КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2021 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2
ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4 ,
ОСОБА_5
ОСОБА_6
ОСОБА_7
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження № 0009246 по обвинуваченню ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 9 листопада 2018 року, яким
ОСОБА_8 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Кривий Ріг, громадянин України, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий:
- вироком Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 18 жовтня 2006 року за ч. 1 ст.186 КК України до 1 року позбавлення волі, з іспитовим строком на 2 роки;

- вироком Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 6 серпня 2008 року за ч.2 ст. 186 , 71 КК України до 4 років 6 місяців позбавлення волі;

- вироком Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 25 червня 2013 року за ч. 2 ст. 15, ч. 2 185 КК України до 1 року 6 місяців позбавлення волі;

- вироком Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 3 вересня 2013 року за ч. 2 ст. 186 КК України до 4 років позбавлення волі;

- вироком Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 19 вересня 2013 року за ч. 2 ст. 186 КК України до 4 років позбавлення волі;

- вироком Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 22 січня 2014 року за ч. 2 ст.186, ч. 4 ст. 70 КК України до 4 років 6 місяців позбавлення волі;

- вироком Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 29 квітня 2014 року за ч. 2 ст. 186, ч. 4 ст. 70 КК України до 4 років 6 місяців позбавлення волі, звільнений 8 грудня 2016 року по відбуттю строку покарання,

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та призначено покарання у виді 4 років 6 місяців позбавлення волі.
за участю сторін апеляційного провадження:
прокурорів ОСОБА_9
ОСОБА_10
ОСОБА_11
захисника ОСОБА_12
обвинуваченого ОСОБА_8
В С Т А Н О В И Л А :
Вироком суду ОСОБА_8 визнаний винуватим в тому, що 15 липня 2017 року приблизно12.00 год., знаходячись на території ринку «Фермер» по вул. Електротехнічна, 18, в м. Києві, з метою повторного таємного викрадення чужого майна, підійшов до ОСОБА_13 та, вважаючи, що за його злочинними діями ніхто не спостерігає, із сумки на дитячому велосипеді витягнув мобільний телефон марки «Lenovo А536». Однак, його злочинні дії були викриті потерпілою ОСОБА_13 , на що ОСОБА_8 , усвідомлюючи, що його злочинні дії викриті, не зважаючи на заклики потерпілої повернути телефон, утримуючи при собі викрадений телефон, з місця вчинення кримінального правопорушення зник, тим самим повторно відкрито викрав чуже майно, яке належить ОСОБА_13 , а саме: мобільний телефон марки «Lenovo А536» імеі: НОМЕР_1 , імеі2: НОМЕР_2 вартістю 4140грн., з двома сім-картками оператора мобільного зв`язку «Лайфселл» та «Київстар», СД-картою «Сандиск» 32Гб, які матеріальної цінності для потерпілої не становлять.

Вироком суду вирішено питання речових доказів.

Не погоджуючись з вироком суду, обвинувачений ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок скасувати, кримінальне провадження закрити.
Як зазначається в апеляційній скарзі, докази, які містяться у матеріалах кримінального провадження, які були досліджені під час судового розгляду та на які посилається у вироку суд першої інстанції, в сукупності свідчать про те, що пред`явлене обвинувачення у скоєнні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, є недоведеним, оскільки ні сторона обвинувачення під час розгляду справи в суді, ні суд в обвинувальному вироку не вказали достатніх та необхідних, належних та допустимих доказів, кожен з яких окремо та разом у їх сукупності, свідчили б про його вину у вчиненні кримінального правопорушення.
Обвинувачений вказує на те, що, будучи допитаними в судовому засіданні, як потерпіла ОСОБА_13 , так і свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_15 не змогли вказати місце скоєння кримінального правопорушення і прикмети злочинця. Проте, як зазначає апелянт, суд першої інстанції зайняв обвинувальну позицію і не взяв до уваги показання свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_17 .
Обвинувачений посилається на те, що він не мав умислу на вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, оскільки працівники поліції засунули телефон йому за пояс і очікували слідчо-оперативну групу.
Також обвинувачений вказує на те, що в оскаржуваному вироку суд посилається на договір № 205083115 про надання телекомунікаційних послуг від 5 грудня 2015 року та на додаткову угоду до договору, відповідно до яких ТОВ «Астеліт» передає у власність ОСОБА_18 обладнання з імеі: НОМЕР_3 , вартість якого 4140 грн. Однак, у вказаному договорі не зазначено, що це саме мобільний телефон марки «Lenovo А536», у зв`язку з чим вказаний договір не є договором купівлі телефону марки «Lenovo А536». Окрім того, у договорі вказана інша особа, а не потерпіла ОСОБА_13 . Обвинувачений посилається на те, що під час досудового та судового слідства не була проведена експертиза для визначення вартості майна, а під час розгляду справи в суді суд відмовив у задоволенні клопотання прокурора про призначення товарознавчої експертизи для визначення вартості телефону, що свідчить про недоведеність події злочину, оскільки розмір шкоди підлягає доказуванню.
Окрім того, апелянт звертає увагу на те, що протокол огляду місця події від 15 липня 2017 року, складений з порушенням вимог ст. 104 КПК України, оскільки у вступній частині протоколу не вказано, на підставі чого проводилась слідча дія; місце та назва слідчої дії (огляд чого: місця події, житла, транспортного засобі чи інше); ім`я та по батькові особи, яка провадила слідчу дію, де зазначені лише ініціали ОСОБА_19 ; понятим не роз`яснені їх процесуальні права, так як у протоколі огляду місця події відсутні підписи під час роз`яснення їхніх прав та обов`язків; не вказані всі особи, які брали участь у проведені огляду місця події, а саме: підозрюваний ОСОБА_8 ; не визначений процесуальний статус ОСОБА_8 , як учасника розгляду, і йому не роз`яснені його процесуальні права та обов`язки.
Крім того, апелянт вказує, що у протоколі огляду місця події від 15 липня 2017 року, відповідно до якого слідчий ОСОБА_19 у присутності понятих провів огляд ділянки місцевості по АДРЕСА_2 чи 10, наявні виправлення, де вказано, що на ділянці знаходиться чоловік, а саме ОСОБА_8 , і при поверхневому огляді було виявлено мобільний телефон «Lenovo А536» ІМЕІ1: НОМЕР_1 , ІМЕІ2: НОМЕР_2 , в якому знаходились дві сім-карти оператора «Лайфселл» та «Київстар», , та СД-карта «Сандиск» на 32 Гб. У подальшому вказані предмети були визнані речовими доказами, однак, вони є недопустимими, оскільки отримані не у порядку, встановленому КПК України. Окрім того, у порядку ст. 290 КПК України йому було надано доступ тільки до матеріалів досудового розслідування в прошитому та пронумерованому вигляді в одному томах, нічого іншого на ознайомлення не давалось.
На думку апелянта, протокол огляду місця події від 15 липня 2017 року та постанова про визнання речових доказів у кримінальному провадженні від 15 липня 2017 року здобуті з порушенням вимог кримінального процесуального закону відносно фіксації процесуальних дії та є очевидно недопустимими доказами, у зв`язку з чим не можуть використовуватися у кримінальному провадженні.

Заслухавши доповідь судді, позицію обвинуваченого та його захисника на підтримку апеляційної скарги, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи вирок суду законним та обґрунтованим, дослідивши за клопотанням сторони захисту повторно письмові докази, допитавши свідків, перевіривши та обговоривши доводи апеляційної скарги та провівши апеляційний розгляд в її межах, колегія суддів доходить такого висновку.

Згідно з вимогами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Частиною 2 статті 94 КПК України визначено, що жоден доказ не має наперед встановленої сили. При постановленні вироку суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин кримінального провадження в їх сукупності, керуючись законом, повинен оцінити кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення та для вирішення питань, зазначених у ст. 374 КПК України.

На переконання колегії суддів, судом першої інстанції дотримані зазначені вимоги закону.

Відповідно до показань обвинуваченого в суді першої інстанції він вину у вчиненні злочині не визнав та показав, що 15 липня 2017 року приблизно в 12.00 годин він йшов від зупинки громадського транспорту на овочевий ринок по вул. Електротехнічній в м. Києві, куди його направила дружина дізнатись про ціни на огірки. По дорозі до ринку він побачив незнайомого хлопця, який продавав мобільний телефон марки «Lenovo» за 400 грн. Він вирішив придбати у хлопця мобільний телефон та попросив надати телефон подивитись. Коли він взяв у цього хлопця мобільний телефон та роздивлявся його, до нього підбігли працівники поліції та затримали його. Продавець телефону втік, а його затримали та висунули йому звинувачення у крадіжці цього мобільного телефону. Він заперечував, оскільки вказаний мобільний телефон він ні у кого не викрадав. У подальшому його направили до управління поліції. Мобільний телефон у потерпілої він не викрадав, на ринку, де був викрадений мобільний телефон, він не був, оскільки він не встиг дійти до ринку і був затриманий по дорозі до нього. Він кричав, що це не він, звертався до людей, а працівники поліції закривали йому рота, щоб він не кричав.

