КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 вересня 2021 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2
ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Києва, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимий: останній раз вироком Оболонського районного суду м. Києва від 20 квітня 2018 року за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України до 4 років позбавлення волі,
визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, та призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі,
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України шляхом часткового складання призначених покарань за цим вироком та вироком Оболонського районного суду м. Києва від 20 квітня 2018 року, призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки позбавлення волі.
На підставі ст. 71 КК України частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 14 липня 2014 року до покарання за даним вироком та визначено остаточне покарання ОСОБА_5 у виді 5 років позбавлення волі.
за участю сторін апеляційного провадження:
прокурора ОСОБА_7
В С Т А Н О В И Л А :
Вироком суду ОСОБА_5 визнаний винуватим в тому, що 17 лютого 2016 року, приблизно о 19.00 годині, перебуваючи в салоні громадського транспорту а саме, в автобусі маршруту № НОМЕР_1 , який рухався за маршрутом до «ст. м. Палац спорту», рухаючись від зупинки громадського транспорту «Індустріальний міст» до зупинки громадського транспорту «бул. Чоколівський» в місті Києві, побачив ОСОБА_8 , у якої в руках був рюкзак із відчиненою застібкою-блискавкою. В той момент у ОСОБА_5 виник злочинний умисел, направлений на повторне таємне викрадення чужого майна, а саме матеріальних цінностей, які належать ОСОБА_8 .
Далі ОСОБА_5 , переслідуючи мету наживи та особистого матеріального збагачення, пересвідчившись у тому, що за його діями ОСОБА_8 та будь-хто інший зі сторонніх осіб не спостерігає, з відкритого рюкзаку, який у своїх руках тримала ОСОБА_8 , викрав гаманець, вартістю 500 гривень, у якому знаходились гроші у сумі 174 гривні та перепустка до гуртожитку, яка матеріальної цінності не представляє.
Заволодівши викраденим, ОСОБА_5 на зупинці громадського транспорту «бул. Чоколівський» в місті Києві з маршрутного транспортного засобу вийшов, тим самим з місця вчинення злочину зник, але останнього в подальшому було затримано працівниками поліції та викрадене було вилучено, чим спричинив ОСОБА_8 матеріальну шкоду на суму 674 гривні.

Цим вироком вирішено питання речових доказів.

Не погоджуючись з вироком суду, захисник ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити вирок суду, пом`якшити призначене покарання обвинуваченому за ч. 2 ст. 185 КК України, та остаточне покарання за сукупністю вироків на підставі ст. 71 КК України.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 посилається на те, що призначене покарання не обґрунтовується ні ступенем тяжкості вчиненого злочину, ні обставинами, що пом`якшують покарання щире каяття.
Так апелянт наголошує, що не було встановлено жодної обставини, що обтяжує покарання, а також суд не врахував, що викрадене майно повернуто потерпілій, а тому вчиненим злочином не було заподіяно шкоди.
На переконання захисника ОСОБА_6 , призначене покарання є явно несправедливим через суворість.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_5 просить скасувати вирок суду, призначити новий розгляд в суді першої інстанції.
В обґрунтування апеляційних вимог обвинувачений посилається на те, що він був незаконно засуджений Солом`янським районним судом м. Києва, вирок суду йому проголошений не був, а копію вироку суду йому не було вручено.
Також обвинувачений ОСОБА_5 в апеляційній скарзі зазначив про те, що він не ознайомлений з матеріалами кримінального провадження № 0001825 по його обвинуваченню у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України.
Крім того, в апеляційній скарзі вказується на те, що вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 20 березня 2019 року він був засуджений до покарання у виді 4 років 1 місяць позбавлення волі, яке відбув повністю.
На переконання обвинуваченого, з точки зору закону, щодо нього було вчинено судове свавілля.

