обов`язок пройти пробаційні програми «Подолання агресивної поведінки» та «Попередження вживання психоактивних речовин строком» на 3 місяці. Третім абзацом резолютивної частини вироку контроль за виконанням засудженим пробаційних програм покладено на орган пробації за місцем проживання засудженого. Разом з тим, обов`язок пройти пробаційну програму може бути призначений лише до засуджених осіб, звільнених від відбування покарання з випробуванням. Зазначене ґрунтується на положеннях ст.28 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», якою визначено, що на особу, яка вчинила домашнє насильство, зокрема на дитину-кривдника, яку притягують до кримінальної відповідальності, може бути покладено обов`язок пройти пробаційну програму відповідно до п.4 ч.3 ст.76 КК України. Зважаючи, що дія ч.3 ст.76 КК України поширюється виключно на засуджених осіб, звільнених від відбування покарання з випробуванням, такий обов`язок може бути призначений лише зазначеній категорії засуджених. Наказом Міністерства юстиції України №926/5 від 28.03.2018 року «Про затвердження Переліку заходів щодо реалізації пробаційних програм» передбачається порядок здійснення заходів но реалізації пробаційних програм лише щодо засуджених, звільнених від відбування покарання з випробуванням.

Повноваження органу пробації передбачені КВК та Законом України «Про пробацію», згідно яких до повноважень уповноваженого органу з питань пробації не належить реалізація пробаційних програм стосовно осіб, засуджених до покарання у виді штрафу, а отже не може здійснюватися працівниками пробації.

Як підсумок, зазначено, що в межах передбачених діючим законодавством повноважень та функцій працівники Ніжинського районного сектору №4 філії ДУ Центр пробації в Чернігівській області не можуть здійснювати реалізацію пробаційних програм стосовно осіб, засуджених до покарання у виді штрафу.

В судовому засіданні представник органу пробації внесене подання підтримав і просив його задовольнити з вищевказаних підстав. Уточнив, що фактично просить у суду роз`яснень, яким чином засуджений має пройти відповідні програми, якщо орган пробації не має повноважень виконувати такі заходи. Вказане, на думку органу пробації, унеможливлює виконання вироку суду в цій частині.

Тим більше, згідно вказівки директора ДУ «Центр пробації», в таких ситуаціях рекомендовано повідомити прокурора про вказану ситуацію, а вирок, в частині організації виконання пробаційної програми залишити без виконання.

Конкретно у цій справ, засудженим було сплачено штраф у повному обсязі, що є підставою для зняття останнього з обліку.

Прокурор в судовому засіданні частково погодився із поданням, зазначив, що дійсно були внесені зміни до КК (ст. 91-1), однак, поряд із цим, не були внесені відповідні зміни до профільних законів, які б встановлювали механізм виконання обмежувальних заходів, якщо такі застосовано до засуджених, яким визначено покарання, не пов`язане із позбавленням волі. Фактично до вироку питань немає, оскільки прокуратура погодилася із покаранням, підстав для скасування вироку немає, однак обмежувальні заходи не є покаранням. Підставою для подання є неузгодженість у законодавстві, неврегульованість питання, а тому, дійсно, у відповідності до вимог ст. 19 Конституції України, орган пробації може вчиняти дії лише ті, що прямо передбачено Законом, а тому, враховуючи, що зміни не внесено в профільні НПА, не передбачено процедуру проходження пробаційних програм засудженими, яким визначено покарання, не пов`язане із позбавленням волі.

Засуджений в судовому засіданні пояснив, що штраф він сплатив, однак проходити пробаційні програми не хоче, оскільки у нього немає на це часу.

Розглянувши клопотання, заслухавши пояснення учасників судового провадження, суд дійшов такого висновку.

Відповідно до частини 1 статті 380 КПК України, якщо судове рішення є незрозумілим, суд, який його ухвалив, за заявою учасника судового провадження чи органу виконання судового рішення ухвалою роз`яснює своє рішення, не змінюючи при цьому його зміст.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що необхідність у роз`ясненні судового рішення виникає у разі його нечіткості, неясності та незрозумілості для осіб, щодо яких воно постановлене, а також для тих осіб, яким належить його виконувати. Здійснюючи роз`яснення судового рішення, суд викладає більш повно і зрозуміло ті частини рішення, розуміння яких викликає труднощі, при цьому не вносячи змін до рішення по суті і не торкаючись тих питань, які не були предметом судового розгляду.

Відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 537 КПК України, під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право вирішувати питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.

За вироком Борзнянського районного суду Чернігівської області від 16.09.2021 року, який набрав законної сили, ОСОБА_5 засуджено за вчинення кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, та, в тому числі, було застосовано обмежувальний захід у виді направлення для проходження пробаційних програм. Контроль за виконанням засудженим пробаційних програм, до якого застосовано обмежувальні заходи, покладено на орган пробації за місцем проживання засудженого.

Пунктом 6 ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про пробацію» визначено, що пробаційна програма - програма, що призначається за рішенням суду особі, звільненій від відбування покарання з випробуванням, та передбачає комплекс заходів, спрямованих на корекцію соціальної поведінки або її окремих проявів, формування соціально сприятливих змін особистості, які можливо об`єктивно перевірити.

Разом з тим, ст. 91-1 КК України встановлено, що в інтересах потерпілого від злочину, пов`язаного з домашнім насильством, одночасно з призначенням покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, або звільненням з підстав, передбачених цим Кодексом, від кримінальної відповідальності чи покарання, суд може застосувати до особи, яка вчинила домашнє насильство, один або декілька обмежувальних заходів, відповідно до якого (яких) на засудженого можуть бути покладені такі обов`язки, зокрема, направлення для проходження пробаційної програми.

Кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 125 КК України, за вчинення якого було засуджено ОСОБА_5 , пов`язане з домашнім насильством, та йому було призначено покарання, не пов`язане з позбавленням волі, у виді штрафу, тому суд вважав за можливе застосовати до нього обмежувальний захід у виді направлення для проходження пробаційної програми.

Вирок суду є таким, що набрав законної сили, складений у відповідності до вимог ст. 374К ПК України з посиланням на норми діючого кримінального процесуального закону, викладений чіткими зрозумілими реченнями і не містить у собі труднощів для розуміння його точного змісту, протилежного на даний час не встановлено.

Частиною першою статті 539 КПК України визначено, що питання, які виникають під час та після виконання вироку, вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом.

Як вбачається зі змісту подання, рішення суду є зрозумілим, в той час в поданні поставлені питання щодо роз`яснення порядку виконання вироку в частині виконання обов`язків, передбачених пробаційною програмою, тобто фактично заявник просить витлумачити норми закону та вказати, як йому необхідно діяти.

Фактично перед судом поставлене питання щодо порядку виконання вироку в частині виконання обов`язку, оскільки, на думку органу пробації, такий орган позбавлений виконати вирок суду через відсутність повноважень, що передбачені Законом.

Відповідно до частини 3 статті 26 КПК України суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

Вирок суду не містить двозначних чи декілька значних тлумачень та не припускає варіантності свого тлумачення. Водночас, суд не є законотворчим органом, який роз`яснює порядок роботи уповноваженого органу з питань пробації.

Отже, питання, викладені у поданні, жодним чином не стосуються ухваленого судом вироку та не відносяться до компетенції суду у межах статті 380, п. 14 ч. 1 ст. 537 КПК України КПК України.

Крім того, системно аналізуючи виникле питання, суд вважає зазначити ще таке.

Враховуючи поступальний рух законодавця у напрямі створення ефективного та дієвого механізму запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьби з цими явищами, цілком логічним та очікуваним є також впровадження різних видів відповідальності за зазначені вище дії, які утворюють склад кримінального правопорушення. І на думку законодавця, обмежувальні заходи, юридична природа яких наразі активно піддається науковому аналізу, є додатковим заходом, що сприятиме припиненню протиправної діяльності та відновленню порушених прав і свобод потерпілої особи.

Європейський суд з прав людини дотримується принципу, який полягає у тому, що політичну волю, виражену в державній правовій системі, мають підтримувати державні органи, що виконують відповідні зобов`язання держави.