За результатами перевірки матеріалів кримінального провадження колегією суддів встановлено, що, заслухавши показання обвинуваченої, потерпілої, свідків, дослідивши письмові докази у кримінальному провадженні, всупереч доводів апеляційної скарги обвинуваченого, суд першої інстанції з дотриманням положень ст. 337 КПК України всебічно, повно, неупереджено й безпосередньо з`ясував всі обставини кримінального провадження, перевірив їх доказами, отриманими на підставі змагальності сторін та свободи у доведенні їх переконливості, які досліджені у судовому засіданні та оцінені з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності й взаємозв`язку, та дійшов висновку про доведеність винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений повторно, за обставин, викладених у вироку, з наведенням у вироку доказів, на яких ґрунтується такий висновок суду.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів, з огляду на таке.

Так, відповідно до показань потерпілої ОСОБА_13 в судовому засіданні 6 лютого 2018 року обвинуваченого вона знає з часу вчинення крадіжки. 15 липня 2017 року в обідній час вона з мамою та дитиною, яка була на дитячому велосипеді, знаходилась на оптовому ринку по вул. Електротехнічній в м. Києві. При виході з ринку після спілкування по телефону із свекрухою вона поклала свій мобільний телефон марки «Lenovo A536», в якому знаходилося дві сім-картки та карта пам`яті, в сумку на дитячому велосипеді. Там був натовп. Коли вона проходила повз цей натовп, то боковим зором побачила, як її мобільний телефон витягнули з сумки та побігли. Вона, повертаючи голову, побачила спочатку руку, яка витягувала телефон з сумки, потім саму особу, і та особа починає тікати, а вона починає кричати про крадіжку у неї телефону. Вона залишила дитину, побігла за крадієм, відразу почала кричати про повернення їй мобільного телефону. Чоловіка, який викрав телефон, вона з поля зору не втрачала. Метрів через 60 від неї крадій був затриманий працівниками поліції на тротуарі перед пішохідним переходом на стороні ринку. Ним виявився ОСОБА_8 , якого вона запам`ятала по одягу та обличчю, який заперечував свою причетність до викрадення у неї мобільного телефону та зазначав, що мобільний телефон він придбав. Мобільний телефон у неї був викрадений саме ОСОБА_8 , якого вона бачила відразу після того, як він витягнув з сумки на велосипеді мобільний телефон, і за яким вона бігла до його затримання працівниками поліції та з поля зору його не втрачала. Він був затриманий приблизно через пару хвилин після вчинення крадіжки її мобільного телефону на цій же стороні перед світлофором. Вона підбігла відразу після затримання ОСОБА_8 , працівники поліції викликали слідчо-оперативну групу, і у ОСОБА_8 за ременем штанів був вилучений її мобільний телефон. У подальшому в управлінні поліції їй мобільний телефон, матеріальних претензій вона не має. ОСОБА_8 кричав, що це не він, що він купив телефон, але затримали його через лічені хвилини після крадіжки. Наполягає, що саме ОСОБА_8 викрав телефон, впізнала особу за одягом та обличчям. Чи був з ним ще хтось, вона не знає. Коли його затримали, вона одразу підбігла. Насильство до нього не застосовували. Дві особи його затримали.
Обставини вчинення злочину відносно потерпілої зазначені й у протоколі прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 15 липня 2016 року (ас. 50).
Даними, які містяться у протоколі проведення слідчого експерименту від 29 серпня 2017 року з потерпілої, підтверджуються показання потерпілої щодо обставин вчинення ОСОБА_8 відносно неї злочину. Потерпілою зазначено на ринку «Фермер» місце, де відбулась крадіжка її телефону, як тікав крадій, де його було затримано (ас. 57-61).
Відповідно до даних, які містяться у договорі № 205083115 про надання телекомунікаційних послуг від 5 грудня 2015 року, додатковій угоді до договору, ТОВ «Астеліт» передає у власність ОСОБА_18 обладнання з імеі: НОМЕР_1 , вартість якого складає 4140грн (ас. 64-65).

Показаннями свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 підтверджуються обставини вчинення ОСОБА_8 злочину відносно потерпілої.

Так, відповідно до показань свідка ОСОБА_14 в суді першої інстанції, в липні 2017 року він ніс службу в оперативно-пошуковій групі по виявленню по розкриттю кримінальних правопорушень на території Деснянського району м. Києва. Приблизно о 12.00 годині на території овочевого ринку він побачив жінку з дитиною на велосипеді, на якому була сумка. До велосипеду підійшов ОСОБА_8 , подивився по сторонам, дістав із сумки на велосипеді предмет, схожий на телефон, та швидко почав відходити. Жінка почала кричати про повернення їй мобільного телефону. Він (Могилевець) зі своїм напарником ОСОБА_15 побігли за ОСОБА_8 , який постійно знаходився у них в полі зору. Через невелику відстань через хвилини 2-3 біля дороги вони затримали ОСОБА_8 , який заперечив свою причетність до крадіжки телефону. Після цього була викликана слідчо-оперативна група. У ОСОБА_8 з-під поясу був вилучений мобільний телефон.
Аналогічні показання свідком були надані й під час апеляційного розгляду. При цьому свідок уточнив, що на момент викрадення ОСОБА_8 телефону, він (Могилевець) знаходився від потерпілої на відстані метрів 10. ОСОБА_8 був постійно у полі зору. З моменту крику потерпілої про викрадення телефону до затримання ОСОБА_8 пройшло біля однієї хвилини.

Згідно з показаннями свідка ОСОБА_15 в суді першої інстанції 15 липня 2017 року він ніс службу в оперативно-пошуковій групі на ринку по вул. Електротехнічній в м. Києві. Приблизно в обідній час він побачив жінку, яка була з дитиною на велосипеді-колясці. До коляски підійшов ОСОБА_8 та рукою заліз в коляску, витягнув звідти предмет, схожий на телефон, на що потерпіла почала кричати про викрадення телефону. Його напарник - ОСОБА_14 та він побігли наздоганяти ОСОБА_8 . Під час переслідування ОСОБА_8 не зникав з поля їх зору. При затриманні у ОСОБА_8 запитали про наявність у нього речей, які йому не належать, на що він вказав про наявність у нього телефону, після чого була викликана слідчо-оперативна група.
Свідок ОСОБА_15 під час апеляційного розгляду підтвердив обставини вчинення ОСОБА_8 злочину, вказавши, що він особисто бачив, як ОСОБА_8 викрав телефон. Події відбувались ближче до речового ринку. Потерпілу та обвинуваченого він побачив метрів за 15 від себе. Після крадіжки обвинувачений побіг в сторону вул. Закревського. Обвинувачений постійно до затримання перебував у полі зору.

Згідно з даними, які містяться у протоколі огляду від 15 липня 2017 року, предметом огляду є ділянка території по АДРЕСА_2 , де знаходиться ОСОБА_8 , який добровільно дістав з-під футболки із резинки джинсів мобільний телефон чорного кольору «Lenovo A536», імеі1: НОМЕР_1 , імеі2: НОМЕР_2 з двома сім-картками операторів мобільного зв`язку «Лайф» та «Ди Джус», картою пам`яті «Сандиск» (ас. 51-52).
Вказаний протокол ОСОБА_8 та понятими підписаний без будь-яких застережень. У подальшому ОСОБА_8 не заперечувались обставини вилучення у нього телефону, однак, останнім заперечувались обставини, за яких телефон опинився у нього.

При цьому судом першої інстанції обґрунтовано визнано недопустимим доказом протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 15 липня 2017 року, оскільки він пред`явлення особи для впізнання з участю потерпілої проведено з порушенням вимог ст. 228 КПК України, так як перед проведення вказаної слідчої дії потерпіла ОСОБА_13 не була опитана про зовнішній вигляд і прикмети особи, яку вона мала впізнати, і в разі, якщо потерпіла не могла назвати прикмети, за якими впізнає особу, проте могла впізнати її за сукупністю ознак, в протоколі не зазначено, за сукупністю яких саме ознак вона може впізнати особу.
Окрім того, у порушення вимог ст.228 КПК України, фотознімок із зображенням ОСОБА_8 , який пред`являвся потерпілій ОСОБА_13 для впізнання, мав різкі відмінності з іншими фотознімками осіб, пред`явлених для впізнання, зокрема щодо фону, на якому сфотографований, який є світлим на відміну від інших фотознімків (ас. 53-56).

Судом першої інстанції за клопотанням сторони захисту допитані свідки ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_20 .
Так, відповідно до показань свідка ОСОБА_21 влітку 2017 року до торгового прилавку на ринку по вул. Електротехнічній в м. Києві, де він працює, о підійшов молодий чоловік та запропонував придбати у нього мобільний телефон, на що він відмовився. Тоді цей чоловік пішов та продовжив пропонувати іншим громадянами придбати у нього мобільний телефон. Після цього цей чоловік зустрів ОСОБА_8 , який йшов в бік рону ринка, вони поспілкувались, ОСОБА_8 взяв у вказаного чоловіка мобільний телефон, і через декілька хвилин ОСОБА_8 був затриманий, а іншого чоловіка вже на місці не було.
Згідно з показаннями свідка ОСОБА_16 влітку 2017 року по дорозі від ринку до зупинки громадського транспорту вона побачила раніше незнайомих їй двох чоловіків. Одним з них був ОСОБА_8 , які протягом 5-7 хвилин спілкувались між собою, після чого один з них побіг, а ОСОБА_8 залишився на місці. До ОСОБА_8 підбігли двоє чоловіків та почали його бити, щось вимагати, на що ОСОБА_8 заявляв, що нічого не брав, кричав про допомогу. До них підійшла жінка, і вона ( ОСОБА_22 ) зрозуміла, що у жінки забрали мобільний телефон, а чоловіки обвинувачували в цьому ОСОБА_8 . ОСОБА_8 попросив зателефонувати його дружині та назвав номер її телефону. Вона зателефонувала дружині ОСОБА_8 та чекала на неї.
Свідок ОСОБА_20 показала, що 15 липня 2017 року її чоловік ОСОБА_8 на її прохання поїхав на овочевий ринок на масив Троєщина дізнатись про ціни на огірки. Приблизно о 12.00 годин їй зателефонував ОСОБА_8 та повідомив, що його затримали. Через хвилин 15 їй зателефонувала незнайома жінка та повідомила також про те, що її чоловіка затримали. Коли вона( ОСОБА_23 ) приїхала на вказаний ринок, її чоловіка вже там не було. З урахуванням того, що там знаходилось багато людей, вона взяла контакти людей, які були поруч з її чоловіком при цих подіях.

Суд першої інстанції показання вказаних свідків не взяв до уваги, оскільки показання свідків ОСОБА_21 та ОСОБА_16 не узгоджуються з показаннями потерпілої ОСОБА_13 та свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , які були безпосередніми очевидцями подій відкритого викрадення мобільного телефону у потерпілої ОСОБА_13 , і які суд взяв до уваги, та суперечать сукупності досліджених судом доказів. Показання свідка ОСОБА_20 не стосуються обставин відкритого викрадення майна потерпілої ОСОБА_13 , а стосуються подій, які відбувались після обстави, які досліджуються судом.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи ще й ті обставини, що показання свідків ОСОБА_21 та ОСОБА_16 щодо часового проміжку, протягом якого ОСОБА_8 , нібито, оглядав телефон та у подальшому був затриманий, суперечать показанням як потерпілої, так і свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , які вказали, що ОСОБА_8 був постійно у полі зору кожного з цих осіб з моменту вчинення ним крадіжки телефону, а затримання останнього відбулось протягом лічених хвилин.

Даними, які містяться у протоколі проведення слідчого експерименту від 15 червня 2018 року за участю ОСОБА_8 та захисника (ас. 140-141), підтверджуються показання обвинуваченого, надані в суді першої інстанції, та обґрунтовано визнані судом першої інстанції як його позицію захисту.

Судом першої інстанції перевірялись доводи сторони захисту про те, що ОСОБА_8 не вчиняв злочину відносно потерпілої, і, на переконання колегії суддів, суд дійшов обґрунтованого висновку, що така позиція сторони захисту спростовується показаннями потерпілої ОСОБА_13 , свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , які у своїй сукупності є послідовними, логічними, узгоджуються з іншими дослідженими судом доказами в частині вчинення відкритого викрадення мобільного телефону саме ОСОБА_8 , та з урахуванням відсутності підстав для обмовляння ОСОБА_8 з боку потерпілої та свідків, не викликають сумніву.

При цьому доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що потерпіла ОСОБА_13 та свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_15 не змогли вказати місце скоєння кримінального правопорушення і прикмети злочинця, спростовуються показаннями вказаних осіб в суді першої інстанції. Колегія суддів звертає увагу, що в суді першої інстанції потерпіла категорично вказала про те, що особа, яка викрала з її сумки телефон, це - ОСОБА_8 , який перебував постійно у полії її зору, підстав для обмовляння обвинуваченого у неї немає.

Доводи обвинуваченого про те, що працівники поліції засунули телефон йому за пояс і очікували слідчо-оперативну групу, спростовуються як показаннями допитаних у кримінальному провадженні потерпілої та свідків, у тому числі, й свідків сторони захисту, так і даними протоколу огляду, відповідно до якого ОСОБА_8 у присутності понятих добровільно виданий телефон, і будь-яких заяв, застережень, скарг жодним з учасників даної слідчої дії висловлено не було, як у подальшому ОСОБА_8 і не оскаржувались будь-які дії працівників поліції.

Доводи обвинуваченого на те, що в оскаржуваному вироку суд посилається на договір № 205083115 про надання телекомунікаційних послуг від 5 грудня 2015 року та на додаткову угоду до договору, відповідно до яких ТОВ «Астеліт» передає у власність ОСОБА_18 обладнання з імеі: НОМЕР_3 , вартість якого 4140 грн., однак, у вказаному договорі не зазначено, що це саме мобільний телефон марки «Lenovo А536», у зв`язку з чим вказаний договір не є договором купівлі телефону марки «Lenovo А536», є безпідставними, так як ІМЕІ обладнання, переданого у користування за договором, та ІМЕІ викраденого телефону є однаковим, а саме: НОМЕР_1 , а ІМЕІ - міжнародний ідентифікатор мобільного обладнання це серійний номер мобільного пристрою (п`ятнадцятизначне число, тобто 14 цифр коду плюс 15-та контрольна цифра), який встановлюється заводом-виробником та є унікальним для кожного мобільного телефону. Цей номер встановлюється заводом-виробником при виготовленні апарату та служить для точної і повної ідентифікації телефону в мережах форматів GSM та UMTS: автоматично передається апаратом у мережу оператора при підключенні.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що під час досудового та судового слідства не була проведена експертиза для визначення вартості викраденого майна, а під час розгляду справи в суді суд відмовив у задоволенні клопотання прокурора про призначення товарознавчої експертизи для визначення вартості телефону, є обґрунтованими, проте, вартість викраденого телефону, у тому числі й та, яка зазначена у договорі про надання телекомунікаційних послуг - 4140 грн., не впливають на доведеність або недоведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні відкритого викрадення майна потерпілої за обставин, встановлених судом, кваліфікацію кримінального правопорушення та за відсутності цивільного позову - на суму відшкодування.

Доводи апелянта про те, що протокол огляду місця події від 15 липня 2017 року - є недопустимим доказом є безпідставними, оскільки у даному процесуальному документі зафіксовані хід і результати проведеної процесуальний дії за участю понятих та ОСОБА_8 , вказаний протокол підписаний усіма учасниками без будь-яких застережень, зауважень, заяв. Більш того, самим ОСОБА_8 під час розгляду справи як в суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду, не заперечувався факт знаходження у нього на момент затримання телефону, належного потерпілій, проте, ним заперечуються обставини, за яких телефон опинився у нього, а, відтак, відсутні підстави для визнання вказаного протоколу недопустимим доказом.

Що стосується доводів апеляційної скарги на невідкриття обвинуваченому у порядку ст. 290 КПК України речових доказів, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до положень ст. 100 КПК України речові докази у кримінальному провадженні передані на відповідальне зберігання потерпілій, і питання про надання їх стороні захисту ні під час досудового слідства, ні під час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанції стороною захисту не ставилось. Суд безпосередньо на вказані речові докази в оскаржуваному вироку не посилався, а тому, колегія суддів за таких обставин доходить висновку про відсутність істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, що перешкодило суду першої інстанції постановити законне та обґрунтоване рішення та є безумовною підставою для скасування судового рішення.

З огляду на обставини, встановлені під час апеляційного розгляду, на переконання колегії суддів, висновок суду про доведеність винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджується доказами, дослідженими у судовому засіданні, яким суд першої інстанції дав належну оцінку в їх сукупності та які докладно викладені у вироку.

Покарання обвинуваченому судом першої інстанції призначено у відповідності до вимог ст. 50, 65 КК України.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законний та обґрунтований вирок, колегія суддів не вбачає.

З урахуванням обставин, встановлених під час апеляційного розгляду, колегія суддів доходить висновку, що вирок суду є законним та обґрунтованим, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні, у зв`язку з чим апеляційна скарга обвинуваченого до задоволення не підлягає.

Керуючись ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :
Вирок Деснянського районного суду м. Києва від 9 листопада 2018 року щодо ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 186 КК України залишити без зміни, апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 3 місяців з дня її оголошення.

Судді:

_____________________________ _______________________ _________________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3