25.02.21 335/3706/19
УХВАЛА

Іменем України

25 лютого 2021 року

Шевченківський районний суд м.Запоріжжя у складі головуючого судді ОСОБА_4.,з участю секретаря судового засідання ОСОБА_15.,прокурора прокуратури Запорізької області ОСОБА_5.,

обвинувачених ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

захисників ОСОБА_6.,ОСОБА_7.,ОСОБА_8.,ОСОБА_9.

представників потерпілих адвокатів ОСОБА_10.,ОСОБА_11.,ОСОБА_12.,ОСОБА_13.,ОСОБА_14.,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні обвинувальний акт відносно

ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 3 ст. 27 ч. 4 ст. 28 ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 27 ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 209, ч. 4 ст. 189, ч. 2 ст. 189, ч. 1 ст. 263-1, ч. 1 ст. 263 КК України

ОСОБА_2 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених за ч. 3 ст. 15, п. 7 ч. 2 ст. 115, п.п. 7, 13, ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 189, ч. 4 ст.189, ч. 1 ст. 307 КК України

ОСОБА_3 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 189 КК України,-

Встановив:

23.02.2021р.до Шевченківського районного суду м.Запоріжжя надійшли матеріали вказаного вище кримінального провадження,за підсудністю,визначеною ухвалою Запорізького апеляційного суду від 22.02.2021 р.,по якому призначено підготовче судове засідання.

23.02.2021 р.старшим групи процесуальних прокурорів до суду подано письмове клопотання про продовження запобіжного заходу - тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_1 ,який закінчується 27.02.2021 р.,терміном на 60 днів.

В обґрунтування клопотання прокурор вказав,що при обранні відносно обвинуваченого ОСОБА_1 запобіжного заходу у виді тримання під вартою,судом були враховані як наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особливо тяжких злочинів,у складі злочинної організації,так і ризики,що обвинувачений,перебуваючи на волі,отримає можливість незаконно впливати на потерпілих та свідків,існує ризик переховування від суду. На час судового розгляду кримінального провадження вказані ризики не відпали,тримання обвинуваченого ОСОБА_1 під вартою є необхідним,жоден із більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти вказаним ризикам.

При розгляді та вирішенні клопотання суд керується наступним.

Відповідно до ч.3 ст. 31 КПК України, кримінальне провадження в суді першої інстанції щодо злочинів, за вчинення яких передбачено довічне позбавлення волі, здійснюється колегіально судом у складі трьох суддів, а за клопотанням обвинуваченого - судом присяжних у складі двох суддів та трьох присяжних.Кримінальне провадження стосовно кількох обвинувачених розглядається судом присяжних стосовно всіх обвинувачених, якщо хоча б один з них заявив клопотання про такий розгляд.

У цьому кримінальному провадженні ОСОБА_2 обвинувачується у вчиненні злочину,передбаченого ч. 3 ст. 15, п. 7 ч. 2 ст. 115, п.п. 7, 13, ч. 2 ст. 115 КК України,за вчинення якого передбачено покарання у виді довічного позбавлення волі,тому розгляд цього кримінального провадження обов`язково повинен здійснюватися колегіально судом у складі трьох суддів.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.02.2021 р.,визначено склад колегії суддів, а саме: головуючого - судді ОСОБА_4., суддів ОСОБА_16.,ОСОБА_17.

Пунктом 20-5 Перехідних положень КПК України визначено, що тимчасово, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), встановлюються певні особливості судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальних провадженнях та розгляду окремих питань під час судового провадження.

Зокрема, цим пунктом визначено, що у разі неможливості у визначений цим Кодексом строк суддею (колегією суддів) розглянути клопотання про обрання або продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, крім клопотання, поданого на розгляд до Вищого антикорупційного суду, воно може бути передано на розгляд до іншого судді, визначеного в порядку, встановленому частиною третьою статті 35 цього Кодексу, або розглянуто головуючим, а за його відсутності - іншим суддею зі складу колегії суддів, якщо справа розглядається колегіально, або може бути передано для розгляду до іншого суду в межах юрисдикції одного суду апеляційної інстанції або до суду в межах юрисдикції різних апеляційних судів в порядку, передбаченому абзацом шостим цього пункту.

Згідно Постанови Кабінету Міністрів України № 1236 від 09.12.2020 року про внесення змін у постанову Кабінету Міністрів України від 22 липня 2020 р. № 641 "Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 на території України продовжено встановлений карантин до 28 лютого 2021 року

Оскільки суддя Шевченківського районного суду м.Запоріжжя ОСОБА_17. перебуває у нарадчій кімнаті по іншому кримінальному провадженню з 23.02.2021 р.по 01.03.2021 р.включно, а строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_1 закінчується 27.02.2021 року, розглянути колегією суддів питання продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_1 неможливо,тому суд,з урахуванням Перехідних положень КПК України, приходить до висновку про необхідність розгляду клопотання прокурора прокуратури Запорізької області ОСОБА_5.про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_1 одноособово головуючим по справі - суддею ОСОБА_4.

При розгляді клопотання в судовому засіданні прокурор ОСОБА_5.підтримав його з наведених вище підстав та надав на підтвердження виконання стороною обвинувачення процесуального обов`язку щодо своєчасного вручення клопотання обвинуваченому ОСОБА_1 до початку його розгляду акт від 24.02.2021 р.,складений уповноваженими особами ДУ «Запорізький слідчий ізолятор»,про відмову обвинуваченого ОСОБА_1 від отримання клопотання.

Представники потерпілих(кожен окремо) адвокати ОСОБА_10,ОСОБА_11.,ОСОБА_12. ,ОСОБА_13.,ОСОБА_14.висловились на користь задоволення клопотання прокурора,зазначивши,що ризики,наведені у клопотанні,наразі не змінились та не зменшились.

Обвинувачений ОСОБА_1 заперечував проти задоволення клопотання.

Захисник ОСОБА_6.в інтересах обвинуваченого ОСОБА_1 просив відмовити у задоволенні клопотання прокурора.

В обґрунтування такої процесуальної позиції наголосив на тому,що обвинувальний акт не містить викладу фактичних обставин вчинення ОСОБА_1 таких дій,які з точки зору кримінального закону є протиправними,а використані у обвинувальному акті формулювання його ролі у вчиненні протиправних дій є некоректними та неприпустимими.

Зауважив,що на думку сторони захисту,матеріали кримінального провадження сфальсифіковані,у тому числі з використанням завідомо неправдивих показань потерпілих та свідків,з метою усунення обвинуваченого ОСОБА_1 як конкурента з ринку надання певного виду послуг та заволодіння майном,яке є власністю членів його родини,раніше на обвинуваченого ОСОБА_1 з цією ж метою було вчинено замах на умисне вбивство.

Ризики,про які прокурор послідовно заявляє у клопотаннях аналогічного змісту,захисник вважає штучно створеними під час досудового розслідування та не підтвердженими документально на час розгляду цього клопотання.

Вважає,що за таких обставин суд має відмовити стороні обвинувачення у задоволенні клопотання як необгрунтованого та не доведеного доказами.

Обвинувачений ОСОБА_2 та його захисник ОСОБА_7.при вирішенні клопотання прокурора вважали можливим змінити запобіжний захід відносно обвинуваченого ОСОБА_1 на інший,не пов`язаний з триманням під вартою.

Обвинувачена ОСОБА_3 ,захисники ОСОБА_8.,ОСОБА_9.підтримали позицію захисника ОСОБА_6.

Заслухавши думку учасників кримінального провадження,перевіривши обґрунтованість клопотання прокурора наявним у розпорядженні суду матеріалами ,суд дійшов висновку про задоволення клопотання прокурора захисників з таких підстав.

Згідно ч.3 ст. 315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.

Метою запобіжного заходу у виді тримання під вартою є запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється особа, знищити чи спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на потерпілого, свідка, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

За змістом ст. 178 КПК України,при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, суд зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі вагомість наявних доказів, тяжкість покарання, що загрожує особі, у разі визнання її винуватою, вік та стан здоров`я обвинуваченого, міцність соціальних зв`язків, наявність постійного місця роботи, наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення, репутацію обвинуваченого, наявність у нього судимостей, дотримання обвинуваченим умов застосування запобіжних заходів у випадках їхнього попереднього застосування.

Конституційний Суд України неодноразово вказував на те, що право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, які визначені в законі; обмеження конституційного права на свободу та особисту недоторканність має здійснюватися з дотриманням конституційних гарантій захисту прав і свобод людини і громадянина (абзац шостий підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 11 жовтня 2011 року № 10-рп/2011; абзац четвертий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 23 листопада 2017 року № 1-р/2017).

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Гарькавий проти України» від 18 лютого 2010 року зазначив, що особа не може бути позбавлена або не може позбавлятися свободи, крім випадків, встановлених у пункті 1 статті 5 Конвенції; цей перелік винятків є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідає цілям цього положення, а саме - гарантувати, що нікого не буде свавільно позбавлено свободи (§63).

Таким чином, право на свободу та особисту недоторканність може бути обмежене, однак таке обмеження має здійснюватися з дотриманням конституційних гарантій захисту прав і свобод людини і громадянина, принципів справедливості, рівності та домірності (пропорційності), із забезпеченням справедливого балансу інтересів особи та суспільства, на підставі та в порядку, визначених законами України, з урахуванням актів міжнародного права, позицій Європейського суду з прав людини, за вмотивованим рішенням суду, прийнятим в порядку справедливої судової процедури.

Відповідно до ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу та відповідно до ч.3 ст.197 КПК України про його продовження, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:1)наявність обґрунтованої підозри у вчинені підозрюваним кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 КПК, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Із змісту наведених норм випливає, що завданням застосування будь-якого запобіжного заходу є забезпечення належної процесуальної поведінки особи, яка піддана кримінальному переслідуванню, а при обранні того чи іншого запобіжного заходу, достатнього і необхідного у кожному конкретному випадку, крім тяжкості звинувачення, необхідно враховувати сукупність перелічених в законі обставин.

Відповідно до ст.197,199 КПК України,за клопотанням прокурора строк тримання особи під вартою може бути продовжений за наявності обставин,які свідчать про те,що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики,які виправдовують тримання особи під вартою,строк дії ухвали суду про тримання під вартою або продовження строку тримання під вартою не може перевищувати 60 днів.

Згідно ст.ст. 7-9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки він свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє «прогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства».

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Москаленко проти України» (Заява № 37466/04) від 20.08.2010 року ЄСПЛ вказував, що необхідність забезпечити належний хід провадження також є достатньою підставою для первісного тримання заявника під вартою. Суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину.

Отже, обвинувачення особи у скоєнні особливо тяжкого злочину та очікуване покарання, яке можливо призначити за вказаний злочин, є однім з факторів, який має враховувати суд при обранні запобіжного заходу, хоча такий фактор сам по собі без оцінки усіх інших обставин у сукупності не може слугувати єдиною підставою для тримання особи під вартою.

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Геращенко проти України» від 07.11.2013 р.Суд зазначив,що пункт 4 статті 5 Конвенції забезпечує заарештованим чи затриманим особам право на перегляд матеріально-правових та процесуальних умов,які з точки зору Конвенції є суттєвими для забезпечення «законності» позбавлення свободи. Це означає,що компетентний суд має перевірити не лише дотримання процесуальних вимог національного законодавства,а й обгрунтованість підозри,яка стала підставою для затримання,а також мети,з якою застосовувалися затримання та подальше тримання під вартою(також Рішення у справі «Буткевичюс проти Литви»).

У Рішенні «Тимошенко проти України»(2013 рік) Європейський суд з прав людини зазначив:»Щоб позбавлення свободи вважалося несвавільним у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції,самого факту,що цей захід застосовується згідно з національним законодавством,що відповідає визначеним стандартам,ще недостатньо-він також повинен бути необхідним за даних обставин(також рішення у справах «Нештяк проти Словаччини»,від 27.02.2007 р.,»Хайредінова проти України» від 14.10.2010 р.)

Для відмови у досудовому звільненні особи принципи конвенційного прецедентного права передбачають чотири основні підстави:ризик неявки обвинуваченого на судовий розгляд(рішення у справі «Штегмюллер проти Австрії»1969 р.),ризик перешкоджання з боку обвинуваченого у випадку його звільнення,процесові здійснення правосуддя(рішення у справі «Вемгофф проти Німеччини» 1968 р.),вчинення ним подальшого правопорушення(«Мацнеттер проти Австрії» 1969 р.)або спричинення ним порушень громадського порядку(«Летельєр проти Франції» 1991 р.)

Обґрунтованість підозри відносно обвинуваченого ОСОБА_1 підтверджується відомостями з Реєстру матеріалів досудового розслідування про результати проведення слідчих та процесуальних дій, висновками судових експертиз, речовими доказами.

Крім того, як неодноразово зазначав у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, факти, які є причиною виникнення підозри, не повинні бути такими самими переконливими як ті, що є необхідними для обґрунтування обвинувального вироку чи суто висунення обвинувачення, що здійснюється на наступній стадії процесу («Мюррей проти Сполученого Королівства» («Murrey v. the United Kingdom»). Наявність обґрунтованої підозри передбачає наявність фактів або інформації, які б могли переконати об`єктивного спостерігача в тому, що відповідна особа могла вчинити злочин, однак те, що можна вважати «обґрунтованим», залежить від усіх обставин справи («Кемпбелл і Хартлі проти Сполученого Королівства» («Fox, Campbell and Hartley v. the United Kingdom»)).

Тобто, на даному етапі судового розгляду підозра цілком обґрунтована, доводи захисника ОСОБА_6.,заявлені на захист ОСОБА_1 про недоведеність винуватості та невідповідність обвинувального акта вимогам процесуального закону,лише будуть перевірятися в ході подальшого судового розгляду у встановленому законом порядку.

За змістом обвинувального акту, ОСОБА_1 обвинувачується у вчиненні особливо тяжких злочинів,протягом кількох років,які пов`язані із посяганням не тільки на майно територіальної громади та окремих громадян, але й пов`язані з погрозами їх життю та здоров`ю, що значно підвищує ступінь суспільної небезпеки його поведінки та переконує суд у тому, що ризик незаконного впливу на потерпілих та свідків є очевидним та таким, що може справдитися із великим ступенем вірогідності. Такі висновки ґрунтуються, у тому числі, і на тому,що на теперішній час потерпілі і свідки в судовому засіданні не допитані,тому незаконний вплив на них можливий ,саме з метою схилити до відмови від надання показань або зміни показань у суді задля уникнення кримінальної відповідальності та покарання,що перешкодить судовому розгляду справи.

Ризик можливого переховування від суду також існує з високим ступенем вирогідності, оскільки обвинувачений ОСОБА_1 перебував у розшуку,може переховуватись від суду ,у тому числі,на території іншої держави,сторона захисту наразі не довела,що обвинувачений ОСОБА_1 обтяжений настільки міцними соціальними та родинними зв`язками,які можуть утримати його від вчинення відповідних дій та бути дієвим запобіжником ризику переховування від суду.

Виходячи з практики Європейського Суду з прав людини, вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують та міжнародними контактами.

Відповідно до правової позиції, викладеної у рішенні Європейського суду з прав людини за скаргою «Ферарі-Браво проти Італії», затримання та тримання особи під вартою, безумовно можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою.

Як зазначає Європейський суд з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.

У справі «Ілійков проти Болгарії» від 26.07.2001 р.ЄСПЛ зазначив,що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінювані ризиків переховування або повторного вчинення злочинів.

При оцінці ризику переховування від правосуддя може братися до уваги (поряд з іншими обставинами) і загроза відносно суворого покарання. Так, у рішенні «Пунцельт проти Чехії» № 31315/96 від 25 квітня 2000 року, Страсбурзький суд визнав достатнім мотивування чеських судів, що прийняли рішення про тримання під вартою, з огляду, в тому числі на те, що заявникові загрожувало відносно суворе покарання.

Суд враховує положення ст.5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини,а також практику Європейського суду з прав людини,згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Водночас,Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював і те,що суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Суд враховує дані про особу обвинуваченого ОСОБА_1 щодо наявності постійного місця проживання у м.Запоріжжі, відсутності судимостей ,однак ці обставини самі по собі не спростовують висновки суду про можливе вчинення обвинуваченим незаконного впливу на потерпілих і свідків та переховування від суду.

Згідно рішення Європейського суду у справі "Вишневський та інші проти України", при розгляді клопотання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, має бути розглянута можливість застосування інших (альтернатиних) запобіжних заходів.

Сторона захисту,заперечуючи проти задоволення клопотання прокурора,не запропонувала суду розглянути можливість застосування інших запобіжних заходів з посиланням та передбачені законом підстави та вагомі аргументи на користь такої позиції,які виправдовували б застосування менш суворого запобіжного заходу.

Зважаючи на суспільний інтерес,який,з урахуванням презумпції невинуватості,виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, враховуючи мету застосування запобіжних заходів, доведеність всіх обставин, передбачених ч. 1 ст. 194 КПК України, розцінюючи зазначені ризики як реальні та такі, що виправдовують обмеження свободи фізичної особи, суд з урахуванням викладеного продовжує відносно обвинуваченого ОСОБА_1 строк тримання під вартою на 60 днів,до 26.04.2021 р. включно,оскільки саме цей запобіжний захід є найбільш дієвим та доцільним заходом забезпечення кримінального провадження щодо вказаної особи.

На підставі викладеного, керуючись ст.177,181,183,314-315,331,376 ч.2 КПК України,суд,-

Постановив:

Клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу щодо обвинуваченого ОСОБА_1 у виді тримання під вартою- задовольнити.

Продовжити запобіжний захід у виді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_1 строком на 60 днів до 26 квітня 2021 року включно.

Копію ухвали направити начальнику Державної установи «Запорізький слідчий ізолятор» для виконання.

Ухвала підлягає негайному виконанню, може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її винесення до Запорізького апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя,обвинуваченим ОСОБА_1 ,який тримається під вартою-в той же строк з дня вручення йому копії ухвали.

Головуючий суддя ОСОБА_4