В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"16" березня 2021 р. Дніпровський районний суд м. Києва (далі - Суд)
у складі судді ОСОБА_1 одноособово,
за участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,
та сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 08.10.2019 за № 0008438 за обвинуваченням
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Житомирської області, громадянина України, не одруженого, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 162 КК України,
у с т а н о в и в :
Судом визнано доведеним, що 07.09.2019 близько 19:30 год. ОСОБА_5 (останнього визнано винуватим у вчиненні цих же кримінальних правопорушень за вироком даного місцевого суду від 22.09.2020 у справі № 755/13486/20) зустрів за адресою м. Київ, вул. Закревського, 47 біля магазину «Пчілка» ОСОБА_4 та вони почали розпивати спиртні напої.
В подальшому ОСОБА_5 та ОСОБА_4 направились до парку «Перемога» у Дніпровському районі міста Києва.
Приблизно о 02 год. 00 хв. ОСОБА_5 та ОСОБА_4 направились у сторону метро «Чернігівська» для покупки спиртних напоїв у цілодобових магазинах, однак не знайшовши магазинів зі спиртними напоями, вони направились по вулиці Бойченко, а в подальшому по вулиці Миропільська в напрамку району Троєщина.
Перебуваючи за адресою: м. Київ, вул. Миропільська, 23/16 ОСОБА_4 зайшовши за магазин «Фірмова мережа «Київхліб» справити потребу, побачив що в даному магазині відчинені задні двері.
Побачивши відчинені двері він покликав ОСОБА_5 та повідомив даний факт.
У подальшому у ОСОБА_5 та ОСОБА_4 виник злочинний умисел направлений на проникнення в магазин.
Продовжуючи свій злочинний умисел ОСОБА_5 та ОСОБА_4 зайшли до приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 ».
У цей момент у ОСОБА_4 виник злочинний умисел на заволодіння кавовим суперавтоматом Saeco Aulika Top HSC s/n 0013800, тож він запропонува ОСОБА_5 викрасти даний суперавтомат для отримання грошових коштів, на що останній погодився.
Реалізуючи свій злочинний намір, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 пішли до найближчого сміттєвого баку знайшли покривало зеленого кольору та пішли до приміщення магазину.
Продовжуючи свій злочинний намір, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 завернули даний кавовий суперавтомат до покривала та винесли з приміщення «Фірмова мережа «Київхліб».
ОСОБА_4 викликав таксі за номером «309», на протязі 10 хвилин під`їхало таксі Део Ланос, зеленого кольору, в яке він та ОСОБА_5 погрузили кавовий суперавтомат.
Приїхавши за адресою АДРЕСА_2 ОСОБА_4 та ОСОБА_5 занесли кавовий суперавтомат до приміщення ломбарду «Найкращий» та здали його на документи ОСОБА_4 отримали грошові кошти у розмірі 500 грн., які в подальшому поділили порівну та витратили на власний розсуд.

Вказаних висновків Суд дійшов з урахуванням пояснень обвинуваченого, який будучи допитаним в судовому засіданні свою вину у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) визнав повністю, надав покази у яких підтвердив обставини їх вчинення, викладені в установочній частині вироку, зокрема в частині часу, місця та способу вчинення, щиро розкаявся у вчиненому.
Так, останній указав, що дійсно за наведених обставин та указаного алгоритму ним та ОСОБА_5 за попередньою змовою було учинено проникнення до іншого володіння особи та крадіжку майна з нього.
Останній виразив готовність понести покарання за вчинене у межах своєї вини.
Покази обвинуваченого в судовому засіданні послідовні і логічні, а тому не викликають сумнівів суду у правильності розуміння ним змісту обставин, добровільності та істинності його позиції.
За згодою учасників судового провадження, які не оспорюють фактичні обставини справи, кваліфікацію кримінального правопорушення, судом встановлено, що вони вірно розуміють зміст обставин справи, відсутні сумніви в добровільності їх позиції, суд, у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого, дослідженням, зібраних досудовим слідством матеріалів, що характеризують його особу, тих, що стосуються вирішення питання про долю речових доказів, а також інших доказів, в яких викладені та посвідчені відомості, що мають значення для встановлення фактів і обставин даного кримінального провадження та інших з метою правильної кваліфікації дій обвинуваченого, у відповідності до положень Кримінального Кодексу України, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, у межах ч. 3 ст. 349 КПК України, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, приходить до висновку про повну доведеність вини обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 162 КК України, за вище встановлених обставин.
При цьому, з урахуванням, висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах відображеного у постанові Верховного Суду колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду від 22.03.2018 у справі № 521/11693/16-к, судом установлено, що обставини визнані судом у вироку як доведені, з числа регламентованих ст. 91 КПК України, у своїй сукупності підтверджуються процесуальними джерелами доказів, які передбачені ст. 84 того ж Кодексу, та містяться у матеріалах цього провадження, як наслідок, суд уважає, установленими усі обставини, що мають значення для кримінального провадження шляхом обсягу та порядку дослідження доказів на їх підтвердження, у порядку ст. 349 КПК України.

За таких обставин, враховуючи вищезазначене, Суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, приходить до висновку про повну доведеність вини обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 162 КК України, за обставин, встановлених судом, як доведені.

