ВАСИЛЬКІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 362/4183/20
Провадження № 1-кп/362/295/21
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22.02.2021 року Васильківський міськрайонний суд Київської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участі секретаря ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Василькові в залі суду кримінальне провадження № 0000948 від 06.05.2020 року за обвинуваченням:
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Шишака, Хорольського району, Полтавської області, українця, громадянина України, не одруженого, з середньою спеціальною освітою, військовослужбовець військової служби за контрактом в/ч НОМЕР_1 , який знаходиться в розпорядженні командира в/ч НОМЕР_1 , старший матрос, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого вироком Хорольського районного суду Полтавської області від 22.07.2020 року у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України,
- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України,
в с т а н о в и в:
09.01.2020 року, ОСОБА_4 будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, діючи умисно, з метою тимчасово ухилитися від проходження військової служби, в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, у порушення вимог статей 4, 65, 68 Конституції України, статей 1, 17 Закону України «Про оборону України», статей 11, 16, 37, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статей 2, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України та статей 1, 2, 3, 6, 23, 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», без поважних причин та дозволу командування військової частини, не з`явився вчасно на службу у військову частину НОМЕР_2 , що дислокується за адресою: АДРЕСА_2 , в яку був відряджений на навчання. Після чого проводив час на власний розсуд за адресою: АДРЕСА_1 , не пов`язуючи його з проходженням військової служби та не вживаючи жодних заходів для повернення до місця служби, звернення до правоохоронних або інших державних органів чи органів військового управління за наявності реальної можливості для цього. 04.08.2020 року, о 10 год. 00 хв., усвідомлюючи протиправність своїх дій, добровільно та з власної ініціативи прибув до ІНФОРМАЦІЯ_2 , що дислокується за адресою: АДРЕСА_3 , та повідомив про себе.
Дії ОСОБА_4 які виразились у незаявлені вчасно на службу без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, вчинене військовослужбовцем (крім строкової служби), органом досудового розслідування кваліфіковані за ч. 4 ст. 407 КК України.
Прокурор в судовому засіданні просив розглядати кримінальне провадження відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, обмежившись вивченням доказів, які характеризують обвинуваченого ОСОБА_4 оскільки обвинувачений вину визнає повністю.
Обвинувачений ОСОБА_4 не заперечував про подальший розгляд даного кримінального провадження, відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Враховуючи те, що обвинувачений та інші учасники процесу не оспорюють всі обставини, які підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні і викладені в обвинувальному акті, судом встановлено, що вони правильно розуміють зміст цих обставин, відсутні будь-які сумніви у добровільності та істинності їх позиції, суд, роз`яснивши учасникам процесу положення ст. 349 КПК України, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку, за згодою учасників судового провадження ухвалив проводити судовий розгляд даного провадження щодо всіх його обставин із застосуванням правил ч. 3 ст. 349 КПК України, визнавши недоцільним дослідження інших доказів по справі.
Тому, крім допиту обвинуваченого, інші докази, не досліджувалися, за виключенням документів, які стосуються особи обвинуваченого та характеризуючи на нього даних.
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України визнав у повному обсязі, пояснивши, що 09.11.2017 року він був призваний на строкову військову службу ІНФОРМАЦІЯ_3 . Відповідно до наказу командира військової частин НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 03.01.2020 року № 2 він повинен був вибути у відрядження з метою навчання на 73 доби, а саме з 09.01.2020 року по 21.03.2020 року до військової частини НОМЕР_2 , що дислокується за адресою: АДРЕСА_2 .Проте, у військову частину НОМЕР_2 , він не з`явився, а поїхав додому за адресою: АДРЕСА_1 , щоб допомогти своїм матері по господарству, оскільки вона хвора та похилого віку. Те, що він поїхав додому, а не на навчанні у в/ч НОМЕР_2 він нікого не повідомляв. Далі, розуміючи, що перебуває поза межами в/ч незаконно, він 04.08.2020 року, добровільно та з власної ініціативи прибув до ІНФОРМАЦІЯ_2 , що дислокується за адресою: АДРЕСА_3 , та повідомив про себе. В скоєному він щиро розкаюється, просить його суворо не карати.
