Справа № 443/1176/18 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/480/19 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі :

головуючого-судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши матеріали кримінального провадження про обвинувачення:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Красноярськ, Російської Федерації, жителя АДРЕСА_1 ,

за ч. 3 ст. 15 - ч. 3 ст. 185 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6

та його захисника адвоката ОСОБА_8 ,

за апеляційною скаргою начальника Жидачівського відділу Стрийської місцевої прокуратури Львівської області ОСОБА_9 на вирок Миколаївського районного суду Львівської області від 16 квітня 2019 року,

в с т а н о в и л а :

вироком Миколаївського районного суду Львівської області від 16 квітня 2019 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15 - ч. 3 ст. 185 КК України, та призначено йому покарання у виді 3 (трьох) років 3 (трьох) місяців позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши йому іспитовий строк тривалістю 3 (три) роки.

На підставі ст. 76 КК України зобов`язано ОСОБА_6 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Запобіжний захід обраний ОСОБА_6 у виді тримання під вартою скасовано та звільнено його негайно з-під варти в залі судового засідання

Скасовано арешт майна, накладений ухвалою слідчого судді Жидачівського районного суду Львівської області від 19 квітня 2018 року.

Вирішено питання з речовими доказами та процесуальними витратами.

ОСОБА_6 визнаний винним у тому, що 18 квітня 2018 року об 11:00 годині, знаходячись у АДРЕСА_2 , з метою повторного викрадення чужого майна, умисно, з корисливих мотивів, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, зайшов в будинок АДРЕСА_3 , де за допомогою металевих предметів зовні схожих на відмички та набору ключів, намагався відчинити вхідні двері, проникнути до приміщення квартири АДРЕСА_4 вказаного будинку, яка належить ОСОБА_10 . Однак ОСОБА_6 не довів свій злочинний умисел до кінця, оскільки в під`їзд будинку зайшов громадянин ОСОБА_11 та піднявся сходами до своєї квартири, розташованої навпроти квартири, до якої намагався проникнути ОСОБА_6 . В цей час ОСОБА_6 , щоб не бути виявленим під час вчинення протиправних дій, покинув згаданий будинок, розминувшись на сходовій клітці із ОСОБА_12 та, в подальшому, був затриманий на вулиці.

Не погоджуючись з даним вироком, начальник Жидачівського відділу Стрийської місцевої прокуратури Львівської області ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок Миколаївського районного суду Львівської області від 16 квітня 2019 року стосовно ОСОБА_6 скасувати у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок безпідставного застосування ст. 75 КК України. Просить ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15 - ч. 3 ст. 185 КК України, та призначити йому покарання у виді 3 років 3 місяців позбавлення волі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що підстави та мотиви для застосування ст. 75 КК України у вироку взагалі не зазначені, відтак висновок суду про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання жодним чином не мотивований.

Зазначає, що звільняючи обвинуваченого від відбування покарання, судом не враховано, що ОСОБА_6 раніше неодноразово судимий за вчинення злочинів проти власності та, маючи непогашену судимість, знову з корисливих мотивів вчинив умисний тяжкий злочин, передбачений ч. 3 ст. 15 - ч. 3 ст. 185 КК України, а саме: повторно вчинив незакінчений замах на таємне викрадення чужого майна, поєднаний з проникненням у житло.

З наявних у матеріалах провадження даних про особу обвинуваченого вбачається, що ОСОБА_6 посередньо характеризується за місцем свого проживання, раніше неодноразово судимий за корисливі злочини проти власності, останній раз вироком Рівненського міського суду Рівненської області за ч. 3 ст. 186, ст. 71 КК України до 4 років 1 місяця позбавлення волі, судимість у якого не знята та не погашена у встановленому законом порядку.

Тому навіть відбуття ОСОБА_6 тривалих термінів позбавлення волі не запобігло вчиненню ним нового умисного злочину проти власності, перебуваючи на волі, він не виявив бажання виправитися, а продовжив свою злочинну діяльність, відтак відсутні визначені ст. 75 КК України підстави для звільнення його від відбування покарання з випробуванням і таке звільнення не здатне запобігти вчиненню ним інших злочинів.

