Справа № 473/1537/21
Номер провадження 1-кп/473/205/2021
Категорія: ч.1 ст.122 КК України
УХВАЛА
Іменем України

"08" червня 2021 р. місто Вознесенськ

Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області у складі: головуючого судді ОСОБА_1 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вознесенську кримінальне провадження по обвинуваченню

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Вознесенська Миколаївської області, громадянина України, освіта повна загальна середня, не працює, сімейний стан не одружений, на утриманні дітей не має, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого 17 грудня 2014 року Вознесенським міськрайонним судом Миколаївської області за ч.1 ст.115 КК України до 10 років позбавлення волі, звільненого з місця відбування основного покарання в порядку ст.81 КК України умовно достроково на 02 роки 05 місяців 17 днів невідбутого строку основного покарання,

в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, -

Учасники кримінального провадження:

прокурор ОСОБА_4

потерпілий ОСОБА_5

захисник ОСОБА_6 ,

обвинувачений ОСОБА_3

В С Т А Н О В И В :

Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним:

04 квітня 2021 близько 15 години 30 хвилин обвинувачений ОСОБА_3 перебував разом з потерпілим ОСОБА_5 у дачному будинку АДРЕСА_2 . Під час перебування у вищезазначеному будинку між обвинуваченим ОСОБА_3 та потерпілим ОСОБА_5 на підґрунті раптово виниклих відносин виникла сварка, під час якої у обвинуваченого ОСОБА_3 виник умисел на заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_5 .
Діючи умисно на виконання злочинного наміру, направленого на заподіяння тілесних ушкоджень, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій та передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, обвинувачений ОСОБА_3 наніс потерпілому ОСОБА_5 біля шести ударів дерев`яним стільцем в область тулубу, спини, грудної клітини.
Внаслідок злочинних дій обвинуваченого ОСОБА_3 потерпілому ОСОБА_5 спричинено тілесні ушкодження у вигляді: перелому переднього кінця сьомого ребра зліва із зміщенням обломків, яке відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості по ознакам довготривалого розладу здоров`я та відсутності небезпеки для життя та крововиливи в підлопатковій ділянці зліва, в ділянці розгинальній поверхні правого та лівого суглобів, на тильній поверхні лівої кісті, на правому плечі в верхній третині зовнішньої поверхні, які відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Позиція обвинуваченого ОСОБА_3 .

Під час судового розгляду кримінального провадження обвинувачений ОСОБА_3 визнав свою вину повністю та підтвердив вчинення ним даного кримінального правопорушення при викладених вище обставинах.

Стаття Закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений ОСОБА_3 .

Умисні дії обвинуваченого ОСОБА_3 суд кваліфікує за ч.1 ст.122 КК України, як умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 КК України, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я.

Обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_3 .

Обставинами, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , суд визнає його щире каяття.

Обставин, які б відповідно до ст. 67 КК України обтяжували покарання обвинуваченому ОСОБА_3 за обвинувальним актом не встановлено.

Мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при розгляді кримінального провадження і положення закону, якими керувався суд.

Кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.122 КК України, є справою приватного обвинувачення.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.477 КПК України кримінальним провадженням у формі приватного обвинувачення є провадження, яке може бути розпочате слідчим, прокурором лише на підставі заяви потерпілого щодо кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України.

В судовому засіданні потерпілий ОСОБА_5 відмовився від підтримки приватного обвинувачення відносно обвинуваченого ОСОБА_3 , який є його сином, щодо кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, яке не є кримінальним провадженням щодо злочину, пов`язаного з домашнім насильством.

Відповідно до п.7 ч.1 ст.284 КПК України, кримінальне провадження закривається в разі, якщо потерпілий, а у випадках, передбачених цим Кодексом, його представник відмовився від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення, крім кримінального провадження щодо злочину, пов`язаного з домашнім насильством.

Задовольняючи клопотання потерпілого ОСОБА_5 про закриття кримінального провадження відносно його сина обвинуваченого ОСОБА_3 , в зв`язку з відмовою від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення, суд виходить з наступних обставин.

Пункт сьомий частини першої статті 284 КПК України забороняє закриття кримінального провадження у зв`язку з відмовою потерпілого не лише щодо злочину, передбаченого статтею 126 1 КК України. Поняття «домашнього насильства» є значно ширшим і охоплює собою весь перелік статей Кримінального кодексу щодо злочинів у формі приватного обвинувачення. Верховний Суд вже зазначав, що поняття «злочин, пов`язаний із домашнім насильством» є ширшим за поняття «домашнє насильство» у нормі статті 126 1 КК України і може полягати не лише у вчиненні цього злочину, а й в інших суспільно небезпечних діяннях, які мають ознаки домашнього насильства, а тому при встановленні змісту згаданого поняття слід виходити з конкретних фактичних обставин справи, а не тільки з кваліфікації дій обвинуваченого.
Верховний Суд зазначав, що Закон України «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України з метою реалізації положень Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами» яким були внесені зміни до пункту сьомого частини першої статті 284 КПК України, що є предметом спору у справі, спрямований на реалізацію положень Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству (надалі - Стамбульська Конвенція).
Зокрема, виключення цим Законом із загального правила закриття кримінального провадження у разі, коли потерпілий відмовився від обвинувачення у справі приватного обвинувачення, випадків, пов`язаних з домашнім насильством, вочевидь є імплементацією в національне законодавство положень частини 1 статті 55 цієї Конвенції, яке передбачає, що «сторони забезпечують, щоб розслідування або кримінальне переслідування правопорушень, установлених відповідно до статей 35, 36, 37, 38 та 39 цієї Конвенції, не залежали цілком від повідомлення або скарги, поданої жертвою, і щоб провадження могло продовжуватися навіть, якщо жертва відкликає свою заяву або скаргу».
Стамбульська Конвенція до цього часу Україною не ратифікована, однак пряме посилання на неї в законі зобов`язує суди при визначенні «домашнього насильства» та «злочину, пов`язаного з домашнім насильством», приймати до уваги не лише національне законодавство, але й положення цієї Конвенції, а також інших міжнародних договорів та дотичну практику міжнародних органів у тій частині, в якій вони важливі для розуміння її положень.
Стамбульською Конвенцією домашнє насильство розуміється як певний спосіб поведінки, якою одна особа намагається утвердити або підтримати контроль над іншою особою, що відноситься до певної вразливої групи і знаходиться у вразливій ситуації.
Однак це жодним чином не свідчить про те, що міжнародні договори мали намір розглядати як «домашнє насильство» будь-яке насильство, що трапляється між членами сім`ї, але яке зумовлене іншими причинами. Суд не має підстав вважати, що законодавець приймаючи Закон №2227 VIII, під терміном «домашнє насильство» мав намір визначити більш широке коло діянь, ніж міжнародне законодавство, на імплементацію якого він спрямований.
Тому посилання лише на те, що потерпілим від злочину є член сім`ї обвинуваченого, недостатньо для того, аби стверджувати про існуванні ситуації домашнього насильства у значенні, яке надається цьому терміну Стамбульською Конвенцією та законом, що ухвалено з метою її імплементації.
Для того, щоб обґрунтувати застосовність виключення щодо домашнього насильства у пункті сьомої частини першої статті 284 КПК України до конкретного випадку в сімї потерпілого ОСОБА_5 та його сина обвинуваченого ОСОБА_3 , обвинувачення має довести обставини, які свідчать, що потерпілий ОСОБА_5 від інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України його сину обвинуваченому ОСОБА_3 , є у той же час і жертвою домашнього насильства.
Докази тому, що інкриміноване кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.122 КК України обвинуваченому ОСОБА_3 , пов`язане з домашнім насильством мають бути надані стороною обвинувачення, аби сторона захисту отримала можливість їх спростувати. Необхідною умовою визнання судом кримінального правопорушення таким, що пов`язане з домашнім насильством, є відображення цієї обставини у формулюванні обвинувачення (у повідомленні про підозру, в обвинувальному акті) з встановленням органами досудового розслідування відповідних фактичних обставин (ступінь родинних відносин або спорідненості між потерпілим та винуватцем, характер насильства тощо), що зазначено в Постанові Об`єднаної палати ККС Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі з єдиним унікальним номером №453/225/19.
При цьому Верховним Судом було наголошено, що це не виключає того, що докази існування ситуації домашнього насильства можуть міститися і в самих обставинах злочину, які доводять, що певний випадок насильства є проявом поведінки, характерної для домашнього насильства.
Також при вирішенні питання про застосування пункту сьомого частини першої статті 284 КПК України, судом розглянуті докази, що стосуються ризику повторення кримінального правопорушення, існування загрози здоров`ю та безпеці потерпілого ОСОБА_5 , поточного стану стосунків між потерпілим ОСОБА_5 та його сином обвинуваченим ОСОБА_3 , наслідків продовження кримінального переслідування всупереч волі потерпілого ОСОБА_5 , історії їх взаємовідносин, відсутність попередніх випадків насильства. Суд також приймає до уваги відсутність надання стороною обвинувачення відомостей про заходи, що вживалися державними органами відповідно до Закону про домашнє насильство і результати цих заходів відносно обвинуваченого за ч.1 ст.122 КК України ОСОБА_3 .
Задовольняючи клопотання потерпілого ОСОБА_5 про закриття кримінального провадження відносно його сина обвинуваченого ОСОБА_3 , в зв`язку з відмовою від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення, суд виходить з приписів визначених у Постанові ККС Верховного Суду (єдиний унікальний номер судової справи № 675/813/19), відповідно до яких питання щодо можливості закриття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення щодо кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством при відмові потерпілого від обвинувачення, було предметом розгляду об`єднаної палати ККС ВС. Палата сформулювала правові висновки (Постанова від 12 лютого 2020 року у справі з єдиним унікальним номером судової справи № 453/225/19, провадження № 51 4000км19), згідно з якими кримінальним правопорушенням, пов`язаним із домашнім насильством, слід вважати будь-яке кримінальне правопорушення, обставини вчинення якого свідчать про наявність у діянні хоча б одного з елементів (ознак), перелічених у статті першій Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», незалежно від того, чи вказано їх в інкримінованій статті (частині статті) КК України як ознаки основного або кваліфікованого складу злочину. При цьому встановлена у пункті сьомому частини першої статті 284 КПК України заборона закриття кримінального провадження поширюється на осіб, які вчинили кримінальні правопорушення, пов`язані із домашнім насильством, за умови, що слідчі органи пред`явили особі таке обвинувачення і вона мала можливість захищатися від нього.
ККС Верховного Суду також вказав, що Законом України «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України з метою реалізації положень Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами», частину першу статті 67 КК України було доповнено пунктом 6-1. Відповідно до цього пункту обставиною, що обтяжує покарання, є вчинення кримінального правопорушення щодо подружжя чи колишнього подружжя або іншої особи, з якою винний перебуває (перебував) у сімейних або близьких відносинах.
У даному кримінальному провадженні обвинуваченому ОСОБА_3 не було пред`явлено обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством, така обставина не була визнана обтяжуючою за обвинувальним актом, і обвинувачений ОСОБА_3 не мав можливості захищатися від цього обвинувачення. За таких обставин дане кримінальне провадження підлягає закриттю у зв`язку з відмовою потерпілого ОСОБА_5 від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення відносно свого сина обвинуваченого ОСОБА_3 , що не суперечить приписам Постанови від 24 березня 2020 року ККС Верховного Суду у справі з єдиним унікальним номером № 675/813/19, провадження № 51-4874км19.
На підставі викладеного, керуючись п.7 ч.1 ст.284 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :
Кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ч.1 ст.122 КК України закрити у зв`язку з відмовою потерпілого ОСОБА_5 від обвинувачення у формі приватного обвинувачення.

Апеляції на ухвалу Вознесенського міськрайонного суду, відповідно до ст.395 КПК України можуть бути подані до Миколаївського апеляційного суду через Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області протягом 7 /семи/ діб з дня її оголошення.

Суддя Вознесенського

Міськрайонного суду ОСОБА_1