Справа № 936/157/20
Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03.02.2021 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі суддів: ОСОБА_1 (головуючого), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю секретарки ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді кримінальне провадження (936/157/20) - 11-кп/4806/821/20, за апеляційною скаргою прокурора Воловецького відділу Мукачівської місцевої прокуратури ОСОБА_6 на ухвалу Воловецького районного суду Закарпатської області від 18. 06. 2020.

Цією ухвалою суду обвинувальний акт щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого за ч. 2 ст. 269 КК України у кримінальному провадженні № 0000250 від 30. 10. 2019, повернуто прокурору Воловецького відділу Мукачівської місцевої прокуратури Закарпатської області внаслідок його невідповідності вимогам ст. 291 КПК України.

Відповідно до обвинувального акту, ОСОБА_7 30. 10. 2019 о 02 год., в приміщенні стаціонарного посту патрульної поліції «Нижні Ворота» на 717 км автодороги М-06 сполученням «Київ-Чоп» у с. Нижні Ворота Воловецького району, умисно надав в якості неправомірної вигоди поліцейському взводу 2 роти 3 батальону Управління патрульної поліції в Закарпатській області сержанту поліції ОСОБА_8 100 грн. за не складання відносно нього адміністративного протоколу за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП. Таким чином, ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 269 КК України надання неправомірної вигоди за невчинення службовою особою в інтересах того, хто надає таку вигоду будь-якої дії з використанням наданої їй влади чи службового становища.

В ухвалі суду зазначено, що обвинувальний акт щодо ОСОБА_7 не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, оскільки всупереч п. 5 ч. 2 цієї статті містить розбіжності, які впливають на зміст обвинувачення, тобто він містить виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на ч. 1 ст. 369 КК України, яка передбачає кримінальну відповідальність за надання неправомірної вигоди за невчинення службовою особою в інтересах того, хто надає таку вигоду будь-якої дії з використанням наданої їй влади чи службового становища, а також містить у викладі фактичних обставин посилання на повідомлення 20. 12. 2020 ОСОБА_7 про підозру в учиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 369 КК України, однак у формулюванні обвинувачення зазначається, що ОСОБА_10 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 269 КК України.

-2-

За таких обставин формулювання обвинувачення викладеного в обвинувальному акті суперечить правовій кваліфікації кримінального правопорушення, передбаченій КК України, оскільки зазначена в обвинувальному акті ч. 2 ст. 269 КК України передбачає кримінальну відповідальність за незаконне перевезення на повітряному судні вибухових або легкозаймистих речовин, що спричинили загибель людей чи інші тяжкі наслідки, а не за надання неправомірної вигоди за невчинення службовою особою в інтересах того, хто надає таку вигоду будь-якої дії з використанням наданої їй влади чи службового становища.

В апеляційній скарзі прокурор порушує питання про скасування ухвали та призначення нового розгляду даного кримінального провадження в суді першої інстанції зі стадії підготовчого засідання. Свої вимоги прокурор мотивує тим, що ухвала Воловецького районного суду Закарпатської області від 18. 06. 2020 є незаконною у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. На його думку, повернення обвинувального акту прокурору повинно передбачати неформальну його невідповідність вимогам КПК України, а містити такі недоліки, які перешкоджають суду провести судовий розгляд. Уважає, що під час підготовчого судового засідання не було встановлено таких порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкоджали призначенню цього кримінального провадження до судового розгляду. Зазначає, що складений щодо ОСОБА_7 обвинувальний акт, усупереч наведеним в оскаржуваній ухвалі твердженням, відповідає вимогам ст. 291 КПК України, а наведені в ухвалі суду підстави для його повернення прокурору є формальними. Посилається, що незначні недоліки обвинувального акту щодо ОСОБА_7 могли бути усунуті під час судового розгляду цього кримінального провадження шляхом зміни обвинувачення. Звертає увагу на те, що суд під час підготовчого судового засідання неправомірно та всупереч ст. 314 КПК України вдався до оцінки доказів, аналізу правильності викладення правової кваліфікації та суті обвинувачення. Крім того, повертаючи обвинувальний акт місцевий суд безпідставно не затвердив у підготовчому судовому засіданні на прохання прокурора угоду про визнання винуватості від 18. 06. 2020.

Апеляційний суд заслухавши доповідь судді, промову прокурора на підтримання апеляційної скарги, дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до процесуальних обов`язків, зазначених у ч. 2 ст. 9 КПК України прокурор, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних та неупереджених процесуальних рішень.

Цих вимог КПК України слідчим та прокурором у даному кримінальному провадженні не дотримано.

Згідно з вимогами п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам Кримінального процесуального кодексу України.

Вимоги до обвинувального акту встановлені ст. 291 КПК України.

