печерський районний суд міста києва
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 серпня 2021 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 ,

при секретарі судових засідань ОСОБА_2

за участі:

представника особи, в інтересах якої подано скаргу захисника ОСОБА_3

особи, в інтересах якої подано скаргу ОСОБА_4

слідчого ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві провадження №757/23998/20-к за скаргою адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 про скасування повідомлення старшого слідчого слідчого відділу Печерського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві ОСОБА_5 щодо повідомлення про підозру ОСОБА_4 , від 08.06.2021 у кримінальному провадженні №0000070,-

ВСТАНОВИВ:
У серпні 2021 до слідчого судді надійшла скарга адвоката ОСОБА_3 захисника ОСОБА_4 на повідомлення останньому про підозру від 08 червня 2021 року у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.

Скарга мотивована тим, що повідомлення про підозру від 08 червня 2021 року ОСОБА_4 має бути скасоване, у зв`язку з відсутністю достатніх доказів, які можуть свідчити про його обґрунтованість у вчиненні кримінального правопорушення підозрюваним, а також на підставі порушення процесуального порядку вручення повідомлення про підозру.

У судовому засіданні підозрюваний та захисник скаргу підтримали в повному обсязі, посилаючись на викладені в ній факти та обставини, просили її задовольнити.

Слідчий ОСОБА_5 в судовому засіданні заперечував проти задоволення скарги, вказавши, що повідомлення про підозру є законним та обґрунтованим.

Вислухавши позицію сторін, дослідивши матеріали скарги та кримінального провадження слідчий суддя приходить до наступних висновків.

Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 303 КПК України, на досудовому провадженні може бути оскаржені повідомлення слідчого, прокурора про підозру після спливу одного місяця з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального проступку або двох місяців з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні злочину, але не пізніше закриття прокурором кримінального провадження або звернення до суду із обвинувальним актом - підозрюваним, його захисником чи законним представником.

Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Статтею 21 КПК України передбачено, що кожному гарантується право на справедливий розгляд та вирішення справи в розумні строки незалежним і неупередженим судом, створеним на підставі закону.

Слідчим суддею в ході розгляду даної скарги встановлено порушення органом досудового розслідування процесу здійснення повідомлення про підозру, а саме: вимог ст. 276-278 КПК України.

Так, норми щодо повідомлення про підозру регулюються Главою 22 КПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 276 КПК України, повідомлення про підозру обов`язково здійснюється в порядку, передбаченому ст.278 КПК України у випадках наявності достатніх доказів для підозри особи у вчиненні кримінального правопорушення.

За змістом ст.276 КПК України процедура здійснення повідомлення про підозру включає в себе складання письмового повідомлення про підозру та відповідно його вручення підозрюваному уповноваженою особою.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 278 КПК України, письмове повідомлення про підозру вручається в день його складення слідчим або прокурором, а у випадку неможливості такого вручення - у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.

Відповідно до вимог ст. 277 КПК України, повідомлення про підозру має містити такі відомості: прізвище та посаду слідчого, прокурора, який здійснює повідомлення; анкетні відомості особи (прізвище, ім`я, по батькові, дату та місце народження, місце проживання, громадянство), яка повідомляється про підозру; найменування (номер) кримінального провадження, у межах якого здійснюється повідомлення; зміст підозри; правова кваліфікація кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність; стислий виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, у тому числі зазначення часу, місця його вчинення, а також інших суттєвих обставин, відомих на момент повідомлення про підозру; права підозрюваного; підпис слідчого, прокурора, який здійснив повідомлення.

Згідно з вимогами ст. 9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчій суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчій інші службові особи органів державної влади зобов`язанні неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Частиною 2 ст. 9 КПК України визначено, що прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повного і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Під час розгляду скарги слідчим суддею встановлено, що 07 червня 2021 року о 15 год. 08 хв. ОСОБА_6 був затриманий в порядку ст. 208 КПК України, за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.

08 червня 2021 року о 09 год. 45 хв. старший слідчий СВ Печерського УП ГУНП у м. Києві майор поліції ОСОБА_5 повідомив ОСОБА_6 про те, що він підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.

Отже, ОСОБА_4 набув статусу підозрюваного у кримінальному провадженні саме з часу затримання за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення від 07 червня 2021 року.

Слідчий суддя звертає увагу, що для вирішення питання щодо обґрунтованості повідомленої підозри оцінка наданих слідчому судді доказів здійснюється не в контексті оцінки доказів з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення злочину, доведення чи не доведення винуватості особи, з метою досягнення таких висновків, які необхідні суду при постановленні вироку, а з тією метою, щоб визначити вірогідність та достатність підстав причетності тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення, а також чи є підозра обґрунтованою, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

Так, зі змісту повідомлення про підозру вбачається, що згідно наказу Національної академії аграрних наук України від 27.12.2018 №380-к ОСОБА_4 призначено директором Інституту рибного господарства Національної академії наук України.

У зв`язку з тим, що ОСОБА_4 перебував на посаді директора інституту рибного господарства НАН України, громадянин ОСОБА_7 звернувся до підозрюваного з метою отримання в оренду приміщення.

З матеріалів, наданих до скарги встановлено, що окрім договору оренди та рахунку на сплату орендної плати в сумі 15 000 гривень ОСОБА_4 за згодою ОСОБА_7 надав останньому рахунок на сплату благодійної допомоги в сумі 20 000 гривень на спеціальний рахунок інституту в державному казначействі.

З врахуванням даних підстав, ОСОБА_7 звернувся із заявою про вчинення з боку ОСОБА_4 кримінального правопорушення щодо отримання останнім неправомірної вигоди.

Таким чином, ОСОБА_4 підозрюється в одержані службовою особою неправомірної вигоди, для третьої особи за вчинення такою службовою особою в інтересах того, хто надає неправомірною вигоду, дії з використанням наданої їй влади та службового становища, поєднаному з вимаганням неправомірної вигоди, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.

Об`єктивна сторона злочину полягає саме в одержанні хабара у будь-якому вигляді. Одержання хабара означає прийняття службовою особою незаконної винагороди за виконання чи невиконання в інтересах того, хто дає хабара, чи в інтересах третьої особи будь-якої дії з використанням наданої їй влади чи службового становища.

Так, адвокат стверджує, що стосується діяльності інституту, слід звернути увагу, що відповідно до статуту Інститут рибного господарства Національної академії аграрних наук України є державною, бюджетною, неприбутковою установою (п.1.1). Джерелами формування майнового комплексу Інституту є серед іншого кошти або майно, які надходять безоплатно у вигляді безповоротної фінансової допомоги або добровільних пожертвувань підприємств, організацій та громадян (п.4.2).

Майном та коштами, одержаними Інститутом від діяльності, благодійними внесками та пожертвуваннями організацій і приватних осіб, а також коштами і майном, отриманими на інших підставах, що не суперечить законодавству, Інститут розпоряджається самостійно, відповідно до кошторису (п.4.8).

Відповідно до Кошторису Інституту рибного господарства встановлено, що на 2021 рік передбачене надходження благодійних внесків, грантів та дарунків за кодом класифікації доходів бюджету в сумі 40 000 гривень.

Тобто отримання саме Інститутом на спеціальний рахунок в Управлінні Державного казначейства м. Києва, й аж ніяк не ОСОБА_4 особисто, благодійних внесків або добровільних пожертвувань, є цілком законним.

Інститутом як в цьому році так і у минулі роки отримувалися аналогічні благодійні внески, які використовувалися на потреби установи.

Так, безпідставність та необґрунтованість повідомленої ОСОБА_4 підозри доводить висновок судово-економічної експертизи №3/06-21 від 25 червня 2021 року, яка повністю спростовує покази ОСОБА_7 та доводи органу досудового розслідування.

Жодного доказу скоєння ОСОБА_4 кримінального правопорушення в матеріалах кримінального провадження немає, що ще раз свідчить про його невинуватість.

Адвокат стверджує, та звертає увагу суду, ОСОБА_7 звернувся до ОСОБА_4 з питання отримання в оренду приміщення для ведення підприємницької діяльності. ОСОБА_4 відповів йому, що є вільне приміщення та для цього необхідно укласти договір оренди, надавши йому проект договору оренди для вивчення та підписання.

Сума орендної плати ОСОБА_4 була запропонована 15 000 гривень, на що ОСОБА_7 відповів, що він здатен платити набагато більше. У зв`язку з тим, що інститут є бюджетною організацією у нього дуже великі проблеми з фінансуванням, ОСОБА_4 розповів про це ОСОБА_7 , на що той запропонував надати інституту благодійну допомогу. В інституті саме для цих речей існує казначейський розрахунковий рахунок з найменуванням «добровільна пожертва (благодійний внесок)». Після чого, ОСОБА_4 повідомив, що якщо він підпише договір оренди, то може з власної ініціативи сплатити благодійний внесок на потреби інституту, для чого, ОСОБА_4 надав йому рахунок у державному казначействі на сплату такого внеску.

