Дата документу 28.10.2021 Справа № 335/5886/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №335/5886/21 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/1668/21 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія ст.199 КПК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2021 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,
розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні матеріали оскарження ухвали Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 20 вересня 2021 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Тунісу, громадянина Туніської Республіки, мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , офіційно не працює, не одружений, має на утриманні неповнолітню дитину, раніше не судимий,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.307, ч.2 ст.383 КК України,

за участю захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_7 - в режимі відео конференції EASYCON,
обвинуваченого ОСОБА_6 .

Захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 звернулась до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 20 вересня 2021 року, якою продовжений строк дії запобіжного заходу щодо ОСОБА_6 у виді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 18 листопада 2021 року включно.

Своє рішення суд першої інстанції мотивував наявністю ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, та тим, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів, не пов`язаних з триманням під вартою, не забезпечить належної поведінки обвинуваченого.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати, постановити нову ухвалу, якою застосувати до обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_2 , з покладенням обов`язків, передбачених п.5 ст. 194 КПК України.

В обґрунтування своєї скарги зазначає, що в порушення вимог ст.ст.22,26,ч.5 ст.132,ст.ст.184,199 КПК України, висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими в судовому засіданні, суд першої інстанції визнав встановленими (доведеними) обставини, вказані прокурором в клопотанні про продовження строку тримання під вартою, за відсутності (не надання суду) копій матеріалів (додатків до клопотання, доказів), якими прокурор мав би обґрунтовувати доводи свого клопотання (копії вказаних матеріалів також не були надані й стороні захисту). Прокурор взагалі не надав суду першої інстанції та стороні захисту будь-яких доказів, якими б було обґрунтовано клопотання про продовження строків тримання під вартою обвинуваченого та наявності підтверджених ризиків, про які зазначає прокурор.

В порушення вимог КПК України, при одночасній наявності матеріалів про позитивні характеристики, наявність соціальних зв`язків, наявність дітей та постійного місця проживання у обвинуваченого ОСОБА_6 , наданих стороною захисту, суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі:

не зазначив, чому не взяв до уваги докази, надані стороною захисту, які характеризують обвинуваченого ОСОБА_6 :
не обґрунтував та не навів мотивів свого висновку про недостатність застосування більш м`якого запобіжного заходу, запропонованого стороною захисту (домашнього арешту, з покладенням обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України), для запобігання ризикам, зазначеним у клопотанні прокурора, зокрема, не зазначив чому не взяв до уваги обставину того, що ОСОБА_6 належним чином виконував процесуальні обов`язки підозрюваного протягом всього часу досудового розслідування, зокрема, до моменту його взяття під варту самостійно прибував на всі виклики слідчого, слідчого судді, суду;
Доказів тиску на свідків на потерпілого стороною обвинувачення не надано. Потерпілий був присутній у судовому засіданні, водночас потерпілий не заявляв про тиск на нього з боку обвинуваченого. Окрім того, стороною обвинувачення не надано доказів того, що обвинувачений ОСОБА_6 буде переховуватись.
Також сторона захисту зазначає, що сама по собі тяжкість пред`явленого ОСОБА_6 обвинувачення за ч.3 ст. 307 КК України не може бути єдиною підставою для його подальшого ув`язнення.
Сторона захисту вважає, що ризики відповідно до ст.177 КПК України щодо ОСОБА_6 в даному кримінальному провадженні відсутні, тому можливо застосувати до обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід у виді домашній арешт з покладенням обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України.

Згідно з ухвалою суду, в провадженні суду на стадії судового слідства перебуває дане кримінальне провадження, у якому, на виконання вимог ч.3 ст.331 КПК України, головуючим у судовому засіданні на обговорення учасників кримінального провадження було поставлено питання доцільності продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою.
У судовому засіданні прокурор наполягав на продовженні строку тримання під вартою обвинуваченому, оскільки підстави для зміни міри запобіжного заходу відсутні, встановлені ризики слідчим суддею, на даний час, не відпали, як наслідок, обставини визначені п.п.1-3 ч.1 ст.194, ст.199 КПК України, на його переконання є дійсними.
У судовому засіданні обвинувачений та його захисники заперечували проти продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, просили відмовити прокурору в задоволенні його клопотання, обрати запобіжний захід у виді домашнього арешту.

