ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 676/6388/18Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/96/21 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.1 ст.125 КК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2021 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду

в складі: Головуючого - ОСОБА_2

Суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

з участю: прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9 ,

фізичної особи, у частині, що стосується її інтересів під час вирішення питання про долю речових доказів, ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі кримінальне провадження за апеляційними скаргами потерпілого ОСОБА_9 , прокурора Кам`янець-Подільської місцевої прокуратури ОСОБА_6 та фізичної особи, у частині, що стосується її інтересів під час вирішення питання про долю речових доказів ОСОБА_10 на вирок Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 30 листопада 2020 року, -

ВСТАНОВИЛА:
Цим вироком

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Комсомольське Гусятинського району Тернопільської області та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення злочину, передбаченого ч. 1ст. 289 КК України (в редакції закону № 270-VІ від 15 квітня 2008 року) і призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк три роки.

ОСОБА_7 , визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України (в редакції закону № 3207-VІ від 04 липня 2011 року) і призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, тобто 1700 грн.

ОСОБА_7 , визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення кримінального проступку, передбаченого ч.4 ст. 358 КК України (в редакції закону№ 3207-VІ від 04 липня 2011 року) і призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, тобто 850 грн.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворо покарання більш суворим остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк три роки.

На підставі п.2 ч.1 ст.49, ч.5 ст.74 КК України звільнено ОСОБА_7 від призначеного цим вироком покарання у зв`язку із закінченням строків давності.

Арешт, накладений ухвалами слідчих суддів Кам`янець Подільського міськрайонного суду від 15 травня 2015 року та від 17 січня 2017 року, якими заборонено ОСОБА_10 у будь-який спосіб відчужувати та користуватись автомобілем марки «Peugeot» моделі «Expert», 2007 року випуску, після набрання вироком законної сили скасовано та вирішено цей автомобіль повернути потерпілому ОСОБА_9 .

Цивільний позов потерпілим не заявлявся.

Питання щодо судових витрат вирішено.

Згідно вироку, суд першої інстанції визнав доведеним, що ОСОБА_7 у вересні 2014 року, перебуваючи в м. Кам`янець-Подільському у невстановлений в ході досудового розслідування точний час та місці, ввівши в оману ОСОБА_9 з метою заволодіння транспортним засобом, умисно, з корисливих мотивів, під приводом надання допомоги з продажу автомобіля - вантажного фургону марки «Peugeot» моделі «Expert», 2007 року випуску, номер шасі НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , законним володільцем якого був останній, добровільно отримавши від ОСОБА_9 автомобіль та ключі від нього, таким чином незаконно заволодів вказаним транспортним засобом. Після цього, ОСОБА_7 10 вересня 2014 року, всупереч волі власника ОСОБА_9 , продав належний останньому автомобіль марки «Peugeot» моделі «Expert», 2007 року випуску, номер шасі НОМЕР_1 , ОСОБА_11 , який не був обізнаний про походження автомобіля, за 6000 доларів США.

Своїми умисними діями, які виразились у незаконному заволодінні транспортним засобом, ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення - злочин, передбачений ч.1 ст. 289 КК України.

Крім цього, 10 вересня 2014 року у невстановлений в ході досудового розслідування час, ОСОБА_7 , перебуваючи в приміщенні Кам`янець-Подільського ВРЕВ 6804, що у м. Кам`янець-Подільському по вул. Заводська, 6 «а», з метою зняття з обліку та подальшого збуту транспортного засобу - вантажного фургону марки «Peugeot» моделі «Expert», 2007 року випуску, номер шасі НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , що належить на праві користування ОСОБА_9 , яким він незаконно заволодів, підробив підпис від імені останнього у графах «Зміст заяви перевірив довірена особа ОСОБА_9 », «Здав», та «Отримав» в документі, який посвідчується особою, яка має право посвідчувати такий документ і який надає права, з метою зняття автомобіля з обліку у заяві № НОМЕР_3 від 10 вересня 2014 року про зняття з обліку транспортного засобу.

