Номер провадження: 11-кп/813/2222/21
Номер справи місцевого суду: 522/6781/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.11.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 , його захисника ОСОБА_8 ,

перекладача ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Приморського райсуду м. Одеси від 13.10.2021, якою під час судового розгляду кримінального провадження №0000087 від 05.04.2019 відносно:

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Аксай Бурлинського району Казахстанської області, громадянина України, без реєстрації, зі слів проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 24.10.2006 Приморським райсудом м. Одеси за ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 263 КК України до 4 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна, звільнений умовно-достроково 24.11.2009;

- 05.10.2017 Приморським райсудом м. Одеси за ч. 3 ст. 187 КК України до 9 років 5 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна, звільнений 18.10.2017;

- обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 15 п. 12 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України, продовжено строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 11.12.2021 включно, без визначення розміру застави

установив:
Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.
Оскаржуваною ухвалою суду 1-ої інстанції від 13.10.2021 під час судового розгляду кримінального провадження №0000087 від 05.04.2019 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 15 п. 12 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України відносно нього було продовжено строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів, до 11.12.2021 включно, із утриманням в ДУ «Одеський слідчий ізолятор», без визначення розміру застави.

Мотивуючи зазначене рішення, суд послався на те, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України, які були враховані судом при обранні запобіжного заходу не відпали та продовжують існувати, а саме обвинувачений перебуваючи на свободі може вдатись до переховування від суду; незаконно впливати на потерпілого, свідків та інших учасників у кримінальному провадженні, яких на теперішній час ще не допитано, а також вчинити інші кримінальні правопорушення, обумовлено тим, що ОСОБА_7 раніше судимий, на шлях виправлення не став та вчинив нові злочини, один з яких є особливо тяжким злочином.

Окрім того, суд, враховуючи положення ч. 4 ст. 183 КПК України, а також те, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочину, поєднаного із застосуванням насильства, вважав за необхідне не визначати розмір застави.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 не погодився із оскаржуваною ухвалою з підстави того, що пред`явлене йому обвинувачення не обґрунтоване та стороною обвинувачення не надано доказів на підтвердження його вини в інкримінованих йому злочинів.
Окрім того, в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 зазначив, що він вже тривалий час утримується під вартою та має місце проживання у м. Одесі, проте судом 1-ої інстанції зазначені обставини не були враховані.
Посилаючись на викладені обставини, обвинувачений просить змінити йому запобіжний захід на домашній арешт.
Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника, які підтримали вимоги апеляційної скарги, думку прокурора, який заперечував проти її задоволення, перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.
Частиною 1 ст. 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Частиною 4 ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» визначено права кожного, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, ініціювати провадження, в якому суд без зволікання має встановити законність затримання та прийняти рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.

На підставі аналізу матеріалів провадження вбачається, що на розгляду в Приморському райсуді м. Одеси знаходиться кримінальне провадження №0000087 від 05.04.2019 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 15 п. 12 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України.

Відповідно до положень ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу («Запобіжні заходи, затримання особи»).

Виходячи з положень п. 24 ч. 1 ст. 3 КПК України судове провадження це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами, тобто рішення суду першої інстанції, ухвалене до ухвалення судових рішень, передбачених ч. 1 ст. 392 КПК України не входять до вказаного переліку, та не передбачають витребування матеріалів провадження.

Також, зважаючи на те, що приписами ст. 23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дають підстави суду апеляційної інстанції робити висновки щодо наявності, або відсутності підстав щодо продовження обвинуваченому (-им) запобіжного заходу.

Такі обставини досліджуються безпосередньо судом 1-ої інстанції під час судового провадження та з огляду на перевірені в порядку ст.ст. 89, 94 КПК України докази, які на момент застосування (в тому числі, продовження дії запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст. 331 КПК України.

З апеляційної скарги, матеріалів кримінального провадження, а також відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень, вбачається, що триває судовий розгляд кримінального провадження №0000087 від 05.04.2019 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 15 п. 12 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України та остаточне рішення по кримінальному провадженню ще не прийнято.

При цьому, положення ч. 2 ст. 422-1 КПК України встановлюють, що суддя-доповідач у разі необхідності перевірки обставин, які підтверджують наявність ризиків, що стали підставою для обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, зміни іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або для продовження строку тримання під вартою, невідкладно витребовує з суду 1-ої інстанції: 1) ухвалу про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою; 2) клопотання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, подане під час судового провадження в суді 1-ої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Так, аналіз зазначеної норми закону свідчить про те, що апеляційний суд, позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого особі обвинувачення, оскільки, має право витребувати із суду 1-ої інстанції лише оскаржувану ухвалу та відповідне клопотання сторони обвинувачення, якщо таке заявлялось.

Із зазначених вище підстав апеляційний суд позбавлений можливості надати оцінку доводам обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази його провини у скоєному, оскільки докази, відповідно до вимог ст. 94 КПК України, досліджуються судом безпосередньо та оцінюються лише під час судового розгляду провадження по суті в суді 1-ої інстанції, а на теперішній час судовий розгляд триває.

Проте, зважаючи на обставини інкримінованих ОСОБА_7 злочинів, вчинених за попередньою змовою групою осіб, пов`язаних із замахом на завдання смерті особи, із застосуванням вогнепальної зброї, їх характеру, тяжкості та суспільної небезпечності, а також можливої міри покарання, яка може бути йому призначена у разі визнання виним (відповідно до вимог ч. 3 ст. 68 КК України, позбавлення волі на строк від 10 але не більше 10 років за закінчений замах), колегія суддів вважає, що рішення суду 1-ої інстанції є законним та прийнятим з урахуванням положень ст.ст. 177, 178, 183 КПК України, оскільки, є об`єктивні підстави вважати, що до теперішнього часу продовжують існувати ризики, передбачені п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема, переховування обвинуваченого від суду та вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Також, Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Підтвердженням існування зазначених ризиків слугує характеристика обвинуваченого ОСОБА_7 , який офіційно не працевлаштований, не одружений, не має місця реєстрації на території України, тобто не має міцних соціальних зв`язків. Окрім того, ОСОБА_7 раніше неодноразово судимий, що свідчить про його небажання ставати на шлях виправлення та схильність до вчинення злочинів.

Також, зважаючи на те, що остаточне рішення по справі відносно обвинуваченого ОСОБА_7 не прийнято та на теперішній час судовий розгляд кримінального провадження триває, потерпілий та свідки підлягають безпосередньому допиту судом, колегія суддів вважає, що в даному випадку існує ризик можливого незаконного впливу останнього на потерпілого та свідків у вказаному кримінальному провадженні.

Апеляційний суд критично оцінює посилання обвинуваченого ОСОБА_7 про наявність в нього місця проживання у м. Одесі, оскільки матеріалами апеляційної скарги, а також матеріалами кримінального провадження, це не підтверджено.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що на підставі наданих апеляційному суду матеріалів, а також обставин та характеру інкримінованих обвинуваченому злочинів, судом 1-ої інстанції прийняте законне та обґрунтоване рішення, а стосовно ОСОБА_7 на теперішній час неможливо застосувати більш м`який запобіжний захід, оскільки він не зможе запобігти наявним ризикам, передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК України, які об`єктивно продовжують існувати з огляду на зазначені апеляційним судом обставини.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, в тому числі, залишити вирок або ухвалу без змін.
Враховуючи викладене у всій сукупності, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_7 підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду 1-ої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого залишенню без змін, як законна та обґрунтована.
Водночас, апеляційний суд вважає слушними посилання обвинуваченого ОСОБА_7 щодо тривалого розгляду кримінального провадження під час якого він постійно перебуває під вартою у зв`язку із чим вважає за необхідне звернути особливу увагу районного суду на положення ст. 8 Конституції України, ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 та приписи ст.ст. 28 та 318 КПК України.
Відповідно до ч. 4 ст. 28 КПК України, кримінальне провадження щодо особи, яка тримається під вартою, неповнолітньої особи має бути здійснено невідкладно і розглянуто в суді першочергово.
Водночас ч. 1 ст. 318 КПК України встановлює, що судовий розгляд має бути проведений і завершений протягом розумного строку.
Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

В рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» ЄСПЛ роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б не природно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

У розумінні ЄСПЛ для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює собою все провадження.

Аналіз наданих апеляційному суду копій матеріалів кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 , свідчить про те, що кримінальне провадження перебуває на розгляді суду 1-ої інстанції досить тривалий час, протягом якого обвинувачений утримується під вартою, проте судовий розгляд на теперішній час не завершений та остаточне рішення не прийнято.

Апеляційний суд вважає таку невиправдану тривалість розгляду даного кримінального провадження неприпустимою, що з огляду на положення ч. 4 ст. 28 та ч. 1 ст. 318 КПК України тягне за собою порушення принципу розумності строку розгляду справи, у зв`язку із чим вважає за необхідне звернути увагу районного суду на необхідність вжиття термінових заходів щодо дотримання вищенаведених вимог кримінального процесуального закону.

Керуючись ст.ст. 24, 28, 177, 178, 183, 194, 199, 331, 370, 392, 404, 405, 407, 419, 422-1, 532 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського райсуду м. Одеси від 13.10.2021, якою відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 15 п. 12 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України, під час судового розгляду кримінального провадження по суті продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 11.12.2021 включно, без визначення розміру застави залишити без змін.

Звернути увагу суду 1-ої інстанції на необхідність дотримання розумних строків, передбачених ст. 28 КПК України при розгляді кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 15 п. 12 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4