Потерпіла, захисник та обвинувачений про день, час та місце розгляду справи належним чином повідомлені (ас. 172, 178, 179 том 2), до апеляційного суду не з`явились. Окрім того, до початку апеляційного розгляду до захисника ОСОБА_9 здійснено телефонний дзвінок, який, в ході телефонної розмови, повідомив про можливість розгляду справи за його відсутності.
Будь-яких клопотань або заяв від вказаних учасників апеляційного розгляду до суду не надходило. Зважаючи на положення ч. 4 ст. 405 КПК України, з урахуванням думки прокурора, позиції захисника, колегія суддів доходить висновку про розгляд справи за відсутності потерпілої, захисника та обвинуваченого, на підставі наявних матеріалів справи.

Заслухавши доповідь судді, позицію прокурора, який просив відмовити в задоволенні апеляційних скарг, вважаючи вирок суду законним та обґрунтованим, дослідивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів доходить такого висновку.

Згідно з положеннями ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з матеріалами кримінального провадження, під час судового розгляду кримінального провадження 30 вересня 2016 року судом, з урахуванням позиції сторін кримінального провадження та потерпілої, встановлено повний порядок дослідження доказів: допитати потерпілу, свідків, обвинуваченого, дослідити письмові докази.
12 березня 2019 року, після допиту потерпілої та свідків у попередніх судових засіданнях, захисник відмовився від допиту свідків сторони захисту, а обвинуваченим заявлено клопотання про зміну порядку дослідження доказів з повного на скорочений порядок дослідження доказів, оскільки він визнає себе винуватим.
Головуючим роз`яснено зміст ч. 3 ст. 349 КПК України, та судом винесена ухвала про зміну порядку дослідження доказів у кримінальному провадженні: допитати обвинуваченого, дослідити матеріали, що характеризують особу обвинуваченого.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 394 КПК України судове рішення суду першої інстанції не може бути оскаржене в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 цього Кодексу, а тому висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин, відповідно до ч. 2 ст. 394 КПК України, перевірці апеляційним судом не підлягають.

За визнаних судом першої інстанції встановленими та доведеними фактичні обставини кримінального правопорушення дії ОСОБА_5 правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 185 КК України як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно.

Що стосується доводів апеляційних скарг захисника та обвинуваченого про суворість призначеного покарання та неврахування судом при призначенні покарання обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого, то колегія суддів доходить такого висновку.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Зі змісту вироку встановлено, що суд першої інстанції дотримався вищезазначених вимог.

Вирішуючи питання про призначення виду та розміру обвинуваченому ОСОБА_5 покарання, суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, який раніше судимий, під час іспитового строку повторно вчинив корисливий злочин, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, обставину, що пом`якшує покарання обвинуваченого, - щире каяття, та відсутність обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, те, що, будучи засудженим вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 14 липня 2014 року за ч. 2 ст.185 КК України до 3 років позбавлення волі, після призначення судом покарання із звільненням від його відбування з випробуванням, ОСОБА_5 правильних висновків для себе не зробив, вчинив новий злочин, передбачений ч. 2 ст. 185 КК України, та призначив ОСОБА_5 за вчинений злочин покарання у виді 3 років позбавлення волі.

При цьому, зі змісту вироку встановлено, що всупереч доводів апеляційної скарги захисника, судом першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_5 враховані й ті обставини, на які посилався в апеляційній скарзі,

Окрім того, враховуючи, що ОСОБА_5 кримінальне правопорушення, за яке він визнаний винуватим оскаржуваним вироком, вчинив до постановлення вироку Оболонського районного суду м. Києва від 20 квітня 2018 року, яким він засуджений за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст.186 КК України, та йому призначене покарання у вигляді 4 років позбавлення волі, суд першої інстанції, застосувавши положення ч. 4 ст. 70 КК України, шляхом часткового складання призначених покарань за даним вироком та вироком Оболонського районного суду м. Києва від 20 квітня 2018 року, призначив ОСОБА_5 за сукупністю злочинів покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

З урахуванням того, що ОСОБА_5 кримінальне правопорушення, за яке він визнаний винуватим оскаржуваним вироком, вчинив в період іспитового строку, встановленого вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 14 липня 2014 року, яким ОСОБА_5 засуджений за ч. 2 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі та звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки, суд першої інстанції остаточне покарання ОСОБА_5 за сукупністю вироків призначив на підставі ст. 71 КК України шляхом часткового приєднання до покарання за даним вироком невідбутої частини покарання за вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 14 липня 2014 року, та призначив остаточне покарання обвинуваченому ОСОБА_5 у виді 5 років позбавлення волі.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується й колегія суддів.