За наведених обставин суд першої інстанції визнав доведеним, що своїми умисними діями, які виразились у підробленні іншого офіційного документу, який посвідчується особою, яка має право посвідчувати такий документ, і який надає права, з метою використання його підроблювачем, ОСОБА_12 вчинив кримінальне правопорушення - кримінальний проступок, передбачений ч.1 ст. 358 КК України.

Також, 10 вересня 2014 року у невстановлений в ході досудового розслідування час ОСОБА_12 , перебуваючи в приміщенні Кам`янець-Подільського ВРЕВ 6804, що у м. Кам`янець-Подільському по вул. Заводська, 6 «а», з метою зняття з обліку та подальшого збуту транспортного засобу - вантажного фургону марки «Peugeot» моделі «Expert», 2007 року випуску, номер шасі НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , що належить на праві користування ОСОБА_9 , яким він незаконно заволодів, умисно, достовірно знаючи, що він підробив підпис від імені останнього у графах «Зміст заяви перевірив довірена особа ОСОБА_9 », «Здав», та «Отримав» у заяві № 48097915 від 10 вересня 2014 року про зняття з обліку транспортного засобу, використав вказаний завідомо підроблений документ, а саме надав зазначену заяву фахівцю центру надання послуг, пов`язаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування м. Кам`янець-Подільський, Кам`янець-Подільського району УДАІ УМВС України в Хмельницькій області ОСОБА_13 , внаслідок чого зняв з реєстрації зазначений автомобіль, отримавши при цьому присвоєнні транзитні номерні знаки.

За наведених обставин суд першої інстанції визнав доведеним, що своїми умисними діями, які виразились у використанні завідомо підробленого документу, ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення - кримінальний проступок, передбачений ч.4 ст. 358 КК України.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок Кам`янець-Подільського міськрайонного суду від 30 листопада 2020 року змінити. Вважати ОСОБА_7 засудженим за: ч.1, 4 ст. 358; ч.1 ст. 289 КК України. На підставі ст.49,ст.74 КК України звільнити від кожного з призначених покарань. Виключити посилання з резолютивної частини вироку на призначення остаточного покарання на підставі ч.1 ст. 70 КК України. В решті вирок суду залишити без змін. Свої вимоги мотивує тим, що судом першої інстанції неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність в частині призначення покарання та звільнення від його відбування, оскільки, відповідно до ч.1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули строки визначені вказаною статтею. А тому, призначення покарання та звільнення від його відбування із вказаної підстави повинно застосовуватись окремо до кожної статті висунутого обвинувачення та виходячи з строків давності стосовно кожного із діянь, які складають ідеальну сукупність злочинів, обраховуючи їх самостійно.

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_9 просить вирок Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 30 листопада 2020 року, за обвинуваченням ОСОБА_7 у скоєнні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України, скасувати повністю та ухвалити новий вирок, з урахуванням наведених у апеляційній скарзі аргументів.

Свої вимоги мотивує тим, що досудовим і судовим слідством було упущено низку обставин, що стосуються злочину проти його права власності на автомобіль-фургон, чим порушено принцип повноти судового розгляду, а саме: не задовольнялися клопотання щодо виклику на допит причетних до скоєння злочину ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та інш.; не задовільнилося клопотання щодо комплексної експертизи ТЗ; експерт, який проводив спеціальну експертизу ТЗ не дав відповіді на всі поставлені перед ним запитання, а саме щодо наявності слідів переробки авто з фургона на пасажирський автобус; суддя не дослідила весь ланцюжок незаконної передачі з рук в руки викраденого транспортного засобу і тому вказані у вироку особи уникнули кримінальної відповідальності.

