Справа № 338/398/21
Провадження № 11-кп/4808/420/21
Категорія ст. 199 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2021 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду

в складі суддів ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

з участю секретаря ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 08.09.2021 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого у кримінальному провадженні №0000818 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 115 КК України,
за участю: прокурора ОСОБА_8
обвинуваченого ОСОБА_7
захисника ОСОБА_9

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить ухвалу суду скасувати, обрати відносно нього запобіжний захід, що не пов`язаний із триманням під вартою. Наголошує на тому, що він має сім`ю, двох дітей, постійне місце реєстрації та позитивну характеристику, не перешкоджає слідству, й зобов`язується виконувати всі покладені на нього обов`язки.

Ухвалою Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 08.09.2021 року обвинуваченому ОСОБА_7 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Суд мотивував свої висновки тим, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, судове провадження в цьому кримінальному провадженні не завершено, строк застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою спливає, проте ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, зокрема про можливість переховуватися від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення, не зменшилися, й жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти вищевказаним ризикам, а тому дійшов висновку, що застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого належить продовжити.
Під час апеляційного провадження:
- обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_9 підтримали доводи апеляційної скарги, просили ухвалу суду скасувати як незаконну, прийняти нову, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого;
- прокурор просив в задоволенні апеляційної скарги відмовити, ухвалу суду залишити без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, думку учасників судового провадження, з`ясувавши обставини справи, обговоривши доводи й мотиви апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що в задоволенні апеляційної скарги належить відмовити, ухвалу суду першої інстанції належить залишити без змін, з таких підстав.
Обвинувальним актом №0000818 ОСОБА_7 пред`явлено обвинувачення в умисному протиправному заподіяння смерті іншій людині вбивстві ОСОБА_10 , тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України (а.с.п. 1-3).
Питання про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 вирішувалось на стадії судового розгляду, де вирішальним є з`ясування питання про наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції належним чином перевірив доводи прокурора про доцільність продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 , та правильно встановив як наявність певних ризиків, так і неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Переглядаючи оскаржувану ухвалу суду про продовження тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та навів мотиви прийнятого рішення, пославшись на існування ризиків, передбачених п. 1, п. 3, п. 5 ст. 177 КПК України, які виражаються в тому, що обвинувачений може переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілих та учасників провадження та вчинити інше кримінальне правопорушення.

Встановлені ризики є надзвичайно високими, що в сукупності з тяжкістю можливого покарання, яке відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків, свідчать про недостатність застосування іншого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, адже більш м`який запобіжний захід не здатний забезпечити виконання ОСОБА_7 процесуальних обов`язків, а також запобігти спробам переховуватись від суду.

Вирішуючи питання доцільності продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 , суд першої інстанції також врахував, що інкримінований останньому злочин є особливо тяжким злочином, пов`язаним з позбавленням життя людини, та те, що ОСОБА_7 раніше несудимий.

Суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що обставини, які вказують на наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, встановлених як ухвалою слідчого судді, так і подальшими ухвалами суду, продовжують існувати, та вказані ризики не зменшились.

Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідає практики Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Посилання обвинуваченого ОСОБА_7 з приводу того, що він має сім`ю, двох дітей, постійне місце реєстрації та позитивну характеристику, не перешкоджає слідству, й зобов`язується виконувати всі покладені на нього обов`язки, самі по собі, не є тими безумовними підставами, з якими закон пов`язує можливість зміни запобіжного заходу на більш м`який, не пов`язаний із тримання під вартою, як про це наголошує апелянт, й не спростовують наявність існування ризику можливого вчинення обвинуваченим іншого кримінального правопорушення, чи переховування від суду, так само як й від впливу на учасників провадження.

Також. вказані твердження апелянта не нівелюють ризиків, зазначених у ст. 177 КПК України, та на думку колегії суддів, дані обставини жодним чином не спростовують ризики, на які посилається суд в оскаржуваній ухвалі щодо підстав продовження строку тримання останнього під вартою.

Будь-яких об`єктивних даних, які б безумовно свідчили про зміну або відсутність обставин, передбачених ч. 1 ст. 194 КПК України, які раніше слугували підставою для обрання та продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, апелянтом не наведено, а тому колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та вважає недостатнім застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу для запобігання наявним ризикам та забезпечення його належної процесуальної поведінки.

Обставин, які б свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого, зможе запобігти встановленим ризикам, не встановлено.

Колегія суддів вважає необхідним звернути увагу на те, що Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням конкретних обставин. Тримання особи під вартою може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на існування презумпції невинуватості переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; підвищена суспільна небезпечність інкримінованого обвинуваченому злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке можливо буде призначено в результаті засудження; ризик переховування від суду; можливість вчинення іншого правопорушення особою; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством (п. 79 рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року, рішення «Лабіта проти Італії» від 06.04.2000 р., рішення «Летельє проти Франції» від 26.06.1991р.).

Отже, за висновком колегії суддів, приймаючи рішення про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 , суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження цього запобіжного заходу, врахував ступінь тяжкості інкримінованому йому кримінального правопорушення, дані про його особу, наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та прийняв відповідне судове рішення, яке не суперечить вимогам закону та загальним засадам кримінального провадження.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, колегія суддів звертає увагу на те, що суд першої інстанції повинен вживати необхідних заходів щодо розгляду кримінального провадження у розумні строки, що прямо передбачено ст. 12 КПК України, які повинні бути співмірними з розумними строками тримання обвинуваченого під вартою.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні по справі «Белчев проти Болгарії» наголосив, що обґрунтування будь-якого періоду позбавлення свободи повинно бути переконливо доведено державними органами.

Беручи до уваги значний проміжок часу тримання ОСОБА_7 під вартою, колегія суддів вважає за необхідне наголосити на тому, що в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи «Кудла проти Польщі», «Ухань проти України», «Хумматов проти Азербайджану», «Петухов проти України»), Суд неодноразово наголошував на тому, що перебування обвинуваченого під вартою не повинно фактично створюватиме умови для відбування ним покарання за відсутністю обвинувального вироку щодо нього.

Колегія суддів також звертає увагу, що тривалий розгляд справи може призвести до порушення принципу верховенства права, передбаченого ст. 8 Конституції України, порушення конституційного права особи на свободу та особисту недоторканість, передбаченого ст. 29 Конституції України, що не відповідатиме принципу презумпції невинуватості, визначеному ст. 62 Конституції України, а також буде суперечити принципам, визначеним ст.ст. 3, 5-6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема й принципу поваги до його людської гідності.

На підставі наведеного вище, приймаючи до уваги відсутність будь-яких порушень норм КПК України з боку суду першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали, колегія суддів вважає необхідним, за наслідками апеляційного розгляду, прийняти рішення, яким ухвалу суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись вимогами ст.ст. ст.ст. 177, 183, 197, 376, 404, 407, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 , залишити без задоволення.
Ухвалу Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 08.09.2021 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 у кримінальному провадженні №0000818 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 115 КК України, залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4

ОСОБА_5