При цьому доводи апеляційної скарги захисника про те, що призначене ОСОБА_5 покарання не обґрунтовується ні ступенем тяжкості вчиненого злочину, ні обставинами, що пом`якшують покарання щире каяття, а також, що викрадене майно повернуто потерпілій, а тому вчиненим злочином не було заподіяно шкоди, є непереконливими, оскільки перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що ОСОБА_5 раніше неодноразово судимий за вчинення корисливих злочинів, пов`язаних саме з викраденням чужого майна, відбуваючи реально покарання за попередніми вироками, належних висновків для себе не робить та продовжує вчиняти злочини.

Посилання в апеляційній скарзі обвинуваченого ОСОБА_5 щодо його незаконного засудження Солом`янським районним судом м. Києва, спростовуються даними кримінального провадження, у тому числі, й тим, що після допиту потерпілої та свідків, які вказали про обставини вчинення ОСОБА_5 злочину, саме обвинувачений, визнаючи свою вину повністю у вчиненому злочині, надавши відповідні показання, просив не досліджувати інші докази.

Окрім того, з журналу судового засідання, а також технічним звукозаписом судового засідання підтверджується, що обвинувачений ОСОБА_5 реалізував свої права, передбачені положеннями ст. 42 КПК України, давав показання, виступав в судових дебатах, йому було надано останнє слово. Відповідно до технічного звукозапису судового засідання перед виходом до нарадчої кімнати головуючим суддею повідомлено, про те, що оголошення вироку відбудеться в цей же день о 18 год.
Разом з тим, під час проголошення вироку учасники судового розгляду були відсутні (ас. 151-152 том 1), у зв`язку з чим судом до Київського слідчого ізолятора направлена копія вироку (ас. 157 т.1). Однак, як встановлено з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_5 , перебуваючи під вартою в іншому кримінальному провадженні, 20 березня 2019 року був звільнений з-під варти (ас. 170 т.1).

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що ОСОБА_5 , будучи звільненим з-під варти, протягом тривалого часу не реалізував своє право на ознайомлення з матеріалами кримінального провадження. При цьому Солом`янським районним судом м. Києва обвинувачений ОСОБА_5 викликався до суду для ознайомлення з матеріалами кримінального провадження, на виконання вимог, які викладені в ухвалі Київського апеляційного суду від 3 червня 2019 року (ас. 173 том 1), що підтверджується зворотнім повідомленням про вручення виклику (ас. 174 том 1), до суду не з`явися, про причини своєї неявки суд не повідомив. Більш того, обвинувачений ОСОБА_5 свідомо, знаючи про апеляційний розгляд кримінального провадження , не реалізував своє право на ознайомлення з матеріалами кримінального провадження і в суді апеляційної інстанції. За встановлених обставин є безпідставними доводи обвинуваченого про не ознайомлення його з матеріалами кримінального провадження.

Посилання в апеляційній скарзі обвинуваченого на те, що вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 20 березня 2019 року він був засуджений до покарання у виді 4 років 1 місяць позбавлення волі, яке відбув повністю, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 20 березня 2019 року ухвалений після оскаржуваного вироку, і при призначенні остаточного покарання ОСОБА_5 за вироком Шевченківського районного суду м. Києва оскаржуваний вирок судом не враховувався.

З огляду на обставини, встановлені під час апеляційного розгляду, колегія суддів не вбачає підстав для скасування вироку або зміни вироку в частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_5 покарання, а тому апеляційні скарги захисника та обвинуваченого не підлягають до задоволення.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законний та обґрунтований вирок, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів,
ПОСТАНОВИЛА:
Вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 12 березня 2019 року щодо ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 185 КК України залишити без зміни, апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_5 без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Судді:

______________ _______________ _______________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3