Вважає, що суд першої інстанції незаконно змінив кваліфікацію дій ОСОБА_7 із заявленої прокуратурою ч.2 ст. 289 ККУ на ч.1 ст. 289 КК України, оскільки незаконне заволодіння транспортним засобом було здійснено великою групою осіб. Вважає, що дії обвинуваченого мають бути кваліфіковані за ч.2 ст.289 КК України тому, що ОСОБА_7 вчинив «Незаконне заволодіння транспортним засобом» саме за змовою осіб, оскільки в матеріалах справи є розписка, яку ОСОБА_17 дав ОСОБА_18 , про одержання грошей за автомобіль, на державних номерах, які належали власнику ОСОБА_9 ; не досліджено місце злочину - станція тех. обслуговування, по АДРЕСА_2 і роль у справі про викрадення ТЗ власника станції - ОСОБА_19 ; судом не досліджена, хоча і зазначена у мотивувальній частині вироку роль у злочині працівника МРЕО ОСОБА_13 ; судом не встановлено, хто давав дозволи па переробку авто з вантажного фургона на «пасажир»; судом не встановлено, чому начальник Кам`янця- Подільського УВС ОСОБА_20 не прийняв заяву у Кшемінського про викрадення ТЗ, а дав вказівку слідчому ОСОБА_16 примусити ОСОБА_7 писати розписку на борг; судом не досліджено, на які цілі були витрачені гроші від продажу автомобіля, тому що той факт, що сину ОСОБА_21 робили операцію в Києві нічим не підтверджується.

Також, потерпілий зазначає, що доказом того, що саме ч.2 ст.289 ККУ підходить для кваліфікації дій ОСОБА_7 , є те, що останній був раніше судимий і відбував покарання за ст. 190 КК України у 2005 році.

Крім того, вважає, що судом першої інстанції було безпідставно застосовано до ОСОБА_7 ч.1 ст. 49 ККУ за строком давності, оскільки він три роки перебував у розшуку і не з`являвся на допити, а тому згідно ч.2 ст.49 ККУ перебіг давності зупинявся у зв`язку з ухиленням від досудового слідства.

В апеляційній скарзі ОСОБА_10 просить змінити вирок Кам`янець-Подільського міськрайонного суду від 30 листопада 2020 року в частині вирішення питання про долю речових доказів, а саме - автомобіль марки «Peugeot» моделі «Expert», 2007 року випуску, номер шасі НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_4 , повернути власнику - ОСОБА_10 . Свої вимоги мотивує тим, що повернення судом першої інстанції автомобіля марки «Peugeot» моделі «Expert», 2007 року випуску, номер шасі НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_4 потерпілому ОСОБА_9 суперечить ч.9 п.5 ст.100 КПК України де зазначено, що гроші, цінності та інше майно, що були предметом кримінального правопорушення або іншого суспільно небезпечного діяння, конфіскуються, крім тих, які повертаються власнику (законному володільцю), а якщо його не встановлено - переходять у власність держави в установленому Кабінетом Міністрів України порядку, тобто речові докази, що буди предметом злочину повертаються власнику (законному володільцю). Повернення речових доказів потерпілому взагалі не передбачено нормами КПК України. Також вважає, що передача автомобіля потерпілому порушує його право власності на автомобіль, який він придбав у встановленому законом порядку.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду,

прокурора який підтримав свою апеляційну скаргу та просив відмовити у задоволенні апеляційних скарг ОСОБА_10 та ОСОБА_9 за її безпідставністю;

ОСОБА_10 , який просить задовольнити його апеляційну скаргу з підстав викладених у ній;

потерпілого Кшемінського, який просив його апеляційну скаргу задовольнити, а вирок Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 30 листопада 2020 року, за обвинуваченням ОСОБА_7 у скоєнні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України, скасувати повністю,

пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 які підтримали апеляційну скаргу прокурора з наведених у ній підстав і просили відмовити у задоволенні апеляційних скарг ОСОБА_10 та ОСОБА_9 за їх безпідставністю;

частково дослідивши обставини провадження та перевіривши його матеріали і наведені в апеляційних скаргах доводи, колегія суддів з`ясувала наступне.

Висновки суду першої інстанції про винуватість обвинуваченого у вчиненні інкримінованих йому злочинів, передбачених ст.ст.289,358 КК України, та кваліфікація його дій в апеляційних скаргах не оспорюються, а тому згідно ч.1 ст.404 КПК України не підлягають перевірці в апеляційному порядку.

Аналізуючи доводи прокурора про неправильне застосування судом закону про кримінальну відповідальність колегія суддів приходить до висновку про їх обґрунтованість.

Так, згідно ч. 1 ст. 49 КК особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки: три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі (п.2); п`ять років - у разі вчинення нетяжкого злочину (п.3). Також, згідно з ч.5 ст. 74 КК особа може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених ст. 49 КК України.

Суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що за встановлених в ході судового розгляду обставин ОСОБА_7 слід призначити покарання в межах санкцій ч. 1 ст. 289 КК України (в редакції закону № 270-VІ від 15 квітня 2008 року) та ч. 1 та ч. 4 ст. 358 КК України (в редакції закону № 3207-VІ від 04 липня 2011 року). Також, суд обґрунтовано з наведенням належних мотивів вказав про наявність підстав для застосування строків давності притягнення до кримінальної відповідальності та звільнення обвинуваченого від покарання на підставі зазначених вимог ст.ст.49,74 КК України.

Разом з тим, висновок суду першої інстанції про наявність підстав для визначення остаточного покарання згідно ч.1 ст.70 КК України в цьому випадку є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, оскільки за змістом ст.49 КК України звільнення особи від відповідальності із вказаної підстави повинно застосовуватись виходячи зі строків давності стосовно кожного із діянь, які складають сукупність злочинів, обраховуючи їх самостійно.

За таких обставин вирок необхідно змінити на підставі п.4 ч.1 ст.309, ст.413 КПК України, а апеляційну скаргу прокурора задовольнити повністю з наведених у ній підстав.

Аналізуючи доводи потерпілого про наявність підстав для постановлення апеляційним судом нового вироку, колегія суддів приходить до висновку про їх безпідставність.

Так, доводи потерпілого, що суд першої інстанції незаконно змінив кваліфікацію дій ОСОБА_7 із ч.2 ст. 289 ККУ на ч.1 ст. 289 КК України, оскільки незаконне заволодіння транспортним засобом було здійснено великою групою осіб є неналежними, оскільки в обвинувальному акті відносно ОСОБА_7 не було вказано про вчинення злочину групою осіб і за такою кваліфікуючою ознакою обвинувачення не пред`явлено (т.1 а.с.3-5).

Згідно вказаного обвинувального акту ОСОБА_7 обвинувачений у незаконному заволодінні транспортним засобом, що завдало значної матеріальної шкоди і саме за цією ознакою його дії були кваліфіковані органом досудового розслідування за ч.2 ст.289 КК України.

При цьому, розмір завданої шкоди сторона обвинувачення пов`язувала з тим, що обвинувачений ОСОБА_7 всупереч волі власника ОСОБА_9 , продав належний останньому автомобіль за 6000 доларів США, що відповідно курсу Національного банку України станом на 10 вересня 2014 року складало 77710 гривень, і таким чином завдав потерпілому значну матеріальну шкоду.

Згідно оскарженого вироку в ході судового розгляду було встановлено, що на автомобіль, яким незаконно заволодів обвинувачений, було накладено арешт із забороною ним розпоряджатися та користуватися вказаним транспортним засобом, для чого останній був поміщений на спецмайданчик, де перебував протягом усього часу до прийняття рішення по справі та повернення його потерпілому. Крім того, сторона обвинувачення не надала доказів на підтвердження реальної вартості автомобіля та обсягу завданих збитків. Також з матеріалів провадження вбачається, що потерпілий у цьому кримінальному провадженні не звертався і з цивільним позовом, в якому були би визначені такі витрати і надано докази їх розміру.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції обґрунтовано не визнав доведеним обвинувачення в частині заподіяння потерпілому значної матеріальної шкоди в сумі 77710 грн. і правильно застосував положення до п.3 примітки до ст. 289 КК України (в редакції закону № 270-VІ від 15 квітня 2008 року), згідно якого матеріальна шкода визнається значною лише у разі заподіяння реальних збитків на відповідну суму.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, з яким погоджується і колегія суддів, про недоведеність такої кваліфікуючої ознаки, як заподіяння значної матеріальної шкоди.