Заслухавши доповідь судді; обвинуваченого ОСОБА_6 , його захисника - адвоката ОСОБА_7 на підтримання апеляційної скарги; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Як зазначено у ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
З метою досягнення завдань кримінального провадження та для належного здійснення правосуддя у справах про вчинення кримінального правопорушення у КПК України передбачено заходи забезпечення кримінального провадження, до яких належить, зокрема, тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою (статті 131, 176, 183 КПК України).
Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України. До цих ризиків належать такі спроби підозрюваного, обвинуваченого, як переховування від органів досудового розслідування та/або суду; знищення, переховування або спотворення будь-яких речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконний вплив на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином; вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому особа підозрюється, обвинувачується.
Звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою, та обставини, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою (ч.3 ст.199 КПК України).
Клопотання прокурора вказаним вимогам відповідає та має всі необхідні відомості, передбачені кримінальним процесуальним законодавством.
Наведені у клопотанні прокурора підстави для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 перевірялись судом першої інстанції при розгляді клопотання. При цьому у судовому засіданні заслухані пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 , доводи його захисників, представника потерпілого, думка прокурора, та з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо продовження строку тримання особи під вартою.
З наданих матеріалів оскарження ухвали убачається, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.307, ч.2 ст.383 КК України, які є особливо тяжким та нетяжким злочинами.
На обґрунтування висунутого обвинувачення прокурором надані докази, які судом першої інстанції будуть перевірятися на предмет їх належності, допустимості, достатності та взаємозв`язку.
Перевіривши наявні матеріали провадження, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що ризики, вказані прокурором у клопотанні, не зменшились та існують на даний час.
Такими ризиками є: ризик переховування від суду; незаконного впливу на свідків у цьому кримінальному провадженні, з огляду на характер висунутого обвинувачення, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованих йому правопорушень, та у сукупності з конкретними обставинами кримінального провадження.
Оцінивши всі вищевказані обставини у сукупності, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що задля забезпечення даного провадження необхідно продовжити строк тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, оскільки ризики, які існували на момент застосування до останнього вказаного запобіжного заходу не зменшились, з огляду на особу обвинуваченого, характер та ступінь тяжкості інкримінованого останньому правопорушення та суворість можливого покарання.
Практика ЄСПЛ не вбачає тяжкість обвинувачення або підозри самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, таке обвинувачення або підозра у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі "Ілійков проти Болгарії" №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що "суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів".
Аналогічна позиція викладена у рішенні ЄСПЛ від 10 лютого 2011 року у справі "Харченко проти України", де зазначено, що на етапі розгляду питання щодо взяття заявника під варту аргументами на користь такого рішення стали серйозність звинувачень, пред`явлених заявникові, та ризик його втечі.
Отже, висновок суду першої інстанції не суперечить як національному законодавству, так і практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою, допустимими підставами для взяття й тримання особи під вартою є наявність із боку цієї особи таких загроз як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків та інших осіб, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину, за умови доведеності таких ризиків (рішення у справах «Смірнов проти Росії» від 24 липня 2003 року; «Вемгофф проти Німеччини» від 27 червня 1968 року; «Штегмюллер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Мацнеттер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Летельєр проти Франції» від 26 червня 1991 року та ін.).
З урахуванням фактичних обставин кримінального провадження та відомостей про особу обвинуваченого, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність продовження застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки встановлені ризики не зменшились, та інші більш м`які запобіжні заходи будуть недостатніми для запобігання цих ризиків.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції врахував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість тримання особи під вартою, суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і вимогам Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, та своїм рішенням забезпечив високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.
Доводи, викладені в апеляційній скарзі стороною захисту, та ті, що заявлені при апеляційному розгляді, на думку колегії суддів, правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.
Твердження сторони захисту про відсутність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, перевірялися судом та спростовані в оскаржуваній ухвалі, яка є належним чином вмотивованою, а доводи апелянта про протилежне суперечать змісту самої ухвали.
В ухвалі зазначені обставини, з урахуванням яких суд дійшов висновку про неможливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу.
Ці висновки суду першої інстанції захисником не спростовані з наданням відповідних доказів.
Обставини, на які посилається сторона захисту - щодо наявності у обвинуваченого позитивної характеристики, наявність соціальних зв`язків, наявність дітей та постійного місця проживання, на думку колегії суддів, правильність висновків суду першої інстанції не спростовує, оскільки суттєво не зменшують встановлених ризиків та в даному випадку не свідчить про достатність застосування до обвинуваченого більш м`яких запобіжних заходів для забезпечення його належної процесуальної поведінки і запобігання встановлених ризиків.
Судової тяганини з наявних матеріалів не убачається, дослідження доказів ще триває. Як встановлено при апеляційному розгляді, судовий розгляд не завершений з об`єктивних причин.
Доводи обвинуваченого про його непричетність до інкримінованих йому злочинів та фабрикування справи мають перевірятися судом першої інстанції у встановленому законом порядку та оцінюватись у сукупності з іншими доказами.
Перевірка вказаного питання на цій стадії провадження до компетенції суду апеляційної інстанції не відноситься.
Оскаржуваною ухвалою суд доручив процесуальному прокурору провести дослідження фактів, викладених у заяві обвинуваченого і вжити необхідних заходів згідно із законодавством.
Колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою та належним чином вмотивованою, а доводи апелянта про протилежне суперечать матеріалам провадження і змісту цієї ухвали.
При апеляційному розгляді захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 та сам обвинувачений повідомили, що останній має проблеми зі здоров`ям, проте, належного лікування в умовах СІЗО не отримує. На вказану заяву колегія суддів вважає за необхідне відреагувати в порядку ст.206 КПК України, шляхом постановлення відповідної ухвали.
Разом з цим, відомостей про те, що обвинувачений за станом здоров`я не може утримуватись в умовах СІЗО, в наданих суду матеріалах провадження (в тому числі наданих при апеляційному розгляді захисником) немає.
Отже, підстав для задоволення поданої апеляційної скарги колегія суддів не вбачає.
Таким чином, оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і підстави для її скасування відсутні.
Керуючись ст.ст.407, 422-1 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 20 вересня 2021 року, якою продовжений строк дії запобіжного заходу щодо ОСОБА_6 у виді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 18 листопада 2021 року включно, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили після її проголошення та не може бути оскаржена у касаційному порядку.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4