При кваліфікації дій обвинуваченого, суд ураховує, що Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у постанові від 05.04.2018 по справі № 658/1658/16-к зазначає, що кваліфікація злочину - кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому КК, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.
За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінально-процесуальними, криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК.
Згідно з частиною першою статті 33 КК сукупністю кримінальних правопорушень визнається вчинення особою двох або більше кримінальних правопорушень, передбачених різними статтями або різними частинами однієї статті Особливої частини цього Кодексу, за жодне з яких її не було засуджено.
З огляду на наведене Суд кваліфікує дії ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 185 КК України, оскільки він вчинив таємне викрадення чужого майна (крадіжу), за попередньою змовою групою осіб, та за ч. 1 ст. 162 так, як він незаконно проник до іншого володіння особи.
Підстав, у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України, для виходу за межі висунутого обвинувачення, чи його зміни, суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод не встановлено.

Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують його покарання.
Те, що згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Так, обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, відповідно до ст. 66 КК України, є щире каяття, яке полягає у визнанні у суді обставин регламентованих п. 1 ч. 2 ст. 91 КПК щодо події кримінального правопорушення, у т.ч. її час, місце, спосіб учинення.
Адже, щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася (див. п. 3 ПП ВСУ від 23.12.2005 № 12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності»).
Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого (див. постанову ККС ВС від 22.03.2018 у справі № 759/7784/15-к).
Обвинувачений висловив щирий жаль з приводу учинених ним дій та осуд своєї поведінки.
Обставин, що обтяжують покарання, відповідно до ст. 67 КК України не встановлено.
Також, Суд враховує, що обвинувачений на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває; має постійне місце проживання, стан здоров`я, спосіб життя (раніше не судимий), що свідчить про те, що оточуюча його обстановка у сім`ї та побуті, виражає належні соціальні зв`язки; позицію сторони обвинувачення щодо необхідної міри покарання; відношення обвинуваченого до вчиненого, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), а саме: класифікацію за ст. 12 КК України, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; поведінку під час та після вчинення злочинних дій та вважає за необхідне призначити покарання у межах санкції статей 185 та 162 КК України у виді арешту та штрафу відповідно із визначенням остаточного покарання, у порядку ст. 70 КК України, оскільки Суд переконаний, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, дана міра покарання є достатньою для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень.
Дане ж покарання відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).
При цьому, Суд ураховує, що відповідно до ч. 3 ст. 72 КК основне покарання у виді штрафу при призначенні їх за сукупністю кримінальних правопорушень і за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягають і виконуються самостійно, однак відмічає, що, у цій ситуації, при визначенні обвинуваченому остаточної міри покарання за сукупністю кримінальних правопорушень він застосовує не принцип складання різних за видом покарань, а принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим, що не суперечить ч. 3 ст. 72 КК.
Наведене також віднайшло своє відображення в ухвалі ККС ВС у справі № 755/219/18 (ухвала від 29.01.2019), згідно якої якщо за злочини, що утворюють сукупність, призначено основні покарання різних видів, які не підлягають заміні (штраф, позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю), суд може застосувати принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим або призначити кожне з них до самостійного виконання.

Щодо цивільного позову ТОВ «Фірмова мережа «Київхліб»до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної шкоди, то слід зауважити таке.

Вироком даного місцевого суду від 22.09.2020 у справі № 755/13486/20 цивільний позов ТОВ «Фірмова мережа «Київхліб» (, юридична адреса: 04080, м. Київ, вул. Межигірська, 83, кб. 301) про відшкодування майнової шкоди задоволено та стягнуто з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ТОВ «Фірмова мережа «Київхліб» (, юридична адреса: 04080, м. Київ, вул. Межигірська, 83, кб. 301) майнову шкоду в сумі 33 396 (тридцять три тисячі триста дев`яносто шість) грн.
На цей час указаний вирок від 22.09.2020 у справі № 755/13486/20 набрав законної сили, відповідно підстав для розгляду даного питання в цьому провадженні немає, бо набрало законної сили рішення суду ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Згідно ч. 5 ст. 128 КПК Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Відповідно до п. 3) ч. 1 ст. 255 ЦПК суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Як наслідок провадження з цього питання підлягає закриттю відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК, п. 3) ч. 1 ст. 255 ЦПК.

Щодо питання запобіжного заходу, як заходу забезпечення кримінального провадження, обвинуваченому у вигляді тримання під вартою, то Суд враховуючи вимоги ст. 131-132, 177, 178 КПК України та дані про його особу, уважає за доречне залишити його без змін до набрання вироком законної сили.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 368-371, 373-374, 376 КПК України, Суд
у х в а л и в :
ОСОБА_4 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 162, ч. 2 ст.185 КК України та призначити йому покарання:
? за ч. 1 ст. 162 КК України - у виді штрафу у розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень в доход держави;
? за ч. 2 ст. 185 КК України у виді арешту на строк 3 (три) місяці.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно ОСОБА_4 призначити покарання у виді арешту на строк 3 (три) місяці.
Строк відбування покарання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відраховувати з 15.03.2021 із зарахуванням у нього терміну попереднього ув`язнення - 03.08.2020 (1 день).
Запобіжний захід відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вигляді тримання під вартою залишити змін до набрання вироком законної сили, однак не більше ніж до строк покарання призначений за цим судовим рішенням.
Провадження за цивільним позов ТОВ «Фірмова мережа «Київхліб» (, юридична адреса: 04080, м. Київ, вул. Межигірська, 83, кб. 301) до ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про відшкодування майнової шкоди закрити.
Вирок може бути оскаржено протягом 30 днів з дня проголошення до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва.
Копію судового рішення негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, прокурору, іншим учасникам судового провадження та не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

С у д д я Оксана БІРСА