Провадження №1-в/127/404/21
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2021 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області
в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2 ,
за участі
прокурора ОСОБА_3 ,
захисника ОСОБА_4 ,
засудженого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали заяви засудженого ОСОБА_5 про звільнення від покарання ,-

ВСТАНОВИВ:
До суду надійшла заява засудженого ОСОБА_5 про звільнення від покарання. В своїй заяві зазначає, що Закон України про кримінальну відповідальність не містить визначення, що таке «довічне позбавлення волі і в чому полягає це покарання». Тому виконання покарання, яке на думку засудженого, не має визначення, є свавіллям. Просив суд припинити його катування у вигляді довічного позбавлення волі і звільнити його від відбування покарання.
В судовому засіданні засуджений ОСОБА_5 підтримав свою заяву. Додатково пояснив, що Європейський суд з прав людини своїм рішенням від 22 квітня 2021 року оголосив прийнятними скарги за статтями 3, 8, 13 Конвенції, постановив, що було порушення ст.ст. 3, 8, 13 Конвенції та постановив відшкодування заявнику ОСОБА_5 3 000 євро в якості відшкодування моральної шкоди.
Захисник ОСОБА_4 підтримав позицію свого підзахисного та просив його заяву задовольнити. Вважає, що Європейський суд з прав людини своїм рішенням від 22 квітня 2021 року встановив факт порушення прав ОСОБА_5 , гарантованих ст. 3 Конвенції, а саме що довічне ув`язнення є катуванням, жорстоким, нелюдським, таким що принижує гідність.
Прокурор ОСОБА_3 заперечив проти задоволення клопотання, оскільки законодавством не передбачено вирішення судом питання про звільнення від відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі чи заміни довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк, а суд не може виходити за межі чинного законодавства. Доповнив, що суд не може перебирати на себе повноваження законодавчої влади і тому оскільки законами України не визначено дострокове звільнення засуджених до довічного позбавлення волі, в задоволенні клопотання слід відмовити. Додатково пояснив, що клопотання засудженого не ґрунтується на вимогах чинного законодавства, яке не передбачає заміну довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням, заміна цього покарання може бути у відповідності до вимог ст.ст. 85,87 КК України, тільки внаслідок акту помилування Президента України.
Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали клопотання та особової справи, дійшов наступного висновку.
Вироком судової колегії з кримінальних справ Івано-Франківського обласного суду від 12 грудня 1995 року ОСОБА_5 засуджено за ч.3 ст. 142, п.п. а, г, е ст. 93, 42 КК України до міри покарання розстріл з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.
Ухвалою судової колегії з кримінальних справ Верховного Суду України вирок судової колегії з кримінальних справ Івано-Франківського обласного суду від 12 грудня 1995 року залишено без змін.
Постановою Івано-Франківського обласного суду від 02 червня 2000 року з застосуванням ст. 252 КК України виняткові міри покарання у вигляді смертної кари замінено на покарання у виді довічного позбавлення волі.
Згідно Постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 липня 2020 року, у справі № 1-42/2004, провадження № 13-87зво19 зазначено наступне:
«69.У Рішенні Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року №15-рп/2004 зазначено, що окремим виявом справедливості є відповідність покарання вчиненому злочину, адже покарання за злочин повинно бути домірним злочину.
70.Таким чином,застосування державою найтяжчого виду покарання -довічного позбавлення волі - обумовлюється принципом соціальної доцільності, а також принципом співмірності відповідальності вчиненому злочину.
71.У своїх рішеннях ЄСПЛ неодноразово зазначав, що саме по собі покарання у виді довічного позбавлення волі не може вважатись нелюдським покаранням чи покаранням, що принижує гідність особи.
77.Таким чином, Велика Палата доходить таких висновків: а) довічне позбавлення волі як пропорційний та справедливий вид покарання за скоєння найтяжчих злочинів не суперечить ідеї людської гідності, яка лежить в основі ЄКПЛ, та не являє собою порушення її статті 3; б) лише нескорочуване довічне позбавлення волі є порушенням статті 3 ЄКПЛ; в) відсутнє порушення статті 3 ЄКПЛ в тому випадку, коли існує нормативно визначений на національному рівні та практично ефективний механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі; г) механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі дозволяє національним органам оцінити зміни поведінки довічно ув`язненого і констатувати прогрес, який не виправдовує триваюче утримання в ізоляції.
78.В національному законодавстві України, як зазначив ЄСПЛ, існує суттєва законодавча прогалина, що стосується врегулювання можливості звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі. Однак, вдосконалення нормативно-правових актів шляхом прийняття законів, внесення до них змін і доповнень є прерогативою законодавчої гілки влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції. Адже варто розрізняти повноваження щодо нормотворення, які належать саме законодавчому органу, та повноваження щодо правозастосування, що реалізуються судовими органами в процесі здійснення правосуддя.
79.Єдиним органом законодавчої влади в Україні є Верховна Рада України, повноваженнями якого охоплюється внесення змін до чинного законодавства України, в тому числі і на виконання рішень міжнародної судової установи відповідно до Закону № 3477-IV.»
З огляду на викладене, відбуття покарання у виді довічного позбавлення волі не може вважатись нелюдським покаранням чи покаранням, що принижує гідність особи.
Разом з тим, враховуючи, що на момент розгляду даної заяви засудженого, необхідних змін до національного законодавства на виконання рішення ЄСПЛ законодавчим органом не внесено, порядок та умови перегляду призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі нормативно не визначені, суд позбавлений можливості розглянути питання про звільнення засудженого від подальшого відбування призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі, як про це просить заявник.
Згідно ч.2 ст.4 КК України злочинність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.
Призначене постановою Івано-Франківського обласного суду від 02 червня 2000 року з застосуванням ст. 252 КК України ОСОБА_5 покарання у виді довічного позбавлення волі відповідає положенням та нормам КК України, які діяли на момент вчинення ним злочинів.
На даний час караність діянь, вчинених ОСОБА_5 будь-яким законом не скасована.
Суд звертає увагу на те, що Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 15 травня 2019 року по справі № 757/12726/18-ц зазначила, що 12 березня 2019 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Петухов проти України. У цьому рішенні Європейський Суд визнав, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить ст. 3 Конвенції. Для вирішення цієї проблеми держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоби гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоби дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачити, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці ЄСПЛ.
У рішенні у справі «Ласло Магьяр проти Угорщини» від 20 травня 2014 року, Європейський суд з прав людини висловив позицію, що засуджені до довічного позбавлення волі повинні не тільки мати можливість дострокового звільнення, але й знати, що потрібно їм зробити, щоб стосовно них було розглянуто питання про таке звільнення.
Водночас, у вказаному рішенні Європейський суд з прав людини зазначив, що для належного виконання цього рішення держава - відповідач повинна провести реформи, переважно законодавчі, механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення. Цей механізм повинен гарантувати оцінку в кожному конкретному випадку того, чи є утримання під вартою виправданим на обґрунтованих пенологічних підставах, і надати довічникам можливість передбачити, з певним ступенем точності, що вони повинні робити, щоб стосовно них було розглянуто питання звільнення і за яких умов. При цьому Європейський суд з прав людини у вказаному рішенні наголосив, що встановлення судом порушення вимог ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у даній справі не є підставою для звільнення засудженого від відбування покарання. Судом також не визначено, чи повинне дострокове звільнення від відбування покарання бути правом особи, чи має відноситися до сфери дискреції. Вказане питання має бути вирішено державою - відповідачем відповідно до кримінального законодавства країни.
При розгляді справи «Вінтер і інших проти Об`єднаного Королівства» 09 липня 2013 року в Європейському суді було обговорено питання законності застосування довічного ув`язнення в Договірних країнах, де Україна була згадана в числі 5 країн, в якій хоча законодавством і не передбачено умовно-дострокове звільнення при пожиттєвому ув`язненні, проте довічно засудженим дозволено клопотати перед Президентом про помилування, що не було визнано порушенням міжнародних норм.
Суд також зазначає, що на даний час система перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, не реформована, зміни до законодавства не внесені. Отже, підстави для звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі, відсутні.
Частиною 1 ст. 87 КК України встановлено право здійснення Президентом України помилування стосовно індивідуально визначеної особи.
Частиною 2 ст. 87 КК України встановлено, що актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років, а згідно з ч. 7 ст.151 КВК України засудженим до довічного позбавлення волі може бути подано клопотання про його помилування після відбуття ним не менше 20 років призначеного покарання.
Суд вважає за потрібне роз`яснити засудженому, що відповідно до пунктів 2-5, 9 Положення «Про порядок здійснення помилування», затвердженого Указом Президента України від 21 квітня 2015 року № 223/2015, помилування засуджених здійснюється у виді: заміни довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років; повного або часткового звільнення від основного і додаткового покарань. Право клопотати про помилування має в тому числі особа, яка засуджена судом України і відбуває покарання в Україні. Клопотання про помилування може бути подано після набрання вироком законної сили, а у разі оскарження вироку в касаційному порядку - після прийняття рішення відповідним судом. У випадку засудження особи до довічного позбавлення волі, клопотання про її помилування може бути подано після відбуття нею не менше двадцяти років призначеного покарання. Особи, які засуджені за тяжкі чи особливо тяжкі злочини або мають дві і більше судимостей за вчинення умисних злочинів чи відбули незначну частину призначеного їм строку покарання, можуть бути помилувані у виняткових випадках за наявності надзвичайних обставин. Під час розгляду клопотання про помилування враховуються: ступінь тяжкості вчиненого злочину, строк відбутого покарання, особа засудженого, його поведінка, щире каяття, стан відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди, сімейні та інші обставини; думка адміністрації установи виконання покарань або іншого органу, який виконує покарання, спостережної комісії, служби у справах дітей, місцевого органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування, громадських об`єднань та інших суб`єктів про доцільність помилування.
Отже, чинним законодавством України про кримінальну відповідальність передбачено механізм захисту прав осіб, які засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі, шляхом помилування, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини.
Таким чином, суд вважає, що поставлені в заяві вимоги засудженого ОСОБА_5 про звільнення від покарання не підлягають задоволенню.
Керуючись вимогами ст.74 КК України, ст. 395, 537, 539, КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:
В задоволенні зави засудженого ОСОБА_5 про звільнення від покарання відмовити.
Ухвала може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду протягом семи днів з моменту її проголошення.
Суддя: