ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 495/6154/21

Номер провадження 1-кп/495/481/2022

16 лютого 2022 рокум. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючої одноособово судді ОСОБА_1

за участю секретаря - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Білгород-Дністровський кримінальне провадження внесене в ЄРДР № 0000434 від 23 квітня 2021 року відносно:

ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Білгород-Дністровський Одеської області , громадянина України , раніше не судимого, працюючого за трудовим наймом, не одруженого, який зареєстрований за адресою : АДРЕСА_1 та проживає за адресою: АДРЕСА_2

обвинуваченого у скоєні кримінального правопорушення , передбаченого ч. 1 ст. 186 КК України,

сторони кримінального провадження:

прокурор Білгород-Дністровської окружної прокуратури Одеської області ОСОБА_4

обвинувачений- ОСОБА_3

ВСТАНОВИВ:

Обвинувачений ОСОБА_3 умисно відкрито заволодів чужим майном ,тобто скоїв кримінальний правопорушення , передбачене ч. 1 ст. 186 КК України, при наступних обставинах:

24 квітня 2021 року в період часу з 17 годин до 18 годин,більш точний час в ході досудового розслідування встановити не надалось можливим, обвинувачений ОСОБА_3 перебуваючи по вулиці Кочубинського в місті Білгород- Дністровський біля будинку 6 побачив на дитячому майданчику неповнолітнього потерпілого ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 ,який разом зі своїм другом гралися своїми мобільними телефонами. У обвинуваченого ОСОБА_3 виник корисливий мотив, спрямований на відкрите заволодіння чужим майно. Після чого ,обвинувачений ОСОБА_3 реалізуючи свій прямий умисел, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання,з корисливих мотивів,з метою особистого збагачення,усвідомлюючи та оцінюючи свої дії,підійшов до малолітнього ОСОБА_5 та зверувся до останнього з проханням подзвонити, на що потерпілий ОСОБА_6 сказав,що подзвонить тільки в своїх руках. Після чого, обвинувачений ОСОБА_3 усвідомлюючи,що добровільно потерпілий ОСОБА_6 мобільний телефон не надасть, відкрито вирвав з рук потерпілого мобільний телефон марки " Орро" синього кольору вартістю 3400 гривень. Далі обвинувачений ОСОБА_3 не реагуючи на вимогу потерпілого ОСОБА_5 повернути його майно, втік з місця вчинення кримінального правопорушення,розпорядившись викраденим майном на власний розсуд та заодіяв потерпілому майному шкоду в розмірі 3400 гривень.

Обвинувачений ОСОБА_3 в судовому засіданні винним себе визнав повністю.

Суд, з`ясувавши думку сторін кримінального провадження, роз`яснив вимоги ч.3 ст. 349 Кримінального процесуального кодексу України і наслідки обмеження обсягу доказів, визнає недоцільним дослідження інших доказів, крім допиту обвинуваченого ОСОБА_3 відносно фактичних обставин кримінальних правопорушень, оскільки вони ніким не оспорюються та дослідженням доказів, які характеризують особистість обвинуваченого.

Обвинувачений ОСОБА_3 погодився з тим, щоб судовий розгляд обмежився його допитом, та дослідженням доказів, які характеризують особистість обвинуваченого. Йому було роз`яснено, що в даному випадку він позбавляється права оспорювати в апеляційному порядку фактичні обставини кримінального правопорушення.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 пояснив суду,що дійсно 24 квітня 2021 року він знаходився біля дитячого майданчика по вулиці Кочубинского ( колишня Карла Маркса) в місті Білгород-Дністровський, де побачив неповнолітнього потерпілого, в руках якого знаходився мобільний телефон. Віе з метою викрадення вищевказаного телефону попросив у потерпілого телефон подзвонити, а після того, як потерпілий відмовився, він вихопив його з рук потерпілого та пішов з дитячошл майданчика. Викрадений телефон він продав, отримані грошові кошти витратив на власні потреби. Вину свою визнає повністю та в скоєному чистосердечно розкаявся.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення обвинуваченого, суд дійшов висновку про винуватість обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушеннія, передбаченого ч.1 ст. 186 КК України. Висновок суду підтверджується, зокрема, поясненнями обвинуваченого, який надав точні пояснення щодо того, як, коли та за яких обставин він вчинив злочин. Суд бере до уваги, що пояснення обвинуваченого не суперечать іншим об`єктивним доказам по справі та дозволяють достовірно встановити обставини скоєння злочину обвинуваченим.

Оцінюючи докази у сукупності, суд визнає винним обвинуваченого ОСОБА_3 у інкримінованому йому кримінальному правопорушенні та кваліфікує його дії за ч. 1 ст. 186 КК України тобто умисне, відкрите заволодіння чужим майном.

Відповідно до ст. 66 КК України до обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченому суд відносить щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Стосовно призначення обвинуваченому ОСОБА_3 покарання суд приходить до наступного:

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року ратифікованої законом України від 07.07.1997 №475/97-ВР - кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Суд уважає, що підстави застосування статей 69, 69-1 КК України при призначенні покарання - відсутні.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_3 покарання суд ураховує, що покарання, як захід державного реагування на осіб, котрі вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності, роль і значення якого багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації. Застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому суд вирішує питання, визначені ч. 1 ст. 368 КПК, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила. Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства.

За змістом статей 50, 65 КК, особі, яка скоїла кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження скоєння нових кримінальних правопорушень. Це покарання має відповідати принципам законності, обґрунтованості, справедливості, співмірності та індивідуалізації, що є системою найбільш істотних правил і критеріїв, які визначають порядок та межі діяльності суду під час обрання покарання. Суд повинен ураховувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його скоєння, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення особи до своїх дій, інші особливості справи, які мають значення для забезпечення відповідності покарання характеру та тяжкості кримінального правопорушення.

Покарання завжди призначається як відповідний захід примусу держави за вчинене кримінальне правопорушення, виконує виправну функцію і водночас запобігає вчиненню нових кримінальних правопорушень як самим засудженим, так і іншими особами. Оптимальним орієнтиром такої діяльності є визначення покарання в тому обсязі, який був би достатнім для досягнення найближчої мети покарання - виправлення засудженого

Оскільки в судовому засіданні було встановлено обґрунтованість висунутого проти обвинуваченого ОСОБА_3 кримінального обвинувачення, суд вважає необхідним призначити йому покарання.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 суд враховує суспільну небезпеку та характер вчиненого ним кримінального правопорушення, тяжкість скоєного, а також дані характеризуючи особу обвинуваченого, який за місцем мешкання характеризується позитивно , має на утриманні неповнолітню дитину, його вік та стан здоров`я , те що він раніше не судимий, займається суспільно-корисною працею, вчинив кримінальне правопорушення, яке згідно зі ст. 12 КК України відноситься до категорії невеликої тяжкості , його каяття у скоєному.

Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_3 є не судимою особою, має постійне місце мешкання, задовільно характеризується, займається суспільно-корисною працею , а також його ставлення до скоєного, а саме те, що він розкаявся у скоєному та сприяв розкриттю злочину, суд приходить до переконання про можливість призначення обвинуваченому покарання у вигляді громадських робіт.

Судові витрати та речові докази по справі - відсутні.Цивільний позов по кримінальному провадженню не заявлений.

Запобіжний захід відносно обвинуваченого ОСОБА_3 не обирався.

Керуючись ст. ст. 100, 349, 368, 370, 373, 374, 376, 392-395 Кримінального процесуального кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 186 КК України та на підставі санкції вказаної статті призначити йому покарання у вигляді 120 годин громадських робіт.

Міру покарання засудженому ОСОБА_3 рахувати з моменту звернення вироку до виконання .

Запобіжний захід відносно обвинуваченого ОСОБА_3 не обирався

Вирок може бути оскаржений до Одеського апеляційного суду протягом 30 днів з моменту його проголошення, через Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області.

Вирок суду у відповідності з вимогами ст. 394 ч. 2 КПК України не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до частини 3 ст. 349 КПК України.

Копію вироку негайно видати засудженому та прокурору.

Суддя : ОСОБА_1