Справа № 462/6514/19 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/811/14/21 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2021 року у м.Львові.
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Львівського апеляційного суду в складі:
під головуванням судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,
розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Залізничного районного суду м.Львова від 17 жовтня 2019 року про арешт майна,
з участю: прокурора ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою слідчого судді Залізничного районного суду м.Львова від 17 жовтня 2019 року накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_6 , шляхом заборони вчинення будь-яких реєстраційних дій державним реєстраторам органів державної реєстрації, посадовим особам Міністерства юстиції України, приватним та державним нотаріусам, пов`язаних із проведенням державної реєстрації (перереєстрації, поділу, виділу тощо).
На вказану ухвалу слідчого судді ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, у якій просить поновити строк на апеляційне оскарження цієї ухвали та скасувати ухвалу слідчого судді про накладення арешту на належну йому на праві приватної власності квартиру.

В обґрунтування причин пропуску строку на апеляційне оскарження ухвали Король покликається на те, що 27.12.2020р. він випадково дізнався, що його квартира перебуває під арештом у межах кримінального провадження до якого він не причетний, і ознайомився із текстом вказаної ухвали з реєстру судових рішень.

Свої апеляційні вимоги про скасування ухвали слідчого судді ОСОБА_6 мотивує тим, що оскаржувана ухвала прийнята з порушеннями. Зазначає, що він є законним власником набутого ним майна (квартири АДРЕСА_1 ), яке було зареєстроване у встановленому законом порядку та право власності якого не скасовано та ніким не оспорено. Вважає, що слідчий суддя, задоволивши клопотання слідчого про накладення арешту на вказану квартиру у межах кримінального провадження № 0002784 від 07.09.2019р., прийшов до помилкового висновку про наявність підстав про необхідність накладення такого арешту. Покликається на те, що він як добросовісний набувач майна, і який продовжує володіти цим майном на законних підставах, а також те, що протягом 15 місяців у кримінальному провадженні не прийнято рішення, і зволікання з розслідуванням та арештом майна завдає йому значних матеріальних збитків, які зокрема пов`язані із неможливістю вільно користуватися належним йому майном. За таких обставин, ОСОБА_6 вбачає відсутність у кримінальному провадженні даних, які б виправдовували подальше втручання держави у його право на мирне володіння належним йому майном, та відсутність підстав для подальшого застосування вказаного заходу забезпечення кримінального провадження.
На апеляційний розгляд ОСОБА_6 не прибув та про причини неявки не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що у відповідності до ч.4 ст.405 КПК України не перешкоджає розгляду справи.

У судовому засіданні суду першої інстанції прокурор заперечила подану апеляційну скаргу, з огляду на законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали.