Прикладом неналежного виконання зобов`язань держави в сфері захисту осіб, які постраждали від домашнього насильства, є обставини справи № 5/2005 Шахіда Гйокче проти Австрії, згідно з матеріалами якої постраждала стала жертвою домашнього насильства, а згодом взагалі була вбита своїм чоловіком. Автори звернення скаржилися до Комітету CEDAW, що Шахіда стала жертвою насильства внаслідок порушення державою статей 1, 2, 3 та 5 CEDAW, оскільки держава не вжила всіх необхідних заходів для захисту її права на особисту безпеку та життя. У висновках Комітет вказав, що представлені факти свідчать про порушення прав покійної ОСОБА_6 на життя, фізичну та душевну цілісність, а також, що у таких випадках держави можуть нести відповідальність за вчинки окремих осіб, якщо вони у належний спосіб не запобігають порушенням прав людини, не розслідують актів насильства, не карають за їх вчинення та не надають компенсації. Для того, щоб жінки, які страждають від домашнього насильства, могли дотримуватися на практиці принципу рівності чоловіків та жінок, користуватися правами і основними свободами людини, політичну волю, виражену в австрійській правовій системі, мають підтримувати державні органи, що виконують відповідні зобов`язання держави. Окрім того, було наголошено, що, якби зв`язок між поліцією і прокурором був налагоджений краще і оперативніше, то прокурор знав би про те, що мали місце акти насильства і погрози, й міг би прийняти рішення про наявність достатніх підстав для судового переслідування ОСОБА_7 . Тож існування взаємодії між суб`єктами, що згідно з чинним законодавством здійснюють запобігання та протидію домашньому насильству, є запорукою підвищення ефективності захисту прав осіб, які піддаються домашньому насильству. А взаємодія між суб`єктами можлива лише за умови чіткого розподілу обов`язків та існування відповідного обсягу повноважень, реалізація яких спрямована на досягнення власне протидії та запобігання. Зазначене рішення свідчить про те, що головною метою застосування обмежувальних заходів є не стільки покарання винної особи, скільки захист прав і свобод потерпілої особи, а також належного рівня її особистої безпеки безпосередньо після судової процедури.

З огляду на вказану обставину законодавець визначив суб`єктів, які мають здійснювати контроль за поведінкою засуджених, до яких застосовано обмежувальні заходи. У ч. 4 ст. 91-1 КК України передбачено, що такий контроль здійснює орган пробації за місцем проживання засудженого.

На думку суду, невиконання вироку суду в частині здійснення контролю за засудженим, до якого застосовано обмежувальний захід, «через відсутність відповідних повноважень», є «більшим злом», оскільки фактично держава самоусувається від ефективного захисту прав особи, яка піддається домашньому насильству, мета держави (законодавця), що спрямована на досягнення власне протидії та запобігання залишається без виконання, що є неприпустимим, оскільки створює ілюзорний захист прав потерпілого від домашнього насильства, що може тягти за собою більш тяжкі наслідки, а також у повному обсязі протирічить завданням кримінального кодексу України, що визначені у ст. 1 цього кодексу, а саме: правове забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та громадської безпеки, довкілля, конституційного устрою України від кримінально-протиправних посягань, забезпечення миру і безпеки людства, а також запобігання кримінальним правопорушенням.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, судове рішення є обов`язковим до виконання.

Згідно до ч. 2 ст. 21 КПК України, вирок та ухвала суду, що набрали законної сили в порядку, визначеному цим Кодексом, є обов`язковими і підлягають безумовному виконанню на всій території України.

За умисне невиконання вироку суду, що набрав законної сили (перешкоджання його виконанню) передбачена кримінальна відповідальність (ст.382 КК України).

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 537-539 КПК України,

ПОСТАНОВИВ:

у задоволенні подання начальника Ніжинського районного сектору №4 філії ДУ «Центр пробації» в Чернігівській області про вирішення питання, пов`язаного із виконання вироку щодо ОСОБА_5 , відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Чернігівського апеляційного суду протягом 7 днів з дня її оголошення.

Ухвала суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя ОСОБА_1