Рівненський апеляційний суд
___________________________________________________________
В И Р О К
Іменем України

13 травня 2021 року м. Рівне
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду у складі :

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю:

прокурора ОСОБА_4 ,

потерпілих ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 (в режимі відеоконференції),

захисника-адвоката ОСОБА_10 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження №00000035 за апеляційними скаргами представника потерпілих адвоката ОСОБА_12 , захисників-адвокатів ОСОБА_13 та ОСОБА_10 , прокурора прокуратури Волинської області ОСОБА_14 на вирок Рожищенського районного суду Волинської області від 20 серпня 2020 року стосовно

ОСОБА_9 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с.Гішин Ковельського району Волинської області, громадянина України, одруженого, не працюючого, не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.135, ч.2 ст.286 КК України,

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_9 24 січня 2020 року, близько 18 год. 45 хв., керуючи технічно справним автомобілем марки «Peugeot Expert» реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись автомобільною дорогою М-07 сполученням «Тереблече-Чернівці-Ковель-Доманово», в напрямку руху від м.Ковель до м.Луцька, зі швидкістю понад 50 км/год, на ділянці дороги поблизу будинку №37 по вул.Першотравневій в с.Копачівка Рожищенського району Волинської області, проявив безпечність та неуважність, не стежив за дорожньою обстановкою, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, не зменшив швидкість, не зупинив автомобіль, щоб дати дорогу пішоходам, при виникненні небезпеки для руху пішохода ОСОБА_15 , яка переходила проїзну частину по нерегульованому пішохідному переході, з права на ліво відносно його руху, та яку він об`єктивно спроможний був виявити, негайно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, в результаті чого допустив наїзд на пішохода ОСОБА_15 , після чого водій ОСОБА_9 покинув місце дорожньо-транспортної пригоди.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , згідно висновку експерта №48 від 24 лютого 2020 року, отримала тілесні ушкодження: злам кісток основи черепа, забій головного мозку із крововиливами під оболонки, крововиливи на внутрішній поверхні м`яких тканин голови, забій легень, крововиливи в середостіння, крововиливи в навколо ниркову клітковину зліва, закритий поперечний злам лівої плечової кістки в середині третині, злам кісток тазу із порушенням, цілісності тазового кільця, закритий злам кісток лівої гомілки в середині третині, численні садна голови, обличчя, кінцівок, тулуба, синці кінцівок.

Виявлені тілесні ушкодження стосовно живих осіб, належать до категорії тяжких, як небезпечних для життя в момент спричинення і в даному випадку викликали смерть потерпілої.

Причиною смерті ОСОБА_15 є відкрита черепно-мозкова травма, що супроводжувалась зламом кісток основи черепа із забоєм головного мозку та крововиливами під оболонки.

В прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди і наслідками, що настали, стало грубе порушення водієм ОСОБА_9 вимог п.2.3 б), п.12.3, п.12.4, п.12.9 б), п.18.1 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 року, (далі - ПДР), а саме:

п.2.3 б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;

п.12.3 у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди;

п.12.4 у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.;

п.12.9 б) перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4, 12.5, 12.6 та 12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31, або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту «и» пункту 30.3 цих Правил;

п.18.1 водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека.

Також водій ОСОБА_9 порушив вимоги п.2.10 ПДР, а саме у разі причетності до дорожньо-транспортної пригоди водій зобов`язаний:

а) негайно зупинити транспортний засіб і залишатися на місці пригоди;

б) увімкнути аварійну сигналізацію і встановити знак аварійної зупинки відповідно до вимог п.9.10 цих Правил;

в) не переміщати транспортний засіб і предмети, що мають причетність до пригоди;

г) вжити можливих заходів для надання домедичної допомоги потерпілим, викликати бригаду екстреної (швидкої) медичної допомоги, а в разі відсутності можливості вжити зазначених заходів звернутися по допомогу до присутніх і відправити потерпілих до закладу охорони здоров`я;

ґ) у разі неможливості виконати дії, перелічені в підпункті «г» пункту 2.10 цих Правил, відвезти потерпілого до найближчого лікувального закладу своїм транспортним засобом, попередньо зафіксувавши розташування слідів пригоди, а також положення транспортного засобу після його зупинки; у лікувальному закладі повідомити своє прізвище та номерний знак транспортного засобу (з пред`явленням посвідчення водія або іншого документа, який посвідчує особу, реєстраційного документа на транспортний засіб) і повернутися на місце пригоди;

д) повідомити про дорожньо-транспортну пригоду орган чи підрозділ міліції, записати прізвища та адреси очевидців, чекати прибуття працівників міліції;

е) вжити всіх можливих заходів для збереження слідів пригоди, огородження їх та організувати об`їзд місця пригоди;

є) до проведення медичного огляду не вживати без призначення медичного працівника алкоголю, наркотиків, а також лікарських препаратів, виготовлених на їх основі (крім тих, які входять до офіційно затвердженого складу аптечки).

Також обвинувачений ОСОБА_9 24 січня 2020 року близько 18 год. 45 хв., вчинивши дорожньо-транспортну пригоду в с.Копачівка Рожищенського району Волинської області, завідомо знаючи, що пішохід ОСОБА_15 перебуває у небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, отриманого в результаті дорожньо-транспортної пригоди, і яку він сам поставив в небезпечний для життя стан та маючи змогу надати потерпілій допомогу на місці ДТП, самовільно покинув місце пригоди.

Вироком Рожищенського районного суду Волинської області від 20 серпня 2020 року ОСОБА_9 визнано винним та засуджено: за ч.2 ст.286 КК України на п`ять років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на три роки; за ч.1 ст.135 КК України на один рік позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено ОСОБА_9 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на три роки.

Строк відбуття покарання ОСОБА_9 ухвалено рахувати з дня проголошення вироку 20.08.2020, та зараховано у строк відбуття покарання період тримання під вартою з 11 год. 28.01.2020 по 20.08.2020.

До вступу вироку в законну силу запобіжний захід ОСОБА_9 залишено попередній тримання під вартою.

Судом знято арешт, накладений на майно ухвалою слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28.01.2020.

Вироком залишено без розгляду цивільний позов Луцької міської клінічної лікарні до ОСОБА_9 про відшкодування збитків, завданих злочином.

Судом частково задоволено цивільні позови потерпілих та стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 по 100 000 грн. на відшкодування моральної шкоди кожному.

Вироком вирішено питання стосовно речових доказів у кримінальному провадженні.

В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_14 просить вказаний вирок скасувати у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_9 визнати винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.286, ч.1 ст.135 КК України, та призначити йому покарання: за ч.2 ст.286 КК України - 7 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки; за ч.1 ст.135 КК України - 2 роки позбавлення волі. На підставі ст.70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити ОСОБА_9 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

На обґрунтування заявлених вимог апелянт зазначив, що судом при призначенні покарання ОСОБА_9 належним чином не було враховано характер та ступінь тяжкості вчинених злочинів, обставини їх вчинення, а також тяжкі і незворотні наслідки смерть молодої жінки.

Прокурор зазначив, що ОСОБА_9 , з метою уникнення кримінальної відповідальності за вчинені злочини, зник з місця дорожньо-транспортної пригоди, завідомо залишивши без допомоги особу, яка була позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження, що спричинило її смерть. Після чого в період з 24.01.2020 по 28.01.2020 переховувався від органу досудового розслідування.

Також апелянт вказав на те, що ОСОБА_9 в минулому році притягувався до адміністративної відповідальності, в тому числі і за вчинення адміністративного правопорушення в сфері безпеки руху та експлуатації транспорту (ч.1 ст.122 КУпАП), що, на думку прокурора, свідчить про повне небажання обвинуваченого стати на шлях виправлення та систематичне вчинення правопорушень.

Тому прокурор вважає, що дані обставини свідчать про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Захисники-адвокати ОСОБА_13 та ОСОБА_10 у спільній апеляційній скарзі просять вказаний вирок змінити, призначивши ОСОБА_9 покарання, не пов`язане з позбавленням волі.

Обґрунтовують свої вимоги тим, що місцевий суд, покликавшись на наявність чотирьох обставин, які пом`якшують покарання, та відсутність обтяжуючих покарання обставин, фактично не врахував їх при призначенні ОСОБА_9 покарання. Зазначили, що їх підзахисний багаторазово пожалкував про вчинені ним злочини, проявив щиросердне розкаяння, має міцні соціальні зв`язки, одружений, має постійне місце проживання та роботи, за місцем проживання характеризується позитивно, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває. Також зазначили, що обвинувачений повністю відшкодував потерпілим та закладу охорони здоров`я завдані ним прямі збитки.

Представник потерпілих адвокат ОСОБА_12 в апеляційній скарзі просить вказаний вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_9 визнати винним за ч.1 ст.135, ч.2 ст.286 КК України, та призначити покарання: за ч.2 ст.286 КК України 8 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки; за ч.1 ст.135 КК України 2 роки позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити ОСОБА_9 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Також просить цивільний позов потерпілих задовольнити та стягнути з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 по 500 000 грн. кожному на відшкодування заподіяної злочином моральної шкоди.

На обґрунтування заявлених вимог апелянт зазначив, що місцевий суд залишив поза увагою характер та конкретні обставини вчиненого, що свідчать про підвищений ступінь їх суспільної небезпечності та психічне ставлення обвинуваченого до вчиненого, який з метою уникнення несприятливих наслідків для себе, продемонстрував крайню байдужість до життя людини, залишивши місце ДТП.

Також апелянт вважає, що місцевий суд залишив поза увагою притягнення ОСОБА_9 незадовго до вчинених ним злочинів до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.122 КУпАП, що свідчить про нехтування ним Правилами дорожнього руху України, суспільну небезпечність та схильність до вчинення правопорушень.

Щодо цивільного позову потерпілих, то їх представник зазначив, що суд першої інстанції, при вирішенні питання стосовно розміру відшкодування, недостатньо врахував глибину і тривалість заподіяних їм душевних страждань.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора ОСОБА_4 на підтримання апеляційної скарги сторони обвинувачення, підтримання апеляційної скарги представника потерпілих та залишення без задоволення апеляційної скарги сторони захисту, обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника-адвоката ОСОБА_10 , які просили задовольнити їх апеляційну скаргу та відмовити у задоволенні решти апеляційних скарг, потерпілих, які просили задовольнити їх апеляційну скаргу та прокурора і просили відмовити у задоволенні апеляційних вимог сторони захисту, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до таких висновків.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.135, ч.2 ст.286 КК України, за викладених у вироку обставин, є вірним, відповідає фактичним обставинам даного провадження і підтверджений наявними у справі доказами, що в апеляційних скаргах не оспорюється.

Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинне бути законним, обґрунтованим, вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Ці положення закону розповсюджуються не тільки на вирішення питання про доведеність чи не доведеність вини обвинуваченого, але й при призначенні покарання, в разі ухвалення обвинувального вироку.

Водночас, як вбачається з оскаржуваного вироку, суд, призначаючи ОСОБА_9 покарання, в повній мірі не дотримався даних вимог закону.

Відповідно до загальних засад призначення кримінального покарання, передбачених ст.65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» від 23 грудня 2005 року № 14, при призначенні покарання за ст.286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину.

Призначаючи покарання ОСОБА_9 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину та особу обвинуваченого, який раніше не судимий, за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, одружений, обставини, що пом`якшують покарання визнання вини, часткове відшкодування завданої шкоди, а також відсутність обставин, що обтяжують покарання. Також суд визнав в якості обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого, характеризуючи його особу дані позитивну характеристику за місцем проживання, вперше притягується до кримінальної відповідальності, фактично врахувавши ці ж обставини.

Водночас, визначивши такий вид покарання, суд дійшов необґрунтованого висновку щодо його розміру, призначивши покарання наближене до мінімальної санкції частини за цими статтями.

Зокрема, на переконання колегії суддів, місцевий суд не в достатній мірі врахував, що ОСОБА_9 самовпевнено та безвідповідально керуючи транспортним засобом, грубо порушив шість пунктів Правил дорожнього руху України, чим наражав оточуючих на небезпеку, легковажно розраховував на відвернення можливих суспільно-небезпечних наслідків від своїх неправомірних дій, а також тяжкі наслідки вчиненого кримінального правопорушення, які полягають у смерті потерпілої.

При цьому, колегія суддів враховує посткримінальну поведінку обвинуваченого, який з метою уникнення кримінальної відповідальності за вчинений злочин, а саме - передбачений ч.2 ст.286 КК України, зник з місця дорожньо-транспортної пригоди, завідомо залишивши без необхідної допомоги, в тому числі медичної, потерпілу, яку сам поставив в небезпечний для життя стан і яка була позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження, чим вчинив ще одне кримінальне правопорушення.
Колегія суддів зауважує, що місцевий суд не взяв до уваги, що ОСОБА_9 раніше притягувався до адміністративної відповідальності, в тому числі за порушення Правил дорожнього руху України, а саме - 16 грудня 2019 року був притягнутий за ст.122 КУпАП, порушивши п.12.4 ПДР.

Згідно приписів ст.414 КПК, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

За таких обставин обраний ОСОБА_9 розмір покарання колегія суддів не може визнати справедливим через м`якість, у зв`язку з чим відповідно до вимог ст.ст. 409, 414 КПК, вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання підлягає скасуванню і ухваленню нового вироку.

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_9 покарання колегія суддів враховує ступінь тяжкості та суспільної небезпечності вчинених ним злочинів, тяжкі наслідки, що настали у виді смерті потерпілої, обставини, які пом`якшують покарання.

Також колегія суддів враховує думку потерпілих, висловлену ними як під час розгляду у суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду, щодо призначення ОСОБА_9 найсуворішої міри покарання.

Тому з огляду на встановлені обставини справи та дані про особу винного, колегія суддів вважає за необхідне та достатнє призначити ОСОБА_9 покарання за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК, у виді позбавлення волі - сім роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на три роки, за ч.1 ст.135 два роки позбавлення волі.

Щодо апеляційних вимог представника потерпілих про задоволення їх цивільних позовів у повному обсязі, колегія суддів зазначає таке.

Частиною 1 ст.128 КПК України передбачено, що особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов При цьому, частини 4, 5 цієї статті визначають, що форма та зміст позовної заяви повинні відповідати вимогам, встановленим до позовів, які пред`являються у порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ст.23 Цивільного кодексу України моральна шкода може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до роз`яснень Верховного Суду України п.3 Постанови Пленуму N 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Як вбачається з матеріалів провадження, судом першої інстанції правильно встановлено, що винними діями обвинуваченого ОСОБА_9 потерпілим ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 була заподіяна моральна шкода, яка полягає в моральних переживаннях і стражданнях, що вони зазнали внаслідок непоправної втрати смерті потерпілої ОСОБА_15 .

Однак, місцевий суд, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, належним чином не оцінив характеру та обсягу моральних страждань, що їх зазнали потерпілі в результаті протиправних дій обвинуваченого, які призвели до смерті їх близької людини, що спричинило порушення їх звичайного способу, ритму життя.

Зокрема, потерпілий ОСОБА_5 переніс сильний нервовий стрес у зв`язку з трагічною смертю своєї дружини. Батьки ОСОБА_15 , а також її брат потерпілі ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , в результаті загибелі дочки та сестри.

З огляду на вказані обставини, колегія суддів приходить до висновку, що розмір моральної шкоди, визначений судом першої інстанції, є недостатнім для компенсації перенесених потерпілими душевних страждань та переживань.

Проте, зважаючи на те, що обвинувачений ОСОБА_9 офіційно не працює, колегія суддів вважає за доцільне стягнути із обвинуваченого на користь потерпілих по 250 000 грн. у відшкодування моральної шкоди, що відповідатиме вимогам розумності, виваженості та справедливості.

Також під час апеляційного розгляду колегією суддів не було встановлено жодних підстав для звільнення ОСОБА_9 від призначеного покарання з випробуванням

Керуючись ст.ст.404, 407, 409, 414, 418, 420 Кримінального процесуального кодексу України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу прокурора прокуратури Волинської області ОСОБА_14 задовольнити, апеляційну скаргу представника потерпілих адвоката ОСОБА_12 задовольнити частково.

Вирок Рожищенського районного суду Волинської області від 20 серпня 2020 року стосовно ОСОБА_9 скасувати в частині призначеного покарання та вирішення цивільного позову.

Визнати ОСОБА_9 винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.135, ч.2 ст.286 КК України та призначити йому покарання:

за ч.1 ст.135 КК України два роки позбавлення волі;

за ч.2 ст.286 КК України сім років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк три роки.

На підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити ОСОБА_9 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк сім років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки.

Цивільний позов потерпілих ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , 250 000 (двісті п`ятдесят тисяч) грн. на відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , 250 000 (двісті п`ятдесят тисяч) грн. на відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , 250 000 (двісті п`ятдесят тисяч) грн. на відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , 250 000 (двісті п`ятдесят тисяч) грн. на відшкодування моральної шкоди.

В решті вирок залишити без змін, а апеляційну скаргу захисників-адвокатів ОСОБА_13 і ОСОБА_10 - без задоволення.

Цей вирок набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим ОСОБА_9 в той самий строк з дня вручення йому копії цього вироку.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3