Відповідно до вимог зазначеної статті обвинувальний акт має містити такі відомості: найменування кримінального провадження та його реєстраційний номер; анкетні відомості кожного обвинуваченого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); анкетні відомості кожного потерпілого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); прізвище, ім`я, по батькові та займана посада слідчого, прокурора; виклад фактичних

-3-

обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення; обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання; розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням;підстави застосування заходів кримінально-правового характеру щодо юридичної особи, які прокурор вважає встановленими;розмір витрат на залучення експерта (у разі проведення експертизи під час досудового розслідування); дату та місце його складення та затвердження.

Як видно з матеріалів кримінального провадження, обвинувальний акт щодо ОСОБА_7 не відповідає вказаним вище вимогам закону.

Як правильно зазначено в ухвалі суду першої інстанції, формулювання обвинувачення за ч. 2 ст. 269 КК України в обвинувальному акті щодо ОСОБА_7 не відповідає фактичним обставинам кримінального правопорушення, що дає підстави стверджувати, що слідчий і прокурор не виклали або взагалі не встановили всіх фактичних обставин кримінального правопорушення, доказування якого відповідно до ст. 91, ч. 1 ст. 92 КПК України, є їх обов`язком, що дезорієнтує сторону захисту, суд щодо розуміння фактичних обставин кримінального правопорушення, суті та обсягу обвинувачення, істотно обмежують процесуальні права сторони захисту, унеможливлюють правильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та виконання завдань кримінального провадження, у зв`язку з чим, твердження суду в цій частині колегія суддів уважає обґрунтованими.

Статтею 55 Конституції України передбачено право кожного будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно ч. 3 ст. 42 КПК України підозрюваний, обвинувачений має право знати, у вчиненні якого кримінального правопорушення його підозрюють, обвинувачують. Цим гарантіям обвинувальний акт щодо ОСОБА_9 не відповідає.

При цьому неконкретність обвинувачення безпосередньо стосується і права обвинуваченого на справедливий судовий розгляд та порушує його право на захист.

Апеляційний суд вважає обґрунтованими посилання суду на те, що в обвинувальному акті про обвинувачення ОСОБА_9 фактично відсутнє чітке викладення формулювання обвинувачення у вчиненні ним кримінального правопорушення і незрозумілим є за якою частиною статті кримінального закону він обвинувачується, за ч. 2 ст. 269, чи за ч.1 ст. 369 КК України.

Вказані обставини свідчать про формальне викладення обвинувального акту, що не відповідає вимогам п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, а тому судом першої інстанції прийнято обґрунтоване рішення щодо необхідності повернення обвинувального акту щодо ОСОБА_7 прокурору для усунення наведених вище недоліків.

Посилання прокурора на недопустимість оцінки доказів під час підготовчого судового засідання не заслуговують на увагу, оскільки на переконання колегії суддів, прийняте судом першої інстанції рішення змісту положень ст. 314 КПК України не суперечить, оскільки завдання суду на даній стадії зводиться лише до встановлення відповідності процесуальної форми обвинувального акту вимогам кримінального процесуального Закону.

З огляду на вище викладене, колегія суддів вважає, що вказані недоліки обвинувального акту, унеможливлюють його призначення до судового розгляду, а тому висновки суду про повернення його прокурору, апеляційний суд вважає законними та обґрунтованими.

Відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод однією із гарантій права на справедливий суд, відповідно до пункту «а» частини третьої статті 6 Конвенції, є негайна і детальна поінформованість зрозумілою для обвинуваченого мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього.

-4-

Практика Європейського суду з прав людини орієнтує на те, що обвинуваченням визнається офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про наявність припущення про вчинення особою кримінально караного правопорушення й при цьому стосується саме змісту фактичних обставин кримінального правопорушення, оскільки в контексті ст. 6 Конвенції Європейський суд з прав людини покликаний вбачати, що приховано за зовнішньою стороною справи, та досліджувати реалії розглядуваної справи («Девеер проти Бельгії» від 27. 02. 1980). Конкретності саме змісту обвинувачення стосується й рішення Європейського суду у справі «Маттоціа проти Італії» від 25. 07. 2000.

Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (див. рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п. 54, а також «Даллос проти Угорщини», п. 47).

Таким чином, висунуте особі обвинувачення повинно бути зрозумілим як сторонам кримінального провадження, так і суду.

Наведені в апеляційній скарзі доводи прокурора не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Враховуючи викладене, колегія судів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу прокурора Воловецького відділу Мукачівської місцевої прокуратури ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Воловецького районного суду Закарпатської області від 18.06.2020 про повернення прокурору обвинувального акту в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000250 від 30. 10. 2019 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 369 КК України, - без змін.

Ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: