ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2021 року

Шевченківський районний суд м.Запоріжжя у складі головуючого судді ОСОБА_1 ,з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченої ОСОБА_4 ,захисника ОСОБА_5 ,розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження по обвинуваченню

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Запоріжжя, громадянки України,яка має вищу освіту, незаміжня,не працює, зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судима

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України ,-

В С Т А Н О В И Л А:

Згідно обвинувального акту, ОСОБА_4 пред`явлено обвинувачення в тому,що 24 жовтня 2013 року у вечірній час вона,керуючись умислом на крадіжку,діючи з корисливих мотивів,шляхом підбору штатного ключа,незаконно проникла до квартири АДРЕСА_2 ,звідки таємно викрала майно ОСОБА_6 ,а саме:дитячий візок «ZIPPY» блакитного кольору вартістю 3700 гривень,чим завдала останній матеріальну шкоду.

Дії ОСОБА_4 кваліфіковані як злочин, передбачений ч. 3 ст. 185 КК України,а саме:таємне викрадення чужого майна,поєднане з проникненням у житло.

Допитана у судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_4 не визнала себе винуватою у вчиненні інкримінованого злочину.

Пояснила,що у зазначений в обвинувальному акті день їй було потрібно забрати у знайомих дитячі речі,з якими вона у вечірній час прямувала додому,дорогою почався дощ,один з пакетів порвався і взагалі речі виявилися важкими. Проходячи повз будинків по АДРЕСА_3 ,вона побачила,що з одного з під`їздів будинку виходить мешканець,скористалась тим,що двері у під`їзд відчинені та вирішила зайти перечекати дощ і перекласти речі з розірваного пакета. Зайшовши у під`їзд,праворуч від входу побачила відчинені двері у приміщення,на них висів відчинений навісний замок,в приміщенні знаходились коробки,будівельне сміття,дитячий візок, брудний та потертий. Обвинувачена вирішила, що візком ніхто не користується і вона може взяти його для перевезення дитячих речей,хотіла спитати у мешканців найближче розташованих квартир на це дозволу. З цією метою вона постукала та дзвонила у двері квартир на першому поверсі,а коли їй ніхто не відчинив,з візком піднялась на другий поверх. В цей час у під`їзд зайшов раніше незнайомий чоловік,запропонував допомогу винести візок з під`їзду,на що вона погодилась,після чого попрямувала додому. Умислу привласнити візок або в інший спосіб на свою користь ним розпорядитись обвинувачена не мала,планувала наступного дня повернути його,проте через хворобу дитини лише через десять днів з візком слідувала до того будинку,де його раніше взяла.По дорозі біля магазину «Сільпо» до неї підійшли працівники поліції та на питання стосовно візочка вона пояснила ,що везе його повернути,їй запропонували зробити це у Шевченківському райвідділі,куди і супроводили. В приміщенні райвідділу вона підписала ті документи,які їй надавав слідчий,добровільно видала візок, працівники поліції її запевнили,що відповідальності за вчинені нею дії не настане. Ключа,який в матеріалах кримінального провадження був визнаний речовим доказом,вона при собі не мала і не видавала,проте через вказані вище обставини не сперечалась з працівниками поліції щодо змісту документів,які підписувала. Фактично ОСОБА_7 визнала факт користування дитячим візком, який вона побачила у відкритому нежилому приміщенні, де відбувались ремонтні роботи, для перевезення дитячих речей, та взяла з наміром повернути,під час чого і була затримана працівниками поліції.На час вчинення інкримінованих їй дій була переконана,що вони не є злочином.

Всебічно вивчивши всі обставини кримінального провадження та оцінивши кожний наданий доказ з точки зору належності,допустимості,достовірності,а сукупність зібраних доказів-з точки зору достатності та взаємозв`язку,суд дійшов висновку про недоведеність в діянні обвинуваченої складу злочину,виходячи з такого.

Статтею 7 КПК України закріплені загальні засади кримінального провадження,серед яких є верховенство права,презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини.