При кваліфікації дій обвинуваченого, суд ураховує, що Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у постанові від 05.04.2018 року в справі № 658/1658/16-к зазначає, що кваліфікація злочину - кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому КК, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.
За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінально-процесуальними, криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України» особливий період - період функціонування органів державної влади, Збройних Сил України та інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, органів місцевого самоврядування, органів управління у справах цивільної оборони і сил цивільної оборони, а також галузей національної економіки, підприємств, установ та організацій, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні, або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Згідно до Указів Президента України від 01.03.2014 року «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України», від 02.03.2014 року «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України» та від 14.01.2015 року «Про часткову мобілізацію» в державі оголошено часткову мобілізацію та Збройні Сили України приведені у повну бойову готовність, у зв`язку із чим згідно положень ст. 1 Закону України "Про оборону України" діє особливий період.

Отже, суд вважає доведеним в судовому засіданні те, що ОСОБА_4 будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом, з 09.01.2020 року по 03.08.2020 року включно, був незаконно відсутнім за місцем служби, без поважних причин, вчинені в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, а його дії правильно кваліфіковані за ч. 4 ст. 407 КК України.
Обираючи міру покарання обвинуваченому, суд виходить з наступного.

Пленум Верховного Суду України у своїй постанові від 24.10.2003 року № 7 "Про практику призначення судами кримінального покарання" зазначив, що призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів, як засудженим, так і іншими особами.
Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), особи винну та обставин, що пом`якшують та обтяжують їй покарання.
Дослідженням даних про особу обвинуваченого ОСОБА_4 судом з`ясовано, що він раніше судимий вироком Хорольського районного суду Полтавської області від 22.07.2020 року; на даний час офіційно не працює, але має тимчасові заробітки, працює по найму; на обліку у лікарів нарколога і психіатра не перебуває (а.с.54, 55); має постійне місце реєстрації та проживання, де характеризується добре (а.с.51); з 16.02.2018 року по 30.04.2018 року брав участь в антитерористичній операції, забезпечення її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України та з 30.04.2018 року по 22.10.2018 року брав участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях (а.с.66).
Обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_4 , суд визнає його щире каяття, який самостійно припинив вчинення кримінального правопорушення та повідомив військовий комісаріат, активне сприяння слідству та брання участі в антитерористичній операції. Обставиною, що відповідно до ст. 67 КК України обтяжує його покарання, судом не встановлено.

Судом також враховується висновок досудової доповіді Хорольського районного сектору філії Державної установи «Центр пробації» в Полтавській області від 16.12.2020 року щодо обвинуваченого ОСОБА_4 якій на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває; має постійне місце реєстрації та проживання, стан здоров`я, спосіб життя, а саме, те, що має позитивні плани на майбутнє. Планує створити сім`ю. Зареєстрований та проживає у АДРЕСА_1 . Живе у приватному будинку разом з матір`ю та сестрою. Місце проживання його повністю влаштовує. Обвинувачений має засоби для існування. Певного мірою матеріально залежний від матері. Має потребу в додаткових коштах. Боргів за утримання житла та боргів по запозиченим коштам не має. Відповідно до проведеної Хорольським районним сектором філії Державної установи «Центр пробації» в Полтавській області оцінки ризиків вчинення повторного кримінального правопорушення ризик шкоди життю та здоров`ю, який може нанести обвинувачений ОСОБА_4 , оцінюється як низький, тобто відсутні підстави вважати ймовірними вчинення ним насильницьких дій, спрямованих на завдання фізичного болю, фізичного чи морального страждання, приниження людської гідності. Хорольський районний сектор філії ДУ «Центр пробації» в Полтавській області вважає, що виправлення громадянина ОСОБА_4 без позбавлення або обмеження волі на певний строк можливе та не становить високої небезпеки для суспільства (у т. числі окремих осіб). На думку органу пробації, виконання покарання у громаді можливе за умови здійснення нагляду та застосування соціально-виховних заходів, що необхідні для виправлення та запобігання вчиненню повторних кримінальних правопорушень (а.с.34-40).
