Справа № 675/1736/21
Провадження № 1-в/675/16/2022
У Х В А Л А
"12" січня 2022 р. Ізяславський районний суд Хмельницької області в складі: головуючого - судді ОСОБА_1 , з участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , засудженого ОСОБА_4 , захисника адвоката ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ізяслав клопотання засудженого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк або звільнення від відбування покарання,
в с т а н о в и в :
Засуджений ОСОБА_4 ,який відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в Державній установі «Замкова виправна колонія (№ 58)», звернувся до суду з клопотанням про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк або звільнення від відбування покарання.

В обґрунтування поданого клопотання зазначає, що застосування до нього покарання у виді довічного позбавлення волі без реальної можливості звільнення порушує вимоги ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та положення ст. 28 Конституції України.

Як на підставу для задоволення свого клопотання засуджений посилається на прийняті Європейським судом з прав людини рішення у справах «Петухов проти України (№ 2)», «Старишко проти України», «Лопата та інші проти України» тощо, якими констатовано порушення статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо відсутності в Україні реальної перспективи звільнення осіб, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі.

На переконання ОСОБА_4 , відсутність у національному законодавстві механізму дострокового звільнення від довічного позбавлення волі чи його заміни більш м`яким на позбавлення волі на певний строк не є визначальним, оскільки Європейська конвенція з прав людини та основоположних свобод має вищу юридичну силу, аніж Кримінальний кодекс України.

У судовому засіданні засуджений ОСОБА_4 та його захисник адвокат ОСОБА_5 клопотання підтримали та просили його задовольнити.

Прокурор ОСОБА_3 проти задоволення клопотання заперечив, посилаючись на його безпідставність.

Заслухавши пояснення засудженого та його захисника, з`ясувавши думку прокурора, вивчивши надані матеріали, суд приходить до висновку, що клопотання до задоволення не підлягає з наступних підстав.

ОСОБА_4 засуджений 09 жовтня 2003 року вироком Апеляційного суду Хмельницької області за ст.ст. 115 ч. 2 п.п. 4, 6, 187 ч. 4, 186 ч. 2, 70 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацію всього його особистого майна, крім житла.

Ухвалою колегії суддів Судової палати з кримінальних справ Верховного Суду України від 17 лютого 2004 року вирок Апеляційного суду Хмельницької області від 09 жовтня 2003 року щодо ОСОБА_4 змінено. Виключено кваліфікацію його дій за п. 4 ч. 2 ст. 115 КК України як зайву і ухвалено вважати його засудженим за ст.ст. 115 ч. 2 п. 6, 187 ч. 4, 186 ч. 2, 70 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацію всього майна, яке є його особистою власністю, крім житла. У решті вирок відносно ОСОБА_4 залишено без зміни.

Слід зазначити, що суд при ухваленні вироку відносно ОСОБА_4 призначив йому покарання у відповідності до положень Конституції України та чинного на той час КК України.

На даний час караність діянь, вчинених ОСОБА_4 , будь-яким законом не усунута.

Згідно характеристики Державної установи «Хмельницький слідчий ізолятор» від 10 січня 2022 року засуджений ОСОБА_4 зарекомендував себе посередньо, не заохочувався, під час перебування в умовах попереднього ув`язнення та закладах виконання покарання допустив вісім порушень вимог режиму утримання, за що притягувався до дисциплінарної відповідальності, останнє стягнення не знято та не погашено в установленому законом порядку.

Постановляючи ухвалу по суті поданого засудженим клопотання, суд враховує також наступне.

Дійсно, покарання у виді довічного позбавлення волі має початок його обрахунку, але не має кінцевого терміну відбуття покарання.

Відповідно до п.п. 3 та 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 26 квітня 2002 року "Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким" роз`яснено, що згідно з ч. 1 ст. 81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може застосовуватись до осіб, які відбувають покарання у виді виправних робіт, обмеження або позбавлення волі на певний строк, а також до військовослужбовців, які засуджені до службових обмежень чи тримання в дисциплінарному батальйоні. Заміна невідбутої частини покарання більш м`яким на підставі ч. 1 ст. 82 КК України може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі на певний строк.

Покарання у виді довічного позбавлення волі відповідно до ст. 64 КК України не має строкового виміру, тому вирішення питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання чи заміну невідбутої частини покарання більш м`яким є неможливим.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 КК України довічне позбавлення волі призначається за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених КК України, якщо суд не знайде можливим застосувати покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

Ураховуючи норми національного законодавства, практику Європейського суду з прав людини, суд приходить до висновку, що чинне законодавство України передбачає можливість заміни невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким лише шляхом помилування засудженого, а підстави для умовно-дострокового звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі та заміни невідбутої частини покарання більш м`яким поширюються лише на покарання у виді позбавлення волі на певний строк і до покарання у виді довічного позбавлення волі не можуть бути застосовані.

Посилання засудженого, як на підставу для задоволення його клопотання, на прийняті Європейським судом з прав людини рішення у справах «Петухов проти України (№ 2)», «Старишко проти України», «Лопата та інші проти України» суд відхиляє, враховуючи наступне.

Так, у вказаних рішеннях ЄСПЛ дійсно констатував наявність системної проблеми в Україні щодо відсутності реальної перспективи звільнення довічно ув`язнених, чим порушуються положення статті 3 Конвенції.

Водночас, Велика Палата Верховного Суду 08 липня 2020 року розглянула в судовому засіданні кримінальну справу (справа № 1-42/2004, провадження № 13-87зво19) за заявою засудженого про перегляд судових рішень, постановлених щодо нього, з підстав встановлення рішенням Європейського суду з прав людини від 12 березня 2019 року (заява № 41216/13) у справі «Петухов проти України (№ 2)» порушення Україною вимог ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод через відсутність належної медичної допомоги, доступної заявнику, під час тримання його під вартою, а також у зв`язку з тим, що покарання заявника у виді довічного позбавлення волі є таким, яке неможливо скоротити.

При цьому, Велика Палата зауважила, що в національному законодавстві України існує суттєва законодавча прогалина, що стосується врегулювання можливості звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі. Однак заповнення прогалин у нормативно-правових актах, прийняття законів, внесення до них змін і доповнень, узгодження їх положень між собою є прерогативою законодавчої влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції. Адже варто розрізняти повноваження щодо правотворення, які належать законодавчому органу, та повноваження щодо правозастосування, що реалізуються судовими органами в процесі здійснення правосуддя.

Ураховуючи викладене, у вищезазначених справах ЄСПЛ установив системну проблему в законодавстві України, яку можна подолати лише заходами загального характеру, спрямованими на усунення її першопричини, шляхом внесення змін до чинного законодавства та практики його застосування.

Однак, на даний час система перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, не реформована, зміни до законодавства не внесені, тому відсутні підстави для заміни невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`яке або звільнення від подальшого відбування покарання.

На теперішній час існує тільки інститут президентського помилування, передбачений ст. 87 КК України, згідно якого актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі строком не менше 25 років.

Суд також враховує, що рішенням Конституційного Суду № 6-(ІІ)/2021 від 16 вересня 2021 року визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), частину першу статті 81, частину першу статті 82 Кримінального кодексу України в тім, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі.

Разом з тим, зміни до нормативно-правових актів, які б визначали порядок та умови умовно-дострокового звільнення та заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`яке покарання у виді позбавлення волі на певний строк, не внесені.

За таких обставин, клопотання засудженого ОСОБА_4 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк або звільнення від відбування покаранняне підлягає задоволенню, оскільки така можливість не передбачена чинним законодавством України.

Керуючись ст.ст. 372, 537, 539 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :
У задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_4 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк або звільнення від відбування покарання відмовити.
Ухвала суду може бути оскаржена до Хмельницького апеляційного суду через Ізяславський районний суд Хмельницької області протягом семи днів з дня її оголошення, а засудженим протягом семи днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя: ОСОБА_1