ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа№640/1205/18 Головуючий I інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/172/21 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.140 КК України

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

-головуючого ОСОБА_2 ,

-суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

-при секретарях ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

-за участю прокурорів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

-обвинуваченого ОСОБА_9 ,

-захисника ОСОБА_10 ,

-потерпілого ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду м.Харкова кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні, представника потерпілого ОСОБА_12 на ухвалу Київського районного суду м.Харкова від 11 лютого 2019 року щодо ОСОБА_9 , -

УСТАНОВИЛА:
Цією ухвалою

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Рогатин Івано-Франківської області, громадянина України, українця, раніше не судимого,

обвинуваченого за ч.1 ст.140 КК України, звільнено на підставі п.2 ч.1 ст.49 КК України від кримінальної відповідальності, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, а кримінальне провадження щодо нього закрито.

Згідно з обвинувальним актом ОСОБА_9 обвинувачується в тому, що він в період часу з 15.02.2012 року по 02.11.2015 року працював лікарем-отоларингологом, на підставі трудового договору укладеного між ним та ФО-П ОСОБА_13 від 15.05.2012 року, здійснюючи свою професійну діяльність, як медичний працівник, у приміщенні медичної клініки ТОВ «Доктор Алекс» за адресою: м.Харків вул.Воробйова, 4. Згідно п. 2 вищевказаного трудового договору, ОСОБА_9 зобов`язався виконувати на високому професійному рівні обов`язки лікаря-отоларинголога, дотримуватись правил деонтології при виконанні своїх професійних обов`язків, сумлінно вести первину медичну документацію та розрахунки з пацієнтами. Однак, ОСОБА_9 неналежно виконуючи свої професійні обов`язки щодо надання медичної допомоги, внаслідок недбалого та несумлінного до них ставлення, допустив завдання ОСОБА_11 тяжких тілесних ушкоджень, за наступних обставин:
10.10.2015 року ОСОБА_11 звернувся до лікаря-отоларинголога ОСОБА_9 , що здійснював прийом пацієнтів у клініці ТОВ «Доктор Алекс» за адресою: м.Харків вул.Воробйова, 4. Після огляду хворого ОСОБА_11 та проведення медичних обстежень, лікарем-отоларингологом ОСОБА_9 йому поставлений клінічний діагноз: загострення хронічного правостороннього гнійно-поліпозного гаймороетмоїдіта, викривлення перегородки носа, хронічний гіпертрофічний риніт, стан після гаймороетмоїдотомія справа у 2013 році, та визначено показання: реоперація на правому верхньощелепному і етмоїдальних синусах (правобічна гаймороетмоїдотомія), септопластика, з частковою резекцією задньо-верхніх відділів перегородки носа з метою ендоназального доступу до правого остіомеатального комплексу, двостороння вазотомія на нижніх носових раковинах.
15.10.2015 року приблизно об 11 год. ОСОБА_11 прибув до клініки ТОВ «Доктор Алекс» за вищевказаною адресою, де у той же день в період часу з 14 год. 30 хв. по 20 год. 00 хв. лікарем-отоларингологом ОСОБА_9 проведено оперативне втручання, а саме: видалення у хворого ОСОБА_11 полипів та евакуації гнійного вмісту придаткових пазух носу (верхньощелепний та етмоїдальний синуси справа), часткова резекція верхніх відділів перетинки носу з метою ендоскопічного доступу в остіомеатальну зону справа, при якому застосовувалася шейверна методика гайморотомії, етмоїдотомії.
Плануючи оперативне втручання та під час проведення оперативного втручання, лікар-отоларинголог ОСОБА_9 , неналежно виконуючи свої професійні обов`язки внаслідок недбалого та несумлінного до них ставлення, неправильно вибрав методику оперативного втручання, яка не показана при загостренні синуситу без важких ускладнень, недооцінив важкість можливих ускладнень втручання, а також, можливо, скоїв технічні помилки під час втручання через недооцінку характеру патологічного процесу, у зв`язку з чим спричинив ОСОБА_11 під час оперативного втручання 15.10.2015 року тілесне ушкодження у вигляді травматичного перелому медіальної стінки правої орбіти з пошкодженням очних м`язів зі зміщенням очного яблука (енофтальм), порушенням кровообігу в ньому, крововиливом в ретробульбарну (навколо очного яблука) клітковину та можливим попаданням до неї гнійного вмісту придаткових пазух носу, що в подальшому призвело до розвитку незворотних патологічних змін в очному яблуці (субатрофія) та його хірургічного видалення, яке згідно з висновком повторної комісійної судово-медичної експертизи №80/к від 22.12.2016 року проведеної КЗ КОР «Київське обласне бюро судово-медичної експертизи» за критерієм стійкої втрати загальної працездатності, відноситься до тяжких тілесних ушкоджень.
Між вищевказаними недоліками при надані ОСОБА_11 медичної допомоги при проведені йому 15.10.2015 року оперативного втручання лікарем-отоларингологом ОСОБА_9 та спричиненням ОСОБА_11 внаслідок вказаного втручання тілесних ушкоджень, вбачається прямий причинно-наслідковий зв`язок.
Стороною обвинувачення ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.140 КК України, тобто неналежне виконання медичним працівником своїх професійних обов`язків внаслідок недбалого та несумлінного до них ставлення, що спричинило тяжкі наслідки для хворого.