Заслухавши доповідача та пояснення прокурора, дослідивши матеріали клопотання і доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до наступних висновків.
Ухвала слідчого судді Залізничного районного суду м.Львова від 17.10.2019р. про арешт майна була постановлена без виклику ОСОБА_6 , як володільця майна, та дані про скерування на адресу ОСОБА_6 копії оскаржуваної ухвали в матеріалах справи відсутні.
Враховуючи наведене та положення ч.3 ст.395 КПК України, колегія суддів, вважає, що ОСОБА_6 , який про оскаржувану ухвалу довідався 27.12.2020р. та 31.12.2020р. подав на вказану ухвалу апеляційну скаргу, дотримався вимог закону щодо строку апеляційного оскарження судового рішення, а отже відсутні правові підстави для вирішення апеляційним судом питання про поновлення ОСОБА_6 строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді.
Як вбачається з матеріалів клопотання СВ Залізничного ВП ГУНП у Львівській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0002784 від 07.09.2019 року, за ознаками злочину, передбаченого ч.3 ст.190 КК України.
У клопотанні слідчий зазначає про те, що 07.09.2019р. в Залізничний ВП ГУНП у Львівській області надійшла письмова заява ОСОБА_8 щодо вчинення шахрайських дій невідомими особами при продажі квартири АДРЕСА_1 , в результаті чого йому спричинено збитки у великих розмірах. При допиті ОСОБА_8 вказав, що він не являється власником спірної квартири, проте вважає, що має на цю квартиру право, оскільки останні декілька років проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу із померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 власницею даної квартири ОСОБА_9 , і на даний час у нього триває судовий спір за право володіння вказаною квартирою із ОСОБА_10 (знайома ОСОБА_9 ) та ОСОБА_11 (племінник чоловіка ОСОБА_9 ).
Згодом ОСОБА_8 дізнався, що квартира АДРЕСА_1 була продана 19.06.2019р. як квартира АДРЕСА_1 ) із такою самою площею громадянину ОСОБА_6 . Продавцем даної квартири був ОСОБА_12 , який нібито являється власником квартири АДРЕСА_1 згідно свідоцтва про право власності від 26.06.1995р. за № НОМЕР_1 .
Відповідно до отриманої ОСОБА_8 інформації із ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», встановлено, що інформація згідно інвентаризаційних матеріалів про квартиру АДРЕСА_1 відсутня.
Постановою старшого слідчого СВ Залізничного ВП ГУНП у Львівській області ОСОБА_13 від 10.10.2019 року квартиру АДРЕСА_1 , визнано речовим доказом у кримінальному провадженні (а.к.п.39).
Також, з матеріалів кримінального провадження встановлено, що 15.10.2019 року старший слідчий Залізничного відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області ОСОБА_13 звернулась до Залізничного районного суду м.Львова одночасно із двома клопотаннями про накладення арешту на майно із забороною його відчуження, а саме: в одному клопотанні на квартиру АДРЕСА_1 , що належить померлій ОСОБА_9 ; в іншому клопотанні на квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_6 ..
Двома ухвалами слідчого судді Залізничного районного суду м.Льова від 17.10.2019 року клопотання слідчого були задоволені (справа №462/6514/19, провадження №№ 1-кс/462/2546/19, 1-кс/462/2553/19).
Предметом даного апеляційного перегляду є ухвала слідчого судді про накладення арешту лише на одну квартиру АДРЕСА_2 (провадження № 1-кс/462/2553/19).
Задовольняючи вказане клопотання слідчого про накладення арешту на майно, а саме на квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_6 , слідчий суддя, як вбачається з журналу судового засідання, дослідив матеріали, які додані до клопотання, та прийшов до висновку, що існують достатні правові підстави для накладення арешту на вказане майно, з метою забезпечення його збереження, як речового доказу, при цьому слідчий суддя також покликався на те, що ОСОБА_6 в подальшому квартира АДРЕСА_2 передана в заставу АТ КБ «Приватбанк» в забезпечення кредитного зобов`язання на суму 630000 грн..

Проте, з таким рішенням слідчого судді погодитися неможливо з огляду на наступні обставини.

Перевіряючи законність прийнятого рішення слідчим суддею, колегія суддів враховує практику Європейського суду з прав людини та дотримання ним вимог КПК України, які регулюють норми застосування заходів забезпечення кримінального провадження, у тому числі щодо накладення арешту на майно.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод і законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Так, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно зі ст.ст.94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину і достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність та співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, згідно зі ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Однак зазначених вимог закону слідчий суддя та слідчий, який вніс клопотання про арешт майна, не дотрималися.

Так, у даному кримінальному провадженні досудове розслідування проводиться із 07.09.2019 року, проте по сьогодення вже на протязі 17 місяців жодній особі, у тому числі власнику майна ОСОБА_6 , не повідомлено про підозру у вчиненні злочину.
ОСОБА_6 має усі необхідні правовстановлюючі документи про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , і ці документи він надав органу досудового розслідування. На даний час право власності ОСОБА_6 на вищевказану квартиру у встановленому законом порядку не скасовано.
Під час апеляційного розгляду прокурор не змогла надати докази, які би стверджували нікчемність правовстановлюючих документів, які посвідчують право власності ОСОБА_6 на вищевказану квартиру, чи які би з певною долею ймовірності вказували на ОСОБА_6 , як на особу, яка вчинила злочин.
Той факт, що ОСОБА_6 , після купівлі вищевказаної квартири у серпні 2019 року отримав кредит в АТ КБ «Приватбанк» в сумі 630000 грн. та квартиру АДРЕСА_1 передав під заставу АТ КБ «Приватбанк» в забезпечення кредитного зобов`язання, - не може бути безумовною підставою для накладення арешту на майно у кримінальному провадженні, оскільки взаємовідносини щодо отримання кредиту під заставу майна є лише цивільно-правовими відносинами і не можу регулюватись нормами кримінального процесуального законодавства.
В свою чергу, у кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону.

При накладенні арешту на майно слідчий суддя повинен обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на даній стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину.

Окрім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

Однак слідчий, обґрунтовуючи своє клопотання в розумінні вимог ст.132 КПК України, не надав достатніх і належних доказів тих обставин, на які послався у клопотанні, а слідчий суддя, в свою чергу, у відповідності до ст.94 КПК України, належним чином не оцінив ці докази з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття рішення.

Окрім того, до клопотання слідчого долучена постанова від 10.10.2019 року про визнання речовим доказом квартири АДРЕСА_1 (аркуш 13 судової справи №1-кс/462/2553/19 та т.1 а.к.п.39), проте квартира АДРЕСА_1 речовим доказом у даному кримінальному провадженні не була визнана (у матеріалах клопотання відсутня постанова слідчого про визнання речовим доказом), - отже накладення арешту саме на квартиру АДРЕСА_1 з метою збереження речового доказу є неправомірним.
На думку колегії суддів, оскаржувана ухвала слідчого судді щодо накладення арешту на майно винесена без належного об`єктивного з`ясування обставин кримінального провадження, оскільки органом досудового розслідування жодним чином не доведено, що вказане нерухоме майно має доказове значення для кримінального провадження, а саме було знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегло на собі його сліди або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предметом, що було об`єктом кримінально протиправних дій, набуте кримінально протиправним шляхом або отримано особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення

Отже, як встановлено колегією суддів із наданого прокурором матеріалів кримінального провадження, за результатами слідчих та процесуальних дій у кримінальному провадженні отримано дані про те, що право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 належить ОСОБА_6 , це право власності підтверджується відповідними правовстановлюючими документами, і на даний час правовстановлюючі документи не скасовано. В межах проведення досудового розслідування з 07.09.2019 року та вжиття заходів забезпечення кримінального провадження вже на протязі тривалого часу (понад 17 місяців) не було отримано доказів належності зазначеного майна до власності інших осіб.
На підставі викладених обставин, які свідчать про неповноту та однобічність судового розгляду, ухвала слідчого судді про накладення арешту на нерухоме майно, перелік та ідентифікуючі ознаки якого наведено в клопотанні сторони обвинувачення, підлягає скасуванню як незаконна, а апеляційна скарга - задоволенню, з постановленням апеляційним судом нової ухвали про відмову у задоволенні клопотання слідчого за недоведеності необхідності арешту майна, який при викладених у клопотанні обставинах явно порушуватиме справедливий баланс між інтересами власника майна, гарантованими законом, і завданням цього кримінального провадження.
Керуючись ст.ст.376, 405, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів,
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.
Ухвалу слідчого судді Залізничного районного суду м.Львова від 17 жовтня 2019 року про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0002784 від 07.09.2019 року, за ознаками злочину, передбаченого ч.3 ст.190 КК України, а саме квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_6 , шляхом заборони вчинення будь-яких реєстраційних дій державним реєстраторам органів державної реєстрації, посадовим особам Міністерства юстиції України, приватним та державним нотаріусам, пов?язаних із проведенням державної реєстрації (перереєстрації, поділу, виділу тощо), - скасувати.
Постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання старшого слідчого Залізничного відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області ОСОБА_13 про накладення арешту на майно, подане в межах кримінального провадження №0002784 від 07.09.2019 року, за ознаками злочину, передбаченого ч.3 ст.190 КК України, а саме квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_6 ..
Ухвала суду апеляційної інстанції є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: