Дата документу Справа № 337/3609/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
______________________________________________________________________
Єдиний унікальний № 337/3609/20 Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/1372/21 Доповідач 2 інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю:

захисника адвоката ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7 в режимі відеоконференції з ДУ «Запорізький слідчий ізолятор»

розглянула 09 серпня 2021року у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі матеріали оскарження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 08 липня 2021 року, якою продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.

Як вбачається з матеріалів оскарження, в провадженні Хортицького районного суду м. Запоріжжя перебуває на розгляді кримінальне провадження № 0000074 від 26 липня 2020 року по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.

У судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, посилаючись на те, що наразі продовжують існувати ризики, передбачені п. 1 та п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, та жоден більш м`який запобіжний захід не зможе запобігти цим ризикам.

Ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 08 липня 2021 року задоволено клопотання прокурора та продовжено строк тримання обвинуваченого під вартою до 05 вересня 2021 року включно. Приймаючи таке рішення, суд врахував дані про особу обвинуваченого, наявність ризиків, передбачених п. 1, п. 3, п. 4 та п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, що, як вважає суд, унеможливлює застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 , не погоджуючись з оскаржуваною ухвалою, просить змінити йому запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт у нічний період доби. Апелянт вважає, що відсутні ризики його переховування від суду та впливу на свідків, оскільки останні вже допитані судом, а у разі застосування до нього запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, він буде мати постійне місце проживання за адресою мешкання його батька, який є пенсіонером та особою похилого віку. Також обвинувачений просить врахувати тривалість перебування його під вартою майже рік та, що він до затримання мав неофіційне місце роботи. Крім того, апелянт звертає увагу на те, що він не мав наміру переховуватися від суду, у зв`язку з чим, не погоджується з оголошенням його у розшук, так як йому не було повідомлено про виклик до суду.

У судове засідання апеляційної інстанції прокурор, будучи належним чином повідомленим про час і дату судового засідання, не з`явився, у зв`язку з чим, колегія суддів вважає за можливе розглянути провадження за відсутності прокурора, що не суперечить положенням ч. 4 ст. 405 КПК України та відповідає ч. 4 ст. 422-1 КПК України.

Позиції учасників судового провадження

Обвинувачений підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Захисник підтримав апеляційну скаргу свого підзахисного.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини та мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали

Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Положеннями ст. ст. 331, 199 КПК України регламентовано порядок продовження строку тримання обвинуваченого під вартою.

За змістом ст. 199 КПК України, розглядаючи клопотання про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, суд має з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування цього запобіжного заходу та умови, за яких таке продовження можливе.

Як вбачається з матеріалів оскарження, питання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою було вирішене на стадії судового розгляду, яка унеможливлює перевірку обґрунтованості підозри, оскільки остання перестала існувати і на її заміну висунуте обвинувачення, отже, при вирішенні питання про продовження строків тримання під вартою у суді першої інстанції на стадії судового провадження та при перевірці відповідного рішення судом апеляційної інстанції, вирішальним є вирішення питання про наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Суд першої інстанції, перевіряючи доводи прокурора на предмет наявності ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, всупереч доводам апелянта встановив, що заявлені прокурором ризики, такі як можливість обвинуваченого переховуватися від суду та вчинити інше кримінальне правопорушення, об`єктивно існують та для їх запобігання необхідно продовжити строк тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою, з чим погоджується й суд апеляційної інстанції, з огляду на таке.

Виходячи з практики Європейського Суду з прав людини, вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя, при цьому, небезпека цього може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, в якій його переслідують, та міжнародними контактами.

Так, Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» зазначив про те, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів, а у справі «Амбрушкевич проти Польщі» (Ambruszkiewicz v. Poland N 7/03 від 04.05.2006) наголосив на тому, що не викликає протиріч те, що в деяких особливих випадках позбавлення свободи може бути єдиним засобом, який дозволяє гарантувати явку обвинуваченого до суду, зокрема, з урахуванням його особистості та характеру злочину, а також тяжкості ймовірного покарання.

Врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку.

Згідно з матеріалами оскарження, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, санкцією якої передбачено покарання від чотирьох до шести років позбавлення волі.

Вказані обставини свідчать про те, що обвинувачений, будучи обізнаним про ступінь тяжкості інкримінованого йому злочину та покарання, яке загрожує йому в разі визнання його винуватим, може здійснити спроби переховуватись від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності за інкримінований йому злочин, тобто, про існування ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

При цьому, колегія суддів вважає, що ризик переховування посилюється тим, що з метою ухилення від покарання за кримінальне правопорушення, у вчиненні якого ОСОБА_7 обвинувачується, останній може визнати, що негативні наслідки від спроби переховуватись від суду, створять для нього меншу шкоду, ніж ймовірність бути притягнутим до кримінальної відповідальності з призначенням відповідного покарання.

Крім того, з матеріалів оскарження вбачається, що ОСОБА_7 , будучи раніше чотири рази судимий, у тому числі, за вчинення злочинів проти власності, знову обвинувачується у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення проти власності, що в цілому негативно впливає на репутацію обвинуваченого, свідчить про стабільність його антисуспільної поведінки, а у сукупності з даними про його особу, який не одружений, не має на утриманні дітей, постійного місця проживання, тобто, не має стійких соціальних зв`язків, не працевлаштований та не має постійного джерела доходів, свідчить, як вважає колегія суддів, про те, що останній може вдатися до спроб вчинення іншого кримінального правопорушення, тобто, про існування ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Отже, на думку колегії суддів, існування ризиків, передбачених п. 1 та п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, ґрунтується на реальних фактичних даних, при цьому, наразі ці ризики не втратили своєї актуальності, не зменшилися та не перестали існувати, тобто, виправдовують тримання ОСОБА_7 під вартою.

Похилий вік батька обвинуваченого, який про це зазначає в апеляційній скарзі, жодним чином не вплинув і не став стримуючим фактором у поведінці ОСОБА_7 , не спростовує і не зменшує достатньою мірою ризики, що стали підставою для продовження щодо обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, який є превентивним заходом та має на меті припинити та запобігти ймовірним ризикам у майбутньому.

Наявність у ОСОБА_7 до затримання неофіційного місця роботи, а також можливість у подальшому мати постійне місця проживання за адресою мешкання його батька, на що обвинувачений посилається в апеляційній скарзі, не може слугувати дійсною гарантією нездійснення ним дій, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

Перебування обвинуваченого під вартою, за відсутності даних, що він не може утримуватися в умовах слідчого ізолятора, у співвідношенні з тяжкістю обвинувачення, наразі не виходить за межі розумного строку і кореспондується з характером суспільного інтересу, що спростовує довід ОСОБА_7 про тривалість знаходження його під вартою.

Незгода ОСОБА_7 з рішенням про оголошення його у розшук, з урахуванням зазначених вище обставин в їх сукупності, не впливає на правильність прийнятого судом рішення про продовження щодо обвинуваченого строку тримання під вартою.

За зазначених вище обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, який врахував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість тримання особи під вартою, адекватно оцінив ступінь порушення цінностей суспільства у даному кримінальному провадженні та своїм рішенням забезпечив високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Крім того, при прийнятті рішення колегія суддів враховує те, що наразі дане кримінальне провадження розглянуто по суті з ухваленням щодо ОСОБА_7 обвинувального вироку, яким його засуджено до покарання у виді реального позбавлення волі.

Істотних порушень кримінального процесуального закону при розгляді питання про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 під час апеляційного розгляду не встановлено.

З урахуванням викладеного колегія суддів доходить висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження щодо обвинуваченого ОСОБА_7 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 08 липня 2021 року, якою відносно ОСОБА_7 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 05 вересня 2021 року включно, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4