Ухвала
Іменем України

11 березня 2021 року

м. Київ

справа № 163/1654/19

провадження № 51- 302 ск21

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Шацького районного суду Волинської області від 24 червня 2020 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 09 грудня 2020 року стосовно засудженого ОСОБА_5 ,

встановив:
Вироком Шацького районного суду Волинської області від 24 червня 2020 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , не працюючого, неодруженого, раніше судимого вироком Любомльського районного суду Волинської області від 21 вересня 2016 року за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, до покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, звільненого від подальшого відбування основного покарання умовно-достроково ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 26 вересня 2018 року, невідбутий строк покарання 1 рік 3 місяці 19 днів, визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 389 КК України та призначено йому покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік. На підставі ст. 71 КК України до основного покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднано невідбуту частину основного покарання у виді обмеження волі на строк 5 місяців та невідбуту частину додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 1 рік 3 місяці 10 днів за попереднім вироком Любомльського районного суду Волинської області від 21 вересня 2016 року і остаточно призначено ОСОБА_5 основне покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік 5 місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік 3 місяці 10 днів.

Волинський апеляційний суд ухвалою від 09 грудня 2020 року зазначений вирок стосовно ОСОБА_5 залишив без змін.
Відповідно до вироку, ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він будучи засудженим вироком Любомльського районного суду Волинської області від 21 вересня 2016 року за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України, до покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки та звільненим умовно-достроково ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 26 вересня 2018 року (невідбута частина основного покарання 1 рік 3 місяці 19 днів), діючи умисно, достовірно знаючи про наявність вказаного вироку суду та будучи 12 листопада 2018 року ознайомленим з порядком відбування покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 роки та незважаючи на попередження про наслідки порушення умов відбуття цього виду покарання, з метою невиконання вказаного вироку суду, маючи реальну можливість його виконати, 14 липня 2019 року приблизно о 22 год. керував транспортним засобом мопедом марки "ALPHA ZS 50F", без державної реєстрації, по вул. Центральна в с. Рівне Любомльського району Волинської області, де був зупинений працівниками Любомльського ВП ГУНП у Волинській області за порушення Правил дорожнього руху і притягнутий до адміністративної відповідальності згідно з постановами у справах про адміністративні правопорушення від 14 липня 2019 року за: ч. 5 ст. 121, ч. 6 ст. 121, ч. 2 ст. 126 КУпАП. Таким чином, ОСОБА_5 ухилився від відбування покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
У касаційній скарзі адвокат ОСОБА_4 просить змінити вирок Шацького районного суду Волинської області від 24 червня 2020 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 09 грудня 2020 року стосовно засудженого ОСОБА_5 та застосувати до засудженого положення ст. 75 КК України. Вважає, що враховуючи характеризуючі дані засудженого та пом`якшуючі покарання обставини доцільно звільнити її підзахисного від відбування покарання з випробуванням.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у касаційній скарзі не оскаржуються.

Колегія суддів вважає, що доводи адвоката, викладені в касаційній скарзі є необґрунтованими з виходячи з наступного.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання воно має ґрунтуватися, зокрема, на принципах індивідуалізації та справедливості. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину.

Відповідно до ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Для вибору такого покарання суд повинен врахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання, тощо.
Як убачається з вироку, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_5 належним чином врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України є нетяжким, а також дані про його особу, який не працює, за місцем проживання характеризується позитивно. Обставин, що пом`якшують покарання, судом не встановлено, а обставиною, що його обтяжує суд визнав вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.

Отже, враховуючи наведене, суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених Кримінальним кодексом України і дійшов обґрунтованого висновку про призначення ОСОБА_5 основного покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік.

Як вбачається зі змісту ухвали апеляційного суду, наведені у апеляційній скарзі ОСОБА_5 доводи, які аналогічні за змістом доводам касаційної скарги захисника, щодо невмотивованого призначення ОСОБА_5 надто суворого покарання, неналежного дослідження даних про його особу, перевірялись апеляційним судом, про що зазначено в ухвалі суду апеляційної інстанції.
Так, апеляційний суд, погоджуючись з вироком суду першої інстанції в частині призначення ОСОБА_5 покараннязазначив, що місцевий суд з достатньою повнотою врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який у відповідності до ст. 12 КК України, є злочином невеликої тяжкості, дані про особу винного, який є особою молодого віку, має постійне місце проживання, за яким характеризується позитивно, неодружений, суспільно-корисною працею не займається, а також те, що обставин, які пом`якшують покарання судом не встановлено, до обставин, які обтяжують покарання суд відніс вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння. Крім того, колегія суддів зазначила, що суд першої інстанції визначив остаточне покарання ОСОБА_5 у межах санкції ч. 1 ст. 389 КК України, за якою його засуджено та визначив остаточне до відбуття покарання на підставі ст. 71 КК України, шляхом часткового приєднання невідбутої частини основного та додаткового покарання за попереднім вироком, яке слід відбувати реально, навівши у вироку переконливі мотиви такого рішення, зазначивши, що за таких обставин буде досягнута мета покарання.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що таке рішення суду належним чином умотивоване, є справедливим, а призначений вид та розмір покарання необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_5 та попередження нових злочинів і не є надто суворим, а тому відсутні підстави для призначення останньому покарання із застосуванням ст. 75 КК України.

Ухвалу апеляційного суду постановлено відповідно до положень ст. ст. 370, 419 КПК України із зазначенням короткого змісту вимог апеляційних скарг прокурора, ОСОБА_5 , судового рішення суду першої інстанції, узагальнених доводів учасників судового провадження, встановлених судом першої інстанції обставин, мотивів, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали і положення закону, якими він керувався.

На підставі наведеного, Суд вважає, що покарання, призначене місцевим судом засудженому і залишене без змін судом апеляційної інстанції, є справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення, попередження вчинення ним нових злочинів.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли бути підставою для скасування чи зміни судового рішення апеляційної інстанції не встановлено.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Шацького районного суду Волинської області від 24 червня 2020 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 09 грудня 2020 року стосовно засудженого ОСОБА_5 - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3