Суд мотивував своє рішення тим, що з 15 жовтня 2015 року, тобто з дня вчинення ОСОБА_9 передбаченого ч.1 ст.140 КК України кримінального правопорушення, яке відноситься до нетяжкого злочину, минуло три роки і обвинувачений разом із своїми захисниками клопоче про звільнення його від кримінальної відповідальності.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні ставить питання про скасування ухвали суду і призначення нового розгляду у суді першої інстанції, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосування закону, який не підлягає застосуванню ст.49 КК України. Зазначив, що сторона обвинувачення ніколи не наполягала на тому, що саме з 12.02.2016 року ОСОБА_9 умисно ухилявся від слідства, оскільки лише згідно ухвали слідчого судді ОСОБА_14 від 26.04.2017 року про надання дозволу на затримання ОСОБА_9 , який будучи достовірно обізнаним щодо наявної у відношенні нього підозри від 18.04.2017 року про вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.140 КК України, умисно ухилявся від органу досудового розслідування. Також зазначив, що сторона обвинувачення ніколи не заперечувала, що ОСОБА_9 спілкувався зі слідчою через «Вайбер» зі свого мобільного телефону, і що слідчій були відомі його контакти та місцезнаходження. Вважає, що сторона обвинувачення обґрунтовано довела той факт, що ОСОБА_9 був достовірно обізнаний про свій процесуальний статус підозрюваного, знав про необхідність явки до слідчого з метою виконання слідчих дій, а також був попереджений про можливість його затримання у зазначеному кримінальному провадженні в разі безпричинної неявки до слідчого. В обґрунтування своїх доводів також зазначив, що 12.05.2017 року ОСОБА_9 , вже перебуваючи у статусі підозрюваного, через месенджер «Вайбер», повідомив слідчому, що він не явиться для проведення слідчих дій, а буде шукати захисту в іншій країні. Відзначив, що суд першої інстанції, посилаючись на відсутність в матеріалах справи доказів щодо направлення та вручення ОСОБА_9 повістки про виклик, в тому числі у якості підозрюваного, надіслання її поштою, електронною поштою чи факсимільним зв`язком, здійснення виклику по телефону або телеграмою, не врахував той достовірний факт, що ОСОБА_9 неодноразово викликав по телефону слідчий, який проводив досудове розслідування. Наголосив, що стороною обвинувачення надані всі необхідні документи, які підтверджують ту обставину, що ОСОБА_9 під час досудового розслідування ухилявся від слідства, а саме:

-лист №8178/119/61/02-18 від 30.11.2018 року за підписом начальника Київського ВП ГУНП в Харківській області щодо підтвердження факту розшуку ОСОБА_9 , у відношенні якого заведено оперативно-розшукову справу №6117023 від 16.05.2017 року, та проводились оперативно-розшукові заходи, в ході яких був здійснений виїзд за адресою мешкання підозрюваного, в результаті якого встановлено, що той за місцем проживання тривалий час не мешкає. Також згідно перевірки по базі «Аркан» ОСОБА_9 перетнув державний кордон України у зв`язку з чим був оголошений у міжнародний розшук каналами Інтерполу;

-доручення від 17.05.2017 року за №2006/119/03-14-2017 першому заступнику голови державної прикордонної служби України директору департаменту охорони державного кордону за підписом начальника ГУНП в Харківській області щодо проведення розшуку ОСОБА_9 в пунктах пропуску через державний кордон осіб, оголошених у розшук;