Однак, адвокат зазначає, що ОСОБА_7 так і не надав ОСОБА_4 підписаного договору з його боку, як підприємця. Тобто, він не мав жодних законних підстав сплачувати орендну плату. Не дивлячись на це, діючи під контролем співробітників управління стратегічних розслідувань в м. Києві, фізична особа ОСОБА_7 , переслідуючи намір звинуватити ОСОБА_4 в скоєнні кримінального правопорушення задля штучного створення показників роботи співробітників правоохоронного органу перерахував на казначейський розрахунковий рахунок 15 000 гривень, у вигляді сплати орендної плати та 20 000 гривень на розрахунковий рахунок інституту, як благодійний внесок.

Перерахунки ОСОБА_7 зробив не як фізична особа-підприємець, з яким повинен був укладений договір, а як звичайна фізична особа. Вказане свідчить про скоєння кримінального правопорушення саме з боку ОСОБА_7 , так як він і не мав наміру укладати договір оренди, а лише переслідував ціль спровокувати (підбурити) ОСОБА_4 на можливе вчинення злочину.

З врахуванням зазначеного, сторона захисту вважає, що обставини, що відбулися були цілком спровоковані та штучно створені громадянином ОСОБА_7 для штучного створення наявності ознак тяжкого або особливо тяжкого злочину

Так, слідчий суддя звертає увагу, що для повідомлення особі про підозру потрібна система неспростовних доказів, які вказують на наявність в діях конкретного складу злочину. Помилкове повідомлення особі про підозру є одним з найбільш небажаних актів. Воно спричиняє невиправну шкоду правосуддю та людині, бо ніщо не викликає більшої образи і більш болісної душевної травми, ніж безпідставне звинувачення у злочині.

Зокрема, ЄСПЛ розробив поняття провокації злочину з метою його викриття, адже використання такої провокації порушує п.1 ст.6 Європейської Конвенції з прав людини.

У типових справах щодо провокацій Європейський суд з прав людини зазначає, що під час здійснення спеціальних слідчих заходів виникає ризик підбурювання з боку працівників правоохоронних органів, а тому межі їх застосування мають бути чітко визначені. При цьому, ЄСПЛ усвідомлює, які труднощі виникають у поліції при пошуку та збиранні доказів під час виявлення та розслідування злочинів. Правоохоронні органи при виконанні своїх завдань все частіше змушені використовувати негласних агентів та інформаторів, вдаватися до негласних оперативно-розшукових заходів, зокрема для боротьби з організованою злочинністю й корупцією. ЄСПЛ погоджується, що такі спеціальні слідчі методи можна використовувати, якщо це необхідно для збирання доказів у цій сфері, за умови не порушення прав і зобов`язань, які випливають із міжнародних багатосторонніх спеціальних конвенцій, наприклад, стосовно прав людини. З огляду на це використання спеціальних слідчих методів, зокрема негласних заходів, саме по собі не може порушити право на справедливий судовий розгляд справи. Проте у зв`язку з тим, що при здійсненні цих заходів виникає ризик підбурювання з боку поліції, межі їх застосування мають бути чітко визначені (рішення ЄСПЛ у справі «Кестас Раманаускас проти Литовської Республіки»).

Питання щодо допустимості доказів у справі - це насамперед предмет регулювання національного законодавства і, як правило, саме національні суди уповноважені давати оцінку наявним у справі доказам. ЄСПЛ, зі свого боку, повинен переконатися, що провадження в цілому, зокрема спосіб отримання доказів, було справедливим (рішення ЄСПЛ у справі «Ван Мехелен та інші проти Нідерландів»).

Показовою у даному випадку є справа «Кестас Раманаускас проти Литовської Республіки»: ЄСПЛ зазначив, що всі докази, отримані внаслідок підбурювання з боку поліції, треба визнати недопустимими; їх не можна виправдати навіть суспільним інтересом.

Крім того, ЄСПЛ у вказаній справі зазначив наступне: «Підбурювання з боку поліції має місце там, де задіяні посадові особи - співробітники служб безпеки або особи, що діють за їх розпорядженням - не обмежувані фактично необхідною пасивною слідчою діяльністю, а такі, що здійснюють такий вплив на особу, як підбурювання до вчинення злочину, що в іншому випадку не був би вчинений, з метою забезпечити докази й почати карне переслідування...»

При визначенні, чи було слідство «фактично пасивним», ЄСПЛ розглядає причини проведення прихованої операції й поводження органів влади при її проведенні. При цьому, ЄСПЛ буде опиратися на те, чи були об`єктивні відомості про те, що особа була залучена в злочинну діяльність і була істотна ймовірність вчинення злочину.

Згідно з п. 18 ч. 1 ст. 3 КПК України, до повноважень слідчого судді належить здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні під час проведення досудового розслідування в кримінальному провадженні.

Відповідно до ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно ст. 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. «Офіційне тлумачення положення частини третьої статті 62, відповідно до якого обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, див. в Рішенні Конституційного Суду № 12-рп/2011 від 20.10.2011р.» У разі скасування вироку суду як неправосудного держава відшкодовує матеріальну і моральну шкоду, завдану безпідставним засудженням.

Дата та час повідомлення про підозру, правова кваліфікація кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність невідкладно вносяться слідчим, прокурором до Єдиного реєстру досудових розслідувань (ч. 4 ст. 278 КПК України) - це стосується і зміни повідомлення про підозри (ч. 1 ст. 279 КПК України).

Згідно ст. 110 КПК України, зазначено, що процесуальним рішенням є всі рішення органів досудового розслідування, прокурора, які приймаються в формі постанови з наявністю чіткого переліку вимог. Окремо також в згаданій статті зазначено, що обвинувальний акт також є процесуальним рішенням. Порівнявши ст. ст. 110, 277 КПК України, які ставляться законодавцем до процесуального рішення у формі постанови та до повідомлення про підозру у зв`язку із чим повідомлення про підозру є процесуальною дією, а не процесуальним рішенням.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Виходячи із зазначеного вище, слідчий, прокурор зобов`язані здійснювати повідомлення про підозру належним чином в порядку ст. 278 КПК України.

Статтею 9 КПК України, закріплений обов`язок суду, слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, інших службових осіб органів державної влади під час кримінального провадження неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства. Прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Стаття 24 КПК України, гарантує кожному право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого, в порядку, передбаченого КПК України.

Положення ч. 2 ст. 8 КПК України зобов`язують суди, прокуратуру, органи досудового розслідування під час здійснення кримінального провадження застосовувати принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини (надалі Суд), який діє на основі Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі Конвенція), що стала частиною національного законодавства.

Принцип верховенства права передбачає, що особа повинна бути захищена від свавілля суб`єктів владних повноважень, тобто втручання суб`єктів владних повноважень має бути піддано ефективному судовому контролю.

Ст. 13 Конвенції встановлює, що кожен, чиї права та свободи, визнані в Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Підставою для скасування повідомлення про підозру або визнання такою, що не набула статусу підозрюваного є порушення процесу (порядку) здійснення повідомлення про підозру, відсутність обов`язкових елементів повідомлення про підозру.

Відповідно до статті 276 КПК України, повідомлення про підозру обов`язково здійснюється в порядку, передбаченому статтею 278 цього Кодексу, зокрема за наявності достатніх доказів для підозри особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Відповідно до ст. 276 КПК України:

1. Повідомлення про підозру обов`язково здійснюється в порядку, передбаченому статтею 278 цього Кодексу, у випадках:

1) затримання особи на місці вчинення кримінального правопорушення чи безпосередньо після його вчинення;

2) обрання до особи одного з передбачених цим Кодексом запобіжних заходів;

3) наявності достатніх доказів для підозри особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Особливості повідомлення про підозру окремій категорії осіб визначаються главою 37 цього Кодексу.

2. У випадках, передбачених частиною першою цієї статті, слідчий, прокурор або інша уповноважена службова особа (особа, якій законом надано право здійснювати затримання) зобов`язані невідкладно повідомити підозрюваному про його права, передбачені статтею 42 цього Кодексу.

3. Після повідомлення про права слідчий, прокурор або інша уповноважена службова особа на прохання підозрюваного зобов`язані детально роз`яснити кожне із зазначених прав.

Так, відповідно до ст. 277 КПК України, повідомлення має містити: 1) прізвище та посаду слідчого, прокурора, який здійснює повідомлення; 2) анкетні відомості особи (прізвище, ім`я, по батькові, дату та місце народження, місце проживання, громадянство), яка повідомляється про підозру; 3) найменування (номер) кримінального провадження, у межах якого здійснюється повідомлення; 4) зміст підозри; 5) правова кваліфікація кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність; 6) стислий виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, у тому числі зазначення часу, місця його вчинення, а також інших суттєвих обставин, відомих на момент повідомлення про підозру; 7) права підозрюваного; 8) підпис слідчого, прокурора, який здійснив повідомлення.

Згідно з принципом презумпції невинуватості всі сумніви по справі, якщо вичерпані можливості їх усунення, повинні тлумачитись і вирішуватись на користь підозрюваного (обвинуваченого). Для повідомлення особі про підозру потрібна система неспростовних доказів, які вказують на наявність в діях конкретного складу злочину. Помилкове повідомлення особі про підозру є одним з найбільш небажаних актів. Воно спричиняє невиправну шкоду правосуддю та людині, бо ніщо, мабуть, не викликає більшої образи і більш болісної душевної травми, ніж безпідставне звинувачення у злочині. Правоохоронні органи зобов`язані компенсувати моральну шкоду людині, що була завдана безпідставним притягненням її до відповідальності.

З огляду на те, що поняття "обґрунтована підозра" не визначене у національному законодавстві та зважаючи на положення, закріплені у ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", слідчим суддям слід враховувати позицію Європейського суду з прав людини, відображену зокрема у пункті 175 рішення від 21 квітня 2011 року у справі "Нечипорук і Йонкало проти України", відповідно до якої "термін "обґрунтована підозра" означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (рішення у справі "Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства" від 30 серпня 1990 року, п. 32, Series A, № 182). Мета затримання для допиту полягає в сприянні розслідуванню злочину через підтвердження або спростування підозр, які стали підставою для затримання (див. рішення у справі "Мюррей проти Сполученого Королівства" від 28 жовтня 1994 року, п. 55, Series A, № 300-A). Однак вимога, що підозра має ґрунтуватись на обґрунтованих підставах, є значною частиною гарантії недопущення свавільного затримання і тримання під вартою. Більше того, за відсутності обґрунтованої підозри особа не може бути за жодних обставин затримана або взята під варту з метою примушення її зізнатися у злочині, свідчити проти інших осіб або з метою отримання від неї фактів чи інформації, які можуть служити підставою для обґрунтованої підозри (див. рішення у справі "Чеботарі проти Молдови", № 35615/06, п. 48, від 13 листопада 2007 року)».

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення.

Положення кримінально-процесуального законодавства не містять визначення змісту поняття «підозра», проте системний аналіз змісту норм КПК України свідчить, що підозра є складовим елементом процедури притягнення до кримінальної відповідальності, оскільки саме з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення розпочинається кримінальне переслідування такої особи (п.14 ч.1 ст.3 КПК України). Визначення змісту поняття «підозра» обумовлює необхідність врахування практики Європейського суду з прав людини з питань застосування кримінального процесуального законодавства (ч.5 ст.9 КПК України).

Так згідно з практикою ЄСПЛ «підозра» є частиною більш широкого поняття «обвинувачення», яке відповідно до п.13 ч.1 ст. 3 КПК України являє собою твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст.6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод за тлумаченням ЄСПЛ вміщено концепцію терміну «кримінальне обвинувачення», яка характеризується скоріше матеріальним, аніж формальним характером (справа «Девеєр проти Бельгії», рішення від 27.02.1980р., скарга №6903/75). У справі «Еклє проти Федеративної Республіки Німеччини» (рішення від 15.07.1982р, скарга №8130/78) ЄСПЛ констатував, що кримінальне обвинувачення може бути визначене як «офіційне повідомлення особи компетентним органом про те, що вона підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення». Розвиваючи зазначену концепцію ЄСПЛ у справі «Фоті та інші проти Італії» (рішення від 10.12.1982р.) навів ширше витлумачення цього визначення, включивши до нього також «інші підстави, що підтверджують це звинувачення, і які можуть спричинити серйозні наслідки, що можуть ускладнити становище підозрюваного». Комісія та Суд визнали, що такими підставами, які можуть спричинити серйозні наслідки, можуть бути видача ордеру на арешт, обшук приміщення чи особистий обшук.

Так, слідчий суддя звертає увагу, що в межах висунутої підозри в скоєнні злочину передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України слід звернути увагу суду на те, що відповідно до Постанови Пленуму ВСУ №5 від 26.04.2002 «Про судову практику у справах про хабарництво»: «Дії службової особи, яка, одержуючи гроші чи матеріальні цінності начебто для передачі іншій службовій особі як хабар, мала намір не передавати їх, а привласнити, належить кваліфікувати не за ст.368 КК України , а за відповідними частинами статей 190 і 364 КК України, як шахрайство та зловживання владою чи службовим становищем».

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 26.04.2002 «Про судову практику у справах про хабарництво»: «п. 2. Відповідальність за одержання хабара настає лише за умови, що службова особа одержала його за виконання чи невиконання таких дій, які вона могла або повинна була виконати з використанням наданої їй влади, покладених на неї організаційно-розпорядчих чи адміністративно -господарських обов`язків, або таких, які вона не уповноважена була вчинювати, але до вчинення яких іншими службовими особами могла вжити заходів завдяки своєму службовому становищу».

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 10 від 06.11.2009 р. «Про судову практику у справах про злочини проти власності»: « п. 18 отримання майна з умовою виконання якого-небудь зобов`язання може бути кваліфіковане як шахрайство лише в тому разі, коли винна особа ще в момент заволодіння цим майном мала на меті його привласнити, не виконуючи зобов`язання. Зокрема, якщо винна особа отримує від іншої особи гроші чи цінності нібито для передачі службовій особі як хабар, маючи намір не передавати їх, а привласнити, вчинене належить кваліфікувати як шахрайство».

З огляду на вищезазначене, підозра є певним етапом обвинувачення, оскільки під час підозри висувається припущення про можливе скоєння особою кримінального правопорушення, а відтак має відповідати загальним вимогам, які характеризують зміст обвинувачення. Враховуючи, що підозра є припущенням про вчинення конкретною особою кримінального правопорушення, то існування підозри нерозривно пов`язане із наявністю підозрюваного.

Дослідивши сам зміст повідомлення про підозру слідчий суддя дійшов висновків, що повідомлення про підозру є невмотивованим, обставини зазначені у такому не підтверджуються доказами за відсутності посилань на такі, зміст такого повідомлення про підозру не відповідає вимогам кримінального процесуального закону, а сама підозра по своїй формі та суті на переконання слідчого судді складена з порушенням вимог статті 277 Кримінального процесуального кодексу України.

Окрім цього, адвокат посилається на те, що порушено правило підслідності при врученні повідомлення про підозру.

Відповідно до ч. 4 ст. 214 КПК України слідчий, прокурор, інша службова особа, уповноважена на прийняття та реєстрацію заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення, зобов`язані прийняти та зареєструвати таку заяву чи повідомлення. Відмова у прийнятті та реєстрації заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення не допускається.

Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 218 КПК України досудове розслідування здійснюється слідчим того органу досудового розслідування, під юрисдикцією якого знаходиться місце вчинення кримінального правопорушення. Якщо слідчому із заяви, повідомлення або інших джерел стало відомо про обставини, які можуть свідчити про кримінальне правопорушення, розслідування якого не віднесене до його компетенції, він проводить розслідування доти, доки прокурор не визначить іншу підслідність.

У відповідності до ч. 1 ст. 36 КПК України прокурор, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. Органи державної влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, службові та інші фізичні особи зобов`язані виконувати законні вимоги та процесуальні рішення прокурора.

Також, п. 3 ч. 2 ст. 36 КПК України прокурор, здійснюючи нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням, уповноважений: доручати органу досудового розслідування проведення досудового розслідування.

В даному випадку кримінальне провадження, розпочате за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК, в порушення приписів ч. 7 ст. 214 КПК не передавалось з дотриманням правил підслідності слідчим органам, які територіально відносяться до Святошинського району для здійснення досудового розслідування.

Таким чином, оскільки стороною обвинувачення не було спростовано дані твердження адвоката в судовому засіданні, слідчий суддя приходить до висновку, що органи прокуратури діяли поза межами наданих їм процесуальним законом повноважень, тому на підставі ст. 87 КПК України можна дати під сумнів на допустимість отриманих у результаті відповідних слідчих дій доказів та неможливість покладення.

З врахуванням зазначеного, суд приходить до висновку, що про обґрунтованість доводів адвоката, що підозра була вручена ОСОБА_4 з порушенням ст..ст. 276, 277 КПК України, а тому слідчий суддя вважає, що є підстави для її скасування, оскільки органом досудового розслідування не було в повній мірі спростовано доводи сторони захисту.

Відтак, скарга підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 303, 305-307, 309 КПК України, слідчий суддя,-

УХВАЛИВ:
Скаргу задовольнити.

Скасувати повідомлення, складене старшим слідчим слідчого відділу Печерського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві ОСОБА_5 , про повідомлення про підозру ОСОБА_4 , від 08.06.2021, по підозрі у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, у кримінальному провадженні №0000070.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1