Доводи апеляційної скарги, що дії обвинуваченого мали бути кваліфіковані за ч.2 ст.289 КК України тому, що ОСОБА_7 вчинив незаконне заволодіння транспортним засобом за змовою осіб, незважаючи на те, що така кваліфікуюча ознака відсутня у обвинувальному акті, суперечать вимогам ст.337 КПК України, за змістом якої судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, а вийти за його межі суд має право лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище обвинуваченого.

Доводи апеляційної скарги потерпілого про неповноту судового розгляду, яка проявилась у непроведенні допиту і непритягнення судом до відповідальності інших осіб, причетних на його думку до скоєння інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушень, також суперечать вимогам ч. ст.337 КПК України, згідно якої судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення.

З цих же підстав колегія суддів не погоджується з доводами потерпілого про необхідність кваліфікації дій обвинуваченого за ч.2 ст.289 КК України за ознакою повторності. Крім того, як правильно встановлено судом першої інстанції попередні судимості обвинуваченого були погашені згідно вимог ст.89 КК України.

Доводи апеляційної скарги потерпілого про неповноту судового розгляду через те, що суд не врахував розписку ОСОБА_17 про одержання грошей за проданий автомобіль потерпілого, не дослідив на які цілі були витрачені гроші від продажу автомобіля та залишив поза увагою, що орган досудового розслідування не провів огляду станції техобслуговування колегія суддів вважає неналежними, оскільки вони не стосуються обставин, які визначені ст.91 КПК України і підлягали доказуванню в межах пред`явленого в цьому кримінальному провадженні обвинувачення.

Доводи потерпілого про неправильне застосування ч.1 ст. 49 КК України через те, що перебіг давності зупинявся у зв`язку з ухиленням ОСОБА_7 від досудового розслідування колегія суддів вважає необґрунтованими.

Так, зі змісту оскарженого вироку вбачається, що суд першої інстанції належним чином обґрунтував свій висновок про наявність підстав для застосування строків давності притягнення особи до кримінальної відповідальності, вказавши про відсутність факту ухилення ОСОБА_7 від органів досудового розслідування, що було встановлено ухвалою Кам`янець Подільського міськрайонного суду від 15 січня 2019 року. Зі змісту вказаної ухвали вбачається, що судом встановлено, що 03 жовтня 2014 року за заявою потерпілого ОСОБА_9 було зареєстроване кримінальне провадження за фактом незаконного заволодіння ОСОБА_7 автомобілем потерпілого. 13 жовтня 2014 року по вказаному кримінальному провадженню останнього було допитано в якості свідка, де він пояснив, що ним було сплачено часину коштів за автомобіль, в зв`язку з чим 04 листопада 2014 року було проведено одночасний допит ОСОБА_9 та ОСОБА_7 . Наступна слідча дія по даному кримінальному провадженню проведена слідчим лише 27 квітня 2015 року, а вже повідомлення про підозру було складено 27 серпня 2015 року, яке не вручено ОСОБА_7 особисто, а в порядку вручення повідомлень передано його дружині та в.о. голови сільської ради, і саме цього дня 27 серпня 2015 року ОСОБА_7 , як підозрюваного, який ухиляється від органів досудового розслідування, було оголошено в розшук. При цьому, судом встановлено, що з моменту останньої слідчої дії, яка проводилась за участю ОСОБА_7 , тобто його одночасного допиту із потерпілим - 04 листопада 2014 року, до повідомлення про підозру жодного разу виклик ОСОБА_7 до слідчого не здійснювався. Після допиту, він будучи допитаним в статусі свідка по даному кримінальному провадженню, давши усі пояснення, які від нього вимагались, не маючи жодних заборон щодо залишення місця проживання, виїхав на роботу в Черкаську область, де проживав і працював до моменту затримання. Таким чином, суд першої інстанції встановив, що в цьому провадженні органами досудового розслідування, після надання ОСОБА_7 статусу підозрюваного, висновок про його ухилення саме як підозрюваного був зроблений в день повідомлення про підозру, яке навіть не було особисто вручено ОСОБА_7 (т.1 а.к.п.170).

Разом з тим, системний аналіз чинного законодавства та вимоги ч.2 ст. 49 КК України свідчать про те, що вирішення питання звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності і зупинення перебігу цих строків пов`язані не з постановами про зупинення розслідування і оголошення розшуку, а лише з умисними діями особи, спрямованими на ухилення від розслідування. Зупинення досудового розслідування у зв`язку з розшуком підозрюваного саме по собі ще не може свідчити про ухилення останнього від розслідування. Для застосування положень ч. 2 ст. 49 КК України, у такому випадку обов`язково має бути підтверджено факт ухилення підозрюваного від слідства.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що органами досудового розслідування не було проведено ретельної перевірки факту ухилення ОСОБА_7 від розслідування, і як наслідок, висновок про його ухилення як підстава для оголошення в розшук, був передчасним.

Крім того, такий висновок узгоджується з практикою касаційного суду, який в постанові ККС ВС від 30 травня 2019 року у справі № 639/793/17 вказав, зокрема, що зупинення досудового розслідування у зв`язку з розшуком підозрюваного саме по собі ще не може свідчити про ухилення останнього від слідства.

В апеляційній скарзі потерпілий стверджує лише про факт оголошення ОСОБА_7 в розшук і вважає його достатнім для висновку про ухилення від досудового розслідування та не наводить належних, послідовних та аргументованих доводів на спростування висновків суду першої інстанції в цій частині.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість доводів апеляційної скарги потерпілого, а тому не вбачає підстав для задоволення його апеляційної скарги.

Аналізуючи доводи ОСОБА_10 про неправильне вирішення судом першої інстанції питання про долю речового доказу, колегія суддів приходить до висновку про їх безпідставність у зв`язку з наступним.

Так, ст.289 КК України передбачено кримінальну відповідальність за незаконне заволодіння транспортним засобом.

Як встановлено вироком суду першої інстанції, ОСОБА_7 незаконно заволодів транспортним засобом марки «Peugeot» моделі «Expert», 2007 року випуску, номер шасі НОМЕР_1 , законним володільцем якого був ОСОБА_9 .

Отже, в цьому кримінальному провадженні вказаний автомобіль є предметом злочину, а потерпілий ОСОБА_9 на час вчинення цього злочину являвся його законним володільцем.

Враховуючи, що оскарженим вироком встановлені саме такі обставини, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції правильно застосовано п.5 ч.9 ст.100 КПК України, за змістом якого питання про долю речових доказів вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. При цьому майно, що було предметом кримінального правопорушення конфіскуються, крім тих, які повертаються власнику (законному володільцю).

Оцінюючи доводи ОСОБА_10 щодо порушення його права власності, колегія суддів приходить до висновку, що питання про відшкодування збитків, понесених внаслідок вчиненого ОСОБА_7 злочину, може бути вирішено в порядку цивільного судочинства.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстав для зміни вироку в цій частині.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 413, 419, 424, 426 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги потерпілого ОСОБА_9 та фізичної особи, у частині, що стосується її інтересів під час вирішення питання про долю речових доказів, - ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора Кам`янець-Подільської місцевої прокуратури ОСОБА_6 - задовольнити.

Вирок Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 30 листопада 2020 року змінити.

Вважати ОСОБА_7 засудженим цим вироком:

за ч. 1 ст. 289 КК України (в редакції закону № 270-VІ від 15 квітня 2008 року) - до покарання у виді позбавлення волі на строк три роки зі звільненням від цього покарання на підставі п.3 ч.1 ст.49, ч.5 ст.74 КК України,

за ч. 1 ст. 358 КК України (в редакції закону № 3207-VІ від 04 липня 2011 року) - до покарання у виді штрафу в розмірі 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, тобто 1700 грн., зі звільненням від цього покарання на підставі п.2 ч.1 ст.49, ч.5 ст.74 КК України,

за ч.4 ст. 358 КК України (в редакції закону№ 3207-VІ від 04 липня 2011 року) - до покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, тобто 850 грн., зі звільненням від цього покарання на підставі п.2 ч.1 ст.49, ч.5 ст.74 КК України.

Виключити з резолютивної частини вироку призначення остаточного покарання на підставі ч. 1 ст. 70 КК України.

В решті цей вирок залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на судове рішення може бути подана безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Головуючий

Судді