-службову телеграму №577 від 03.07.2017 року на імя начальника Київського ВП ГУНП в Харківській області за підписом начальника відділу Інтерполу та Європолу ГУНП в Харківській області щодо дійсного перебування ОСОБА_9 у міжнародному розшуку за вказівкою Генерального секретаріату Інтерполу;

-довідку б/д, б/н бази «Аркан» відповідно до якої 12.02.2016 року ОСОБА_9 перетнув лінію державного кордону України в пункті пропуску «Харків» (Аеропорт);

-копію листа від 12.05.2017 року на ім`я старшого слідчого СВ ВП ГУНП в Харківській області від ОСОБА_9 щодо його неявки для проведення слідчих дій у якості підозрюваного.

Зауважив, що посилання суду на те, що ОСОБА_9 не ухилявся від слідства, оскільки отримав паспорт ІНФОРМАЦІЯ_2 , не дивлячись на те, що його перший паспорт, мав скінчити свою дію лише 06.11.2023 року, є безпідставними та хибними, оскільки обставини отримання ним паспорту у липні 2017 року органу досудового розслідування не були відомі на час проведення слідства, а сам факт та причини видачі йому паспорта на момент перебування у розшуку Управлінням ДМС в Івано-Франківській області перевірити не виявляється можливим, оскільки досудове розслідування вже закінчено.

В апеляційній скарзі представник потерпілого ОСОБА_12 ставить питання про скасування ухвали суду у зв`язку із невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме ст.49 КК України.

Вважає, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку, що матеріали кримінального провадження не містять даних на підтвердження факту умисного вчинення ОСОБА_9 будь-яких дій, спрямованих на ухилення від слідства та залишив поза увагою:

-надані прокурором на підтвердження оголошення в розшук ОСОБА_9 відповідні процесуальні документи;

-матеріали листування ОСОБА_9 зі слідчим під час перебування за межами України, який за допомогою мобільного месенджеру «Вайбер» спрямував слідчому свої власноручно викладені пояснення для долучення їх до матеріалів кримінального провадження;

-пояснення ОСОБА_9 під час судового розгляду, який підтвердив, що перебуваючи за кордоном, був обізнаний про розслідування кримінального провадження відносно нього та обов`язок з`явитись до слідчого, а також щодо повідомлення про підозру, текст якого був вручений його дружині;

-що ОСОБА_9 повернувшись в травні 2017 року на територію України до слідчого не з`явився, про своє місцеперебування протягом тривалого терміну часу не повідомив, проживав не за місцем реєстрації, а в іншому регіоні держави та був затриманий працівниками поліції 23.10.2017 року, як особа, що перебуває у розшуку.

Указав, що суд першої інстанції надаючи оцінку постанові слідчого від 03.05.2017 року про зупинення досудового розслідування та оголошення підозрюваного ОСОБА_9 у розшук, а також ухвалі слідчого судді Київського районного суду м.Харкова від 26.04.2017 року про дозвіл на затримання ОСОБА_9 з метою застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, вийшов за межі своїх повноважень. Відзначив, що право перегляду, а відповідно і надання оцінки ухвалам слідчих суддів віднесено до компетенції апеляційного суду, відповідно до розділу V глави 31 КПК України. Також до компетенції суду першої інстанції не відноситься і надання оцінки обґрунтованості постанов слідчого, винесених в ході досудового розслідування. Вважає необґрунтованими посилання суду на ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 02 листопада 2017 року про зміну ОСОБА_9 запобіжного заходу та застосування застави, оскільки цим судом питання перебігу строку давності притягнення ОСОБА_9 до кримінальної відповідальності, а так само, і підстави оголошення його в розшук, не досліджувались. Також вважає, що посилання в ухвалі суду апеляційної інстанції про відсутність ризиків передбачених ст.177 КПК України, не можуть бути враховані стосовно обчислення строку притягнення до кримінальної відповідальності. На думку захисника, процесуальні документи винесені слідчим під час досудового розслідування є чинними, тому саме вони є вирішальними для обчислення строку давності та його переривання. Таким чином, саме після затримання ОСОБА_9 , який був у розшуку, досудове розслідування було поновлено та продовжився перебіг строку давності для притягнення до кримінальної відповідальності, який на цей час ще не сплив. Наголосив, що рішення суду про звільнення ОСОБА_9 від кримінальної відповідальності, позбавляє потерпілого доступу до правосуддя, що є порушенням конституційних прав громадянина України. Відзначив, що клопотання обвинуваченого та захисників від 01.11.2018 року про звільнення від кримінальної відповідальності не відповідає вимогам чинного кримінального процесуального законодавства України щодо мови судочинства, а саме в порушення п.1 ст.29 КПК України, а також рішення КСУ від 14.12.1999 року, ст.12 «Мова судочинства і діловодства в судах» ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», оскільки викладено російської мовою. Також відзначив, що від обвинуваченого та захисників раніше ніяких клопотань з приводи мови здійснення судочинства не надходило. Просить постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання про звільнення ОСОБА_9 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності та закриття кримінального провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора, який підтримав свою апеляційну скаргу та скаргу представника потерпілого; потерпілого ОСОБА_11 , який підтримав апеляційну скаргу свого представника та скаргу прокурора; обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_10 , які вважали ухвалу суду законною та обґрунтованою, перевіривши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню.

Згідно ч.1 ст.49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули зазначені у законі строки: два роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі; три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років; п`ять років - у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у пункті 2 цієї частини; десять років - у разі вчинення тяжкого злочину; п`ятнадцять років - у разі вчинення особливо тяжкого злочину.
Відповідно до ч.2 ст.49 КК України перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила кримінальне правопорушення, ухилилася від досудового розслідування або суду. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання. У цьому разі особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з часу вчинення кримінального правопорушення минуло п`ятнадцять років, а з часу вчинення кримінального проступку - п`ять років.

Відповідно до положень ст.278 КПК України письмове повідомлення про підозру вручається в день його складення слідчим або прокурором, а у випадку неможливості такого вручення - у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.

Відповідно до ч.3 ст.111 КПК України повідомлення у кримінальному провадженні здійснюється у випадках, передбачених цим Кодексом, у порядку, передбаченому главою 11 цього Кодексу, за винятком положень щодо змісту повідомлення та наслідків неприбуття особи.

Частиною 2 ст.135 КПК України передбачено, що у разі тимчасової відсутності особи за місцем проживання повістка для передачі їй вручається під розписку дорослому члену сім`ї особи чи іншій особі, яка з нею проживає, житлово-експлуатаційній організації за місцем проживання особи або адміністрації за місцем її роботи.

Положеннями ст.42 КПК України регламентовано, що підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому статтями 276-279 цього Кодексу, повідомлено про підозру, особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок не встановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень та встановлено вичерпний перелік прав та обов`язків підозрюваного, обвинуваченого.

Як слідує із матеріалів кримінального провадження, відомості за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.140 КК України, було внесено до ЄРДР 28 жовтня 2015 року (а.с.5 т.1).

Згідно довідки Державної прикордонної служби України, ОСОБА_9 виїхав за межі України 12 лютого 2016 року (а.с.57-58 т.2).

Повідомлення про підозру ОСОБА_9 у кримінальному провадженні за ч.1 ст.140 КК України датовано 18 квітня 2017 року.

Як вбачається із матеріалів провадження, ОСОБА_15 для передачі її чоловіку ОСОБА_9 було вручено 18 квітня 2017 року повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.140 КК України (а.с.25-29 т.2).

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що повідомлення про підозру ОСОБА_9 було здійснено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону.

Із матеріалів провадженняслідує, що ухвалою слідчого судді Київського районного суду м.Харкова від 26 квітня 2017 року надано дозвіл на затримання ОСОБА_9 з метою приводу для участі в розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою (а.с.71-74 т.2).

03 травня 2017 року старшим слідчим СВ Київського ВП ГУНП в Харківській області було винесено постанову про зупинення досудового розслідування у цьому кримінальному провадженні та оголошено розшук підозрюваного ОСОБА_9 . За змістом указаної постанови досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_9 переховується від суду та органу досудового розслідування з метою ухилення від кримінальної відповідальності, місцезнаходження його невідомо, всі необхідні та можливі слідчі (розшукові) і інші процесуальні дії, спрямовані на встановлення місцезнаходження підозрюваного, проведені (а.с.68-69 т.2).

12 травня 2017 року ОСОБА_9 , перебуваючи у статусі підозрюваного, за допомогою мобільного месенджеру «Вайбер» спрямував слідчому свої викладені власноручно письмові пояснення для долучення їх до матеріалів кримінального провадження, у яких підтвердив, що він обізнаний про повідомлення йому про підозру і її змістом, у зв`язку з чим вбачає для себе пошук захисту за кордоном (а.с.132-137 т.2).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що ОСОБА_9 , перебуваючи за кордоном, був обізнаний про свій процесуальний статус «підозрюваного» та про необхідність у зв`язку із цим прибути до слідчого, однак його подальші дії, а саме відмова повернутись до України, були спрямовані на ухилення від кримінальної відповідальності.

Відповідно до правового висновку Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду щодо застосування положень ст.49 КК України, викладеному в постанові від 05 квітня 2021 року у справі №328/1109/19, під ухиленням від слідства або суду з погляду застосування ст.49 КК слід розуміти будь-які умисні дії, вчинені певною особою з метою уникнути кримінальної відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення, що змушує правоохоронні органи вживати заходи, спрямовані на розшук і затримання правопорушника (нез`явлення без поважних причин за викликом до слідчого або суду, недотримання умов запобіжного заходу, зміна документів, які посвідчують особу, зміна зовнішності, перехід на нелегальне становище, перебування в тайнику, імітація своєї смерті тощо). Зупинення перебігу строку давності можливе тільки щодо певної особи, обізнаної про те, що стосовно неї проводиться слідство. При з`ясуванні, які дії особи мають визнаватись юридично значущим (а не просто фактичним) ухиленням від слідства або суду, треба враховувати, крім усього іншого, кримінально процесуальний статус особи, що вчинила злочин. Це має бути особа, яка в установленому порядку визнана підозрюваним або обвинуваченим та яка зобов`язана з`являтись до правозастосовних органів за викликом, перебувати в межах їх досяжності. Зазначена особа усвідомлює, що в неї вже виник юридичний обов`язок постати перед слідством або судом, однак вона ухиляється від виконання такого обов`язку.
Особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули зазначені у ч. 1 ст. 49 КК диференційовані строки давності за умови, що протягом вказаних строків особа не вчинила нового злочину, за винятком нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років (перебіг давності не перерваний); особа не ухилялася від досудового слідства або суду (перебіг давності не зупинявся); законом не встановлено заборону щодо застосування давності до вчиненого особою злочину.
Перебіг строків давності зупиняється, якщо особа, котра вчинила кримінальне правопорушення, ухилилася від досудового розслідування або суду. У цьому разі перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання. Одночасно факт умисного вчинення особою будь-яких дій, спрямованих на ухилення від слідства або суду є обставиною, яка виключає благополучне закінчення строків давності, і зупиняє диференційовані строки, визначені в ч. 1 ст. 49 КК. В цьому випадку закон передбачає загальний строк давності притягнення до кримінальної відповідальності осіб, які ухиляються від слідства чи суду: п`ятнадцять років з часу вчинення злочину, п`ять років - з часу вчинення кримінального проступку. За таких обставин час, який минув із дня вчинення кримінального правопорушення до дня, коли особа почала ухилятися від слідства або суду, не втрачає свого значення, а зберігається і зараховується до загального строку давності, що продовжує спливати. Крім того, до загального строку також зараховується період такого ухилення, а також проміжок часу, що пройшов із дня з`явлення особи із зізнанням або затримання до дня набрання вироком законної сили.
Оскільки матеріалами провадження підтверджено дійсне ухилення ОСОБА_9 від досудового слідства та, враховуючи вищенаведений правовий висновок Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, такий строк для останнього згідно вимог ч.2 ст.49 КПК України становить п`ятнадцять років з часу вчинення інкримінованого злочину.

Викладене свідчить про те, що на момент судового розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції були відсутні передбачені п.1 ч.1 ст.49 КК України підстави для звільнення ОСОБА_9 від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження у порядку, передбаченому п.1 ч.2 ст.284 КПК України.

Допущені судом першої інстанції вищезазначені порушення, відповідно до п.2 ч.1 ст.413 КПК України є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність і згідно п.4 ч.1 ст.409 КПК України підставою для скасування ухвали суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 409, 419 КПК України колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:
Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні та представника потерпілого ОСОБА_11 адвоката ОСОБА_12 - задовольнити.

Ухвалу Київського районного суду м.Харкова від 11 лютого 2019 року щодо ОСОБА_9 скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: