Справа № 739/824/21 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/608/21
Категорія - кримінальна Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2021 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5

з участю: прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційними скаргами засудженого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 06 липня 2021 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Цією ухвалою щодо:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та зареєстрованого у АДРЕСА_1 , засудженого 31.07.2020 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області за п.13 ч.2 ст.115, ст.71 КК України до покарання у виді довічного позбавлення волі,

відмовлено у задоволенні клопотання засудженого про приведення вироку у відповідність із законодавством.

Місцевий суд вказав про відсутність підстав для задоволення клопотання засудженого ОСОБА_10 , так як Кримінальним кодексом України передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого Президентом України за наявності для того підстав, що у повній мірі відповідає вимогам Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і прецедентній практиці ЄСПЛ.

Не погодившись із рішенням суду, засуджений ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу місцевого суду, посилаючись на її необґрунтованість, і постановити нову, якою задовольнити його клопотання. Зазначив, що призначене йому покарання у виді довічного позбавлення волі, як воно визначено законодавством України та практикою його застосування, не відповідає міжнародним договорам, ратифікованим Україною, оскільки не має строку і не передбачає можливості умовно-дострокового звільнення, права на звільнення з місць позбавлення волі після відбуття певного строку.

Захисник ОСОБА_7 в інтересах засудженого подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу місцевого суду та постановити нову ухвалу, якою замінити покарання його підзахисному з довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк. Зазначив, що місцевий суд безпідставно відмовив ОСОБА_8 у задоволенні клопотання, оскільки чинне законодавство України надає особам, засудженим до довічного позбавлення волі, можливість дострокового звільнення за певних обставин. Послався на те, що призначене ОСОБА_8 покарання у виді довічного позбавлення волі не відповідає міжнародним договорам, ратифікованим Україною, зокрема Конвенції з захисту прав людини і основоположних свобод (на що вказує практика Європейського суду з прав людини), Конституції України (оскільки є нелюдським та принижуючим людську гідність).

Заслухавши доповідь судді; захисника засудженого, який просив апеляційні скарги задовольнити з наведених вище підстав; думку прокурора, котрий просив ухвалу суду залишити без змін, вважаючи її законною та обґрунтованою; перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, з огляду на таке.

Як слідує з матеріалів провадження, вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 31 липня 2020 року ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п.13 ч.2 ст.115 КК України, та йому призначено остаточне покарання, із застосуванням ст.71 КК України, у виді довічного позбавлення волі. Вказаний вирок 02.11.2020 року набрав законної сили та звернутий до виконання.

Щодо доводів засудженого та його захисника стосовно заміни ОСОБА_8 покарання з довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк, слід зазначити, що довічне позбавлення волі є безстроковим покаранням.

Так, у Рішенні Конституційного Суду України від 26.01.2011 року зазначено, що новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом №1483-ІІІ, - довічне позбавлення волі - є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою. Цей висновок Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин; у санкціях статей, що передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, у тому числі умисні вбивства, вчинювані за обтяжуючих обставин, замість смертної кари встановлено довічне позбавлення волі як найбільш суворий вид покарання. У переліку кримінальних покарань поряд із позбавленням волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років; засудженому до довічного позбавлення волі передбачена можливість заміни цього покарання актом помилування на позбавлення волі на певний строк.

Конституційний Суд України вважає, що оскільки довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена Кримінальним кодексом (в редакції 1960 року) на час вчинення особами особливо тяжких злочинів, то положення Кодексу (1960 року) із змінами, внесеними Законом № 1483-ІІІ, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини до набрання чинності цим законом.

Відповідно до ст.82 КК України, заміна невідбутої частини покарання більш м`яким застосовується лише щодо осіб, що відбувають покарання у виді обмеження волі та позбавлення волі, до яких довічне позбавлення волі, як вид покарання, не відноситься.

За змістом ст.64 КК України, довічне позбавлення волі це один із видів покарання, який застосовується за вчинення особливо тяжких злочинів та застосовується у випадках, спеціально передбачених законом.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_8 вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 31 липня 2020 року був засуджений саме до довічного позбавлення волі.

Метою і виправданням вироку із застосуванням такого покарання, як було зазначено в параграфі 58 в Мінімальних стандартних правил ООН, є захист суспільства і попередження скоєння в майбутньому жорстоких злочинів.

Цієї мети можливо досягти у випадку, коли правопорушник готовий і здатен підкорятись законодавству.

Застосування зазначеного покарання не суперечить ні Конституції України, ні міжнародним нормам, застосування яких передбачено також і в багатьох інших Договірних країнах Європейського союзу.

Посилання апелянтів на порушення Україною своїх міжнародних зобов`язань, а також на рішення Європейського суду з прав людини, зокрема у справах «Вінтер та інші проти Сполученого Королівства»» та «Петухов проти України», як на підставу для заміни ОСОБА_8 призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк, колегія суддів вважає непереконливими.

Так, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 15 травня 2019 року у справі № 757/12726/18-ц (п.36) звернула увагу на те, що 12 березня 2019 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Петухов проти України». У цьому рішенні Європейський Суд визнав, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить ст.3 Конвенції. Для вирішення цієї проблеми держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоби гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоби дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачити, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці ЄСПЛ (§194).

При розгляді справи «Вінтер і інших проти Об`єднаного Королівства» 09.07.2013 в Європейському суді було обговорено питання законності застосування довічного ув`язнення в Договірних країнах, де Україна була згадана в числі 5 країн, в якій хоча законодавством і не передбачено умовно-дострокове звільнення при пожиттєвому ув`язненні, проте довічно засудженим дозволено клопотати перед Президентом про помилування, що не було визнано порушенням міжнародних норм.

В 32 інших Договірних країнах існує інший механізм перегляду покарання, призначеного довічно ув`язненим, інтегрований у рамках закону і на практиці, де здебільшого, мінімальних строк, за яким засуджений при відбутті довічного ув`язнення вправі звернутися за переглядом покарання.

Однак, на даний час система перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі в Україні не реформована, зміни до законодавства не внесені, тому відсутні підстави для заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

Частиною 1 ст.87 КК України передбачено можливість заміни засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років, актом про помилування, який належить до компетенції Президента України, що не було визнано порушенням міжнародних норм.

За наведеною нормою правом помилування наділений лише Президент України стосовно індивідуально визначеної особи. При прийнятті рішення про помилування, може бути здійснена заміна засудженому призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на строк не менше 25 років.

Отже, Кримінальним кодексом України передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці ЄСПЛ.

Разом із тим, колегія суддів вважає, що виходячи зі змісту доводів, які наводяться стороною захисту в обґрунтування необхідності зміни покарання ОСОБА_8 з довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, місцевий суд дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для заміни покарання.

Відтак, доводи апелянтів про незаконність рішення суду першої інстанції не заслуговують на увагу та спростовуються вищенаведеним, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення апеляційних скарг.

Порушень вимог кримінального процесуального закону, які б ставили під сумнів законність та обґрунтованість постановленого у справі судом першої інстанції рішення, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги засудженого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_8 - залишити без задоволення, а ухвалу Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 06 липня 2021 року щодо ОСОБА_8 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4