Суд, враховуючи характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину, обставини, які пом`якшують покарання, відомості про особу обвинуваченого ОСОБА_4 конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення; відношення обвинуваченого до вчиненого, ступінь вчиненого кримінального правопорушення (злочину), а саме: класифікацію за ст. 12 КК України, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; поведінку під час та після вчинення злочинних дій, вважає за необхідне призначити покарання у межах санкції ч. 4 ст. 407 КК України у виді позбавлення волі.
Остаточну міру покарання призначити із застосувати ч.4 ст.70 КК України шляхом часткового складання покарань призначених даним вироком та вироком Хорольського районного суду Полтавської області від 22.07.2020 року.
Враховуючи те, що злочин в якому обвинувачується ОСОБА_4 є триваючим і його вчинення він добровільно припинив 04.08.2020 року, і на той момент вирок Хорольського районного суду Полтавської області від 22.07.2020 року не вступив в законну силу.
Вказані обставини дають можливість зробити висновком, що ОСОБА_4 став на шлях виправлення.
На підставі викладеного, враховуючи особу обвинуваченого ОСОБА_4 , який щиро розкаявся у вчиненні злочину, активно сприяв розкриттю злочину, що полягає в тому, що він сам, добровільно з`явився до військового комісаріату з покаянням, враховуючи, що залишення служби було пов`язано з хвилюванням за здоров`я матері, при відсутності обставин, що обтяжують покарання, має молодий вік, брав участь в антитерористичній операції, забезпечення її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, враховуючи досудову доповідь органу пробації, а тому суд вважає за можливе звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання та встановленням йому іспитового строку з покладення на нього певних обов`язків у відповідності до вимог статей 75, 76 КК України, оскільки суд однозначно переконаний в тому, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, визначена даним вироком міра покарання є достатньою для виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства та попередження нових злочинів (кримінальних правопорушень).
Дане покарання на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 р.; «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005 р.; «Ісмайлова проти Росії» від 29.11.2007 р.).
Тобто, як наслідок, формальні моменти не можуть бути вирішальними, головною є можливість у кожній конкретній справі оцінити основному мету застосування певного заходу та характер впливу на особу, які можуть істотно відрізнятися, навіть, за зовнішньої подібності відповідних примусових заходів, бо суд стоїть на тій позиції, що незалежно від того, що вчинили злочинці, визнання їх людської гідності передбачає надання їм можливості ресоціалізувати себе за час відбування покарання з перспективою колись стати відповідальним членом вільного суспільства, що, у цій ситуації, при застосуванні саме такого покарання, є можливим.
Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню.
У той час, як призначення будь-якого іншого виду покарання без звільнення від його відбування, суд сприймає, як діяння, яке б указувало на те, що саме у цій ситуації, та обставинах при яких було вчинено злочин, воно сприймалося б, як грубо непропорційне (діяння та покарання), як наслідок, у світлі практики, ЄСПЛ, сприймалося б як жорстоке поводження, тобто суперечило статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в момент його винесення.
Запобіжний захід під час досудового розслідування обвинуваченому не обирався і суд не вбачає підстав для його обрання під час судового розгляду.
На підставі викладеного, керуючись статтями 349, 369-371, 373-374, 376, 377 КПК України, суд,
у х в а л и в:
Визнати ОСОБА_4 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 407 КК України та призначити йому покарання у виді 3 (трьох) років 6 місяців позбавлення волі.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України шляхом часткового складання покарань призначених за даним вироком та вироком Хорольського районного суду Полтавської області від 22.07.2020 року, остаточну міру покарання призначити у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.
На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання з іспитовим строком 3 (три) роки.
Згідно ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_4 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Іспитовий строк обчислювати з моменту ухвалення вироку 22.02.2021 року.
Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав, передбачених статтею 394 КПК України, до Київського апеляційного суду через Васильківський міськрайонний суд Київської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з моменту його проголошення.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.
Копію судового рішення негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, прокурору, іншим учасникам судового провадження та не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учасникам судового провадження, які не були присутнім в судовому засіданні.
Суддя ОСОБА_5 -Гавенко