Відповідно до вимог ст.8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Згідно ч. ч. 1, 2, 5 ст. 9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Як випливає із ст.6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 р., кожна людина, звинувачена в скоєнні кримінального злочину, вважається невинуватою до тих пір, поки його провина не доведена відповідно до закону. Кожна людина при визначенні його громадянських прав і обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і неупередженим судом.

Обов`язком суду є забезпечення презумпції невинуватості і права на справедливий судовий розгляд, які передбачені ст.62 Конституції України, відповідно до якої особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Зазначені конституційні гарантії поєднуються з такими ж положеннями ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована 17 липня 1997 року Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції".

Стаття 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" передбачає, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно ст.9 Конституції України,ст.19 Закону України "Про міжнародні договори України" чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і застосовуються в порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР ратифікована Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод.(далі - Конвенція).

Таким чином, з моменту ратифікації Конвенції Держава Україна та її органи влади взяли на себе зобов`язання визнати юрисдикцію Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), керуватись його рішеннями та при вирішенні будь-якого питання діяти через призму визнання людини та її прав та свобод найвищою цінністю.

З наведеного витікає,що рішення суду буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції та рішень Європейського суду.

У справі "Барбера, Мессеґе і Хабардо проти Іспанії" від 6 грудня 1988 року Європейський Суд з прав людини встановив, що "принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться в вину, обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь обвинуваченого (підсудного).

Тягар доведення факту вчинення обвинуваченим (підсудним) злочину покладений на сторону обвинувачення і не може перекладатися на захист, чітко та недвозначно висловлено у низці рішень Європейського Суду з прав людини, зокрема, у Рішенні по справі "Капо проти Бельгії" від 13 січня 2005 року.

Згідно з положеннями ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.Підозра, обвинувачення не можуть ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на користь такої особи.

При вирішенні питання щодо достатності встановлених під час змагального судового розгляду доказів для визнання особи винуватою,суди мають керуватися стандартом доведення (стандартом переконання) «поза розумним сумнівом»,який означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду,виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону. Зокрема, у справах, в яких наявність та/або характер умислу має значення для правової кваліфікації діяння, суд у своєму рішення має пояснити, яким чином встановлені ним обставини справи доводять наявність умислу саме такого характеру, який є необхідним елементом складу злочину, і виключають можливу відсутність умислу або інший характер умислу.

Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

Подібне роз`яснення зазначеного принципу надає у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини,зокрема,у п.54 рішення від 06.12.2007 р.у справі «Козинець проти України»,та Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду ,висловлене у постанові від 04.07.2018 р.у справі № 688/788/15-к провадження № 51-597км17.

Судовий вирок, який проголошується ім`ям держави, має бути законним, обгрунтованим і справедливим.

У правовій державі при ухваленні судового рішення не допускається звинувачувальний ухил, по суті якого кожен, хто з`явився перед судом, має бути визнаний винуватим.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01 листопада 1996 року «Про застосування Конституції при здійснені правосуддя» визнання особи винуватою у вчиненні злочину можливо лише за умови доведеності її вини.

За змістом рішення Конституційного Суду України № 12 рп/2011 від 20 жовтня 2011 року, визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Відповідно до ст.370 КПК України, вирок суду має бути законним і обгрунтованим тими доказами, які були досліджені під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до ст.94 цього Кодексу.

Згідно ст.373 КПК України,обвинувальний вирок не може грунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Статтею 84 КПК України передбачено, що доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані,отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, суддя і суд встановлюють наявність або відсутність фактів та обставин,що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Процесуальними джерелами доказів є показання,речові докази,документи,висновки експертів.

Висновку про недоведеність про недоведеність в діянні обвинуваченої складу злочину,передбаченого ч.3 ст.185 КК України суд дійшов,виходячи з такого.

Згідно ч.1 ст. 2 КК України, єдиною підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом.

Частиною 3 ст.185 КК України передбачено кримінальну відповідальність за умисні дії, вчинені таємно ,з метою безоплатного заволодіння чужим майном поза волею власника,поєднані з проникненням у житло чи інше приміщення або сховище,або із заподіянням значної шкоди потерпілому.

Суб`єктивна сторона цього злочину передбачає наявність прямого умислу, корисливі мотиви і мету-незаконне збагачення за рахунок чужого майна самої особи або інших осіб,в долі яких зацікавлений винний.

З об`єктивної сторони крадіжка відноситься до злочинів з матеріальним складом, тому крім діяння (таємного викрадення) обов`язковими її ознакам є позитивна матеріальна шкода, спричинена власнику викраденого майна, яка визначається його вартістю, а також причинний зв`язок між цією шкодою і таємним викраденням.

Відповідно до п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України № 10 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику у справах про злочини проти власності», розмір майна, яким заволоділа винна особа в результаті вчинення відповідного злочину, визначається лише вартістю цього майна, яка виражається у грошовій оцінці. Вартість викраденого майна визначається за роздрібними (закупівельними) цінами, що існували на момент вчинення злочину, а розмір відшкодування завданих злочином збитків - за відповідними цінами на час вирішення справи в суді. За відсутності зазначених цін на майно його вартість може бути визначено шляхом проведення відповідної експертизи.

Крім того, для встановлення розміру шкоди, завданої злочином, передбаченим ст. 185 КК України, обов`язком є встановлення вартості не будь-якого майна,аналогічного предмету злочну, а лише тієї конкретної речі, яка була предметом злочину.

У кримінальному провадженні відповідно до положень ст. 91 КПК України підлягають доказуванню:

1)подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення);

2)винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення тощо.

Відповідно до ч.1 ст.92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього кодексу (обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні) покладається на слідчого, прокурора.

Суд визнає, що стороною обвинувачення не доведено належними, допустимими та достатніми доказами наявності в діянні обвинуваченої складу злочину,як того вимагає закон.

На підтвердження винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого їй злочину,сторона обвинувачення посилалася на безпосередньо досліджені в судовому засіданні докази,а саме протоколи проведення огляду місця події та слідчого експерименту,показання потерпілої ОСОБА_6 ,свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ..

Потерпіла ОСОБА_6 в судовому засіданні показала,що приблизно у жовтні 2013 р.вона передала у тимчасове користування родичці ОСОБА_8 дитячий візок,а згодом дізналася,що його вкрали. Незадовго до цих подій потерпіла візок придбала з рук,за обставин,які наразі не пригадує за давністю подій,чеків або інших документів щодо купівлі візка не має. Модель,рік випуску візка назвати не може, марка візка «ZIPPY»,сіро-синього кольору, на час передання візка ОСОБА_8 він був у хорошому стані. Вважає,що в результаті викрадення візка їй завдано матеріальний збиток у розмірі 3700 гр.,візок згодом повернули,після чого вона віддала його комусь у користування,де візок знаходиться на теперішній час,їй невідомо.

Судом був досліджений технічний запис показань потерпілої ОСОБА_6 в судовому засіданні 12.04.2018 р.,під час якого остання пояснила,що візок ,який у 2013 р.вона передала у користування ОСОБА_8 ,був нею придбаний приблизно у 2002-2003 р.,за яких обставин,не пригадує. До 2013 р.цей візок потерпіла передавала у користування подрузі,племінниці,брату,на невизначений термін. Не змогла назвати вартість візка,зазначивши,що можливо,візок їй дала подруга безоплатно та він нічого не вартує,а чому у 2013 р.вона вказала його вартість 3700 гр.,не пам`ятає(журнал та аудіозапис судового засідання т. 1 а.с. 195, т. 2 а.с. 47).

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні показала,що вони з чоловіком мешкали за адресою АДРЕСА_4 ,у вересні 2013 р. вона народила дитину, сестра чоловіка ОСОБА_6 дала їм у користування візок, звичайну люльку для новонароджених,сіро-блакитного кольору,марки «ZIPPY».За інформацією в Інтернет мережі новий візок такої марки коштував на той час приблизно 4000 гр.,тому під час слідства саме вона визначила приблизну вартість візка 3700 гр.Свідок користувалась візком кожного дня для прогулянок з дитиною,залишала його у розташованій напроти її помешкання квартирі,яку на той час ремонтували,переобладнували з нежитлового у житлове приміщення,мала ключ від цього приміщення ,яке зачинялося на навісний замок. Після виявлення крадіжки візка, на відеозапису з камери спостереження у сусіда побачили,що візок винесла дівчина,згодом візок повернули, ОСОБА_8 користувалась ним надалі протягом 7 місяців,після чого повернула ОСОБА_6 .

Згідно протоколу огляду предмету,06.11.2013 р.слідчим у присутності понятих був оглянутий дитячий візок «ZIPPY», який постановою слідчого визнаний речовим доказом у кримінальному провадженні та переданий на відповідальне зберігання потерпілій(а.с.6-9 т.2).

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні показав,що він мешкає в будинку АДРЕСА_3 ,на період подій,які розглядає суд,його сусіди здавали в оренду квартиру. Повертаючись з роботи у вечірній час,піднявшись сходами на 2 поверх,він побачив раніше незнайому дівчину з дитячим візком,припустив,що це нова квартирантка та запропонував їй допомогти винести на вулицю візок,вважаючи,що у ньому дитина. Наступного дня сусіди повідомили про крадіжку візка,подивившись відеозапис із камери спостереження,яка була ним встановлена у під`їзді,вони побачили,що візок взяла дівчина,котру він впізнав,саме їй свідок допоміг винести візок з під`їзду за згадуваних вище обставин,в судовому засіданні вказав на обвинувачену ОСОБА_4 ,яка не оспорювала повідомлені свідком обставини. Стосовно візка свідок пояснив,що він був сіро-блакитного кольору,для новонароджених,у хорошому стані,сусіди повідомили,що зберігали візок у приміщенні на першому поверсі з навісним замком,в якому на той час робився ремонт та зберігались якісь речі,коли свідок допомагав обвинуваченій винести візок з під`їзду,не звернув уваги на замок,але двері у це приміщення були причинені.

Аналізуючи зміст показань потерпілої ОСОБА_6 та свідків ОСОБА_8 і ОСОБА_9 ,суд встановив,що вони по суті узгоджуються з показаннями обвинуваченої ОСОБА_4 про фактичні обставини та не містять обвинувальних фактів,які б доводили пред`явлене останній обвинувачення.

Так,потерпіла та свідок ОСОБА_8 пояснили про наявність у їх користуванні у період 2013 р.дитячого візка для новонароджених,який 24.10.2013 р.за невідомих обставин був викрадений з приміщення у під`їзді буд. АДРЕСА_3 ,яке на той час ремонтувалося.

Обвинувачена не заперечувала,що 24.10.2013 р.у вечірній час вона зайшла у приміщення під`їзду буд. АДРЕСА_3 , побачила у відкритому нежилому приміщенні, де відбувались ремонтні роботи,дитячий візок і вирішила ним скористатись.

Викладені в обвинувальному акті обставини про те,що ОСОБА_4 проникла у згадуване приміщення шляхом підбору ключа,на час розгляду справи нічим об`єктивно не підтверджені.

Огляд місця події,як слідує з відповідного протоколу(а.с.248-249 т.1)проводився через кілька днів після вказаної вище події ,а саме 27.10.2013 р.,так само і заява про злочин була прийнята органом досудового розслідування 27.10.2013 р.за № 14356(а.с.246 т.1).

В результаті проведення цієї слідчої дії не було отримано інформації або доказів негайно після події вчинення протиправного діяння,а слідчим лише зафіксовано ,що станом на момент огляду навісний замок на металеві двері у кв. АДРЕСА_2 відкритий,двері без пошкоджень.

Зафіксований цим протоколом стан навісного замка (відкритий)узгоджується з показаннями обвинуваченої про те,що і 24.10.2013 р. вона потрапила у згадуване вище приміщення шляхом вільного доступу,оскільки замок був відчинений,жодні встановлені під час огляду місця події обставини не вказують на те,що саме обвинувачена шляхом підбору ключа отримала доступ у це приміщення.

Показання обвинуваченої про технічний стан цього приміщення на момент інкримінованих їй дій знайшли своє підтвердження в протоколі огляду місця події,де зазначено,що безпосередньо при вході у приміщення знаходяться коробки,на стінах шпалери відсутні,як і будь-які меблі,стоять мішки із будівельним сміттям.

Крім того,в обвинувальному акті зазначено,що згадуване вище приміщення є квартирою(станом на 24.10.2013 р.)

Стаття 382 ЦК України визначає,що квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання.

Однак встановлені з протоколу огляду місця події,показань свідків та обвинуваченої,обставини свідчать про те,що станом на 24.10.2013 р.приміщення з нумерацією кв. АДРЕСА_2 не було придатним для постійного у ньому проживання.

Орган досудового розслідування не встановив власника цього приміщення або користувача,статусу цього приміщення(нежитлове чи житлове),тому висновок про те,що це приміщення є квартирою,викладений в пред`явленому ОСОБА_4 обвинувачені,не ґрунтується на матеріалах кримінального провадження.

В матеріалах справи (а.с.247 т.1) наявна заява свідка ОСОБА_8 ,якою вона надала добровільну згоду працівникам міліції на огляд кв. АДРЕСА_2 (без дати надання такої згоди).

Водночас,в судовому засіданні свідок зазначила,що на час згадуваних вище подій вони з чоловіком мешкали у кв. АДРЕСА_5 , від кв. АДРЕСА_2 ,яка розташована напроти її помешкання, мала ключ та використовувала його для зберігання деяких речей.

Відтак,надана ОСОБА_8 згода на огляд місця події не відповідає вимогам ч.1 ст.233 КПК України, ухвала слідчого судді про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи не приймалась.

З протоколу огляду місця події вбачається,що він проводився без участі будь-якої особи,яка на законних підставах володіє або користується кв. АДРЕСА_2

Статтями 7, 22 КПК України передбачено, що однією із засад кримінального судочинства є змагальність сторін та свобода у поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

В статі 87 КПК України зазначено, що недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння: 1) здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; 3) порушення права особи на захист.

Докази, передбачені цією статтею, повинні визнаватися судом недопустимими під час будь-якого судового розгляду, крім розгляду, якщо вирішується питання про відповідальність за вчинення зазначеного істотного порушення прав та свобод людини, внаслідок якого такі відомості були отримані.

У п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 1997р. № 7 «Про посилення судового захисту прав та свобод людини і громадянина», наголошено на тому, що згідно з ч. 3 ст. 62 Конституції, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом. У зв`язку з цим судам при розгляді кожної справи необхідно перевіряти, чи були докази, якими органи досудового слідства обґрунтовують висновки про винність особи у вчиненні злочину, одержані відповідно до норм КПК. Якщо буде встановлено, що ті чи інші докази були одержані незаконним шляхом, суди повинні визнавати їх недопустимими і не враховувати при обґрунтуванні обвинувачення у вироку.

Відповідно до роз*яснень п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, а також на доказах, одержаних незаконним шляхом. Докази повинні визнаватись такими, що одержані незаконним шляхом, наприклад, тоді, коли їх збирання й закріплення здійснено або з порушенням гарантованих Конституцією України прав людини і громадянина, встановленого кримінально-процесуальним законодавством порядку, або не уповноваженою на це особою чи органом, або за допомогою дій, не передбачених процесуальними нормами.

Аналізуючи наведене,суд визнає протокол огляду місця події недопустим доказом з підстав,передбачених п.1 ч.2 ст.87 КПК України.

Судом на вимогу сторони обвинувачення був досліджений долучений до матеріалів судового слідства протокол слідчого експерименту від 15.11.2013 р. (а.с.10-11 т.2),фотофайли до якого під час досудового розслідування втрачені(а.с.12 т.2)

Ця слідча дія проводилась з метою перевірки показань свідка ОСОБА_10 (згідно протоколу),а за поясненнями прокурора в судовому засіданні з метою перевірки показань підозрюваної ОСОБА_4 .

Відомості,зафіксовані у зазначеному протоколі, не приймаються судом до уваги як доказ винуватості ОСОБА_4 при ухвалені вироку,виходячи з наступного.

В силу ст.95 КПК України,показання-це відомості,які надаються в усній або письмовій формі під час допиту підозрюваним,обвинуваченим,свідком,потерпілим,експертом щодо відомих їм обставин у кримінальному провадженні,що мають значення для цього кримінального провадження. Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях,які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих в порядку ст.225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судове рішення показаннями,наданими слідчому,прокурору,або посилатися на них.

Висновки суду повністю узгоджуються з роз`ясненнями Верховного Суду України про порядок застосування зазначеної норми процесуального права у постанові від 21.01.2016 року по справі № 5-249кс15, правовий висновок якого в силу ст. 458 КПК України є обов`язковим для застосування всіх судів загальної юрисдикції.

Відповідно до вказаної постанови Верховного Суду України,суд вважає за необхідне зазначити, що безпосередність дослідження доказів означає звернену до суду вимогу закону про дослідження ним всіх зібраних у конкретному кримінальному провадженні доказів шляхом допиту обвинувачених, потерпілих, свідків, експерта, огляду речових доказів, оголошення документів, відтворення звукозапису і відеозапису тощо. Ця засада кримінального судочинства має значення для повного з`ясування обставин кримінального провадження та його об`єктивного вирішення. Безпосередність сприйняття доказів дає змогу суду належним чином дослідити і перевірити їх (як кожний доказ окремо, так і у взаємозв`язку з іншими доказами), здійснити їх оцінку за критеріями, визначеними у частині 1 статті 94 КПК, і сформувати повне та об`єктивне уявлення про фактичні обставини конкретного кримінального провадження.

Недотримання принципу безпосередності призводить до порушення інших засад кримінального провадження: презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, забезпечення права на захист, змагальності сторін та свободи в поданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пункти 10, 13, 15 статті 7 КПК). Тому засада безпосередності виступає необхідним елементом процесуальної форми судового розгляду, недотримання її судом, виходячи зі змісту частини другої статті 23 та статті 86 цього Кодексу, означає, що докази, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, не можуть бути визнані допустимими і враховані при постановленні судового рішення судом.

Протокол слідчого експерименту містить лише показання підозрюваної ОСОБА_4 під час досудового розслідування,надані нею слідчому, та ніяких інших процесуальних джерел доказів, передбачених ч.2 ст.84 КПК України, у ньому не зафіксовано.

Звертає на себе увагу той факт,що у розпорядженні органу досудового розслідування на той час був металевий ключ,яким,за версією слідства, ОСОБА_4 відкрила навісний замок до приміщення,де зберігався дитячий візок,однак з незрозумілих причин при проведенні слідчого експерименту така можливість не була перевірена,як і сам навісний замок не перевірявся на предмет його пошкодження шляхом підбору штатного ключа під час огляду місця події та не вилучався з метою експертних досліджень .

На час розгляду кримінального провадження можливість додаткової перевірки вказаних обставин втрачена у зв`язку із знищенням речового доказу(а.с.240 т.2).

Крім того,станом на час проведення цієї слідчої дії (15.11.2013 р.в період часу з 18.10 год.до 18.25 год.) ОСОБА_4 мала статус підозрюваної особи у кримінальному провадженні,оскільки підозра була пред`явлена їй раніше (15.11.2013 р.в період часу з 15.00 год.до 15.40 год.)як про це зазначено у п.12 Реєстру матеріалів досудового розслідування(а.с.5 т.1),проте протокол слідчого експерименту не містить відомостей про те,що їй було роз`яснено право на захист та положення ст.63 Конституції України і відповідні положення КПК України .

Така позиція суду узгоджується з процесуальними гарантіями свободи підозрюваної особи проти самовикриття,оскільки сторона обвинувачення використовує в судовому засіданні пояснення підозрюваного слідчому вирішальною мірою для встановлення фактів,що мають значення для кваліфікації його ж дій.

За висновком суду,це обмежує право захисту обвинуваченого настільки,що справедливість розгляду справи в цілому виявиться підірваною.

Крім того, жоден з досліджених в судовому засіданні доказів не підтверджує розмір завданої потерпілій матеріальної шкоди, а будь-які інші докази, якими визначається вартість викраденої дитячої коляски, матеріали кримінального провадження не містять.

Прокурор пропонував суду на підтвердження вартості майна,яке є предметом злочину,прийняти до уваги показання потерпілої ОСОБА_6 ,яка під час досудового розслідування визначила розмір шкоди 3700 гр., без підтвердження її показань в цій частині довідкою чи відповідним висновком експертизи.

В судовому засіданні 12.04.2018 р. потерпіла пояснила, що візок могла,в тому числі,отримати безоплатно від подруги і в такому разі він нічого не вартує,з 2002-2003 р. ,коли вона отримала його у володіння вже таким,що був у вжитку,постійно перебував у користуванні до 2013 р.,коли вона передала його ОСОБА_8 ,чому у 2013 р. назвала вартістю візка 3700 гр.,не пам`ятає.

В судовому засіданні 21.04.2021 р. потерпіла пояснила,що візок купувала у знайомих,чеку або інших документів не збереглося, візок давала у користування ОСОБА_8 з умовою повернення,завдана їй шкода становить 3700 гр.

Водночас,свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні показала,що після крадіжки візочка,який вона отримала у тимчасове користування від ОСОБА_6 у вересні 2013 р., у мережі Інтернет подивилась вартість нового візка марки «ZIPPY»,яка становила приблизно 4000 гр,тому саме вона вказала вартість викраденого візочка 3700 гр.

Враховуючи ці обставини,суд дійшов висновку,що об`єктивних достовірних доказів,які у сукупності були б достатніми для визначення вартості викраденого дитячого візка,суду не надано, а враховуючи встановлені обставини про перебування дитячого візка у вжитку протягом щонайменше з 2002 р. ,його вартість станом на 2013 р.не може визначатись за аналогією з новим візком,що фактично і відбулося у цій справі,обвинуваченням не доведено,що станом на 24.10.2013 р.його вартість перевищує 0,2 неоподаткованого мінімуму доходів громадян.

Під час судового розгляду справи встановлено,що речовий доказ,яким було визнано дитячий візок «ZIPPY»,втрачено.

Приписами ст. 62 Конституції України та ст. 17, ч. 3 ст. 373 КПК України встановлено,що обвинувачення не може ґрунтуватись на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Під час судового розгляду кримінального провадження не встановлені достатні докази для доведення винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України та вичерпані можливості їх отримання судом.

Відповідно до п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.06.1990 р.№ 5 (зі змінами) "Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постанови вироку", якщо зібрані у справі докази не підтверджують звинувачення і усі можливості збирання доказів вичерпані, суд зобов`язаний ухвалити виправдувальний вирок.

За таких обставин суд зобов`язаний виправдати ОСОБА_4 по пред`явленому обвинуваченню у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України у зв`язку з недоведеністю, що в діянні обвинуваченого є склад кримінальне правопорушення ( п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України).

Вирішуючи долю речових доказів, суд відповідно до ст..100 КК України дитячий візок «ZIPPY» блакитного кольору, яка передана на зберігання потерпілій ОСОБА_6 ,залишає їй за належністю,металевий ключ, який переданий на зберігання до камери схову Шевченківського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області ,згідно матеріалі справи знищено.

Цивільний позов не заявлено.

Судові витрати відсутні.

Запобіжний захід до обвинуваченої не обирався.

На підставі ст.368,373,374,392 КПК України,суд-

У Х В А Л И В:

Виправдати ОСОБА_4 по обвинуваченню в скоєні злочину, передбаченого ч.3 ст.185 України,в зв`язку з недоведеністю, що в діянні обвинуваченої є склад кримінальне правопорушення.

Речові докази:

-дитячий візок «ZIPPY» блакитного кольору, яка передана на зберігання потерпілій ОСОБА_6 ,залишити їй за належністю.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржений до апеляційного суду Запорізької області через Шевченківський районний суд м.Запоріжжя шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів після його проголошення.

Учасники кримінального провадження мають право отримати копію вироку негайно після його проголошення,особам,які не були присутні при проголошенні вироку,його копія не пізніше наступного дня буде направлена поштою.

Головуючий суддя ОСОБА_1