Заслухавши виступ прокурора на підтримання доводів апеляційної скарги, пояснення обвинуваченого та його захисника на заперечення доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновок суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_6 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15 - ч. 3 ст. 185 КК України, за обставин, викладених у вироку, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджується доказами, які були досліджені в суді першої інстанції та яким надана належна оцінка, в апеляційній скарзі прокурора не оскаржуються, а тому апеляційним судом не переглядаються.

Стосовно тверджень прокурора про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, то вони не заслуговують на увагу.

Висновок суду про звільнення обвинуваченого ОСОБА_6 від покарання з випробуванням ґрунтується на загальних засадах призначення покарання.

Зі змісту ст.ст. 50, 65 КК України вбачається, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Суд, при призначенні покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно з загальними засадами призначення покарання, визначеними ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, зокрема, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до вимог ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

В той самий час, в п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» вказано, що рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивовано у вироку.

Як слідує із мотивувальної частини вироку, суд першої інстанції при вирішенні питання про можливість звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, відповідно до вимог зазначеної статті, крім характеру та ступеня суспільної небезпеки вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, повного визнання вини, наявності щирого каяття як обставини, що пом`якшує покарання та відсутності обставин, що обтяжують покарання, відсутності шкоди, завданої потерпілим, врахував також дані про його особу, зокрема: перебування на лікуванні в Обласній психоневрологічній лікарні №3, а також перебування під вартою майже рік (на момент закінчення розгляду справи).

З урахуванням наведених обставин, а саме даних про особу обвинуваченого, наявність пом`якшуючої покарання обставини, враховуючи усвідомлення обвинуваченим власної протиправної поведінки, відсутність тяжких наслідків від вчиненого, оскільки шкода потерпілому не була заподіяна, суд дійшов до вірного висновку про призначення останньому покарання у виді 3 років 3 місяців позбавлення волі, а також можливості звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням зі встановленням іспитового строку та покладенням на нього обов`язків відповідно до ст. 76 КК України. З таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду, оскільки саме таке покарання відповідатиме принципу індивідуалізації покарання, як і в цілому положенням ст. 65 КК України.

У зв`язку з цим, незважаючи на доводи апеляційної скарги прокурора, судом першої інстанції відповідно до вимог, передбачених ст.ст. 50, 65, 75 КК України, враховані всі ті обставини, які повинні бути ним враховані при вирішенні питань, пов`язаних з призначенням покарання, з наведенням у вироку належного обґрунтування прийнятого рішення.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги прокурора про те, що судом належним чином не враховано дані про особу обвинуваченого, зокрема те, що останній раніше неодноразово судимий за корисливі злочини проти власності, то, на переконання колегії суддів, вони жодним чином не спростовують висновку місцевого суду про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання, з огляду на наступне.

Відповідно до матеріалів провадження ОСОБА_6 раніше неодноразово судимий за вчинення умисних злочинів, реально відбував покарання, зокрема, за вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 15 березня 2013 року, з урахуванням ст. 71 КК України, у виді 4 років 1 місяця позбавлення волі; вироком Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області у виді 2 місяців арешту, 23 вересня 2015 року був звільнений по відбуттю строку покарання, тобто відбув заходи примусу, застосовані до нього від імені держави у вигляді передбачених законом обмежень прав та свобод, від відбуття таких жодним чином не ухилявся.

Отже, зважаючи на повне визнання ОСОБА_6 своєї вини, щире каяття обвинуваченого, відсутність завданої шкоди потерпілому, колегія суддів вважає за вірне прийняте судом першої інстанції рішення про звільнення обвинуваченого ОСОБА_6 від призначеного йому покарання на підставі ст. 75 КК України із встановленням іспитового строку.

При цьому наявність у обвинуваченого судимостей за вчинення корисливих злочинів не може служити безумовною підставою для незастосування щодо останнього ст. 75 КК України, оскільки покарання у кожному випадку носить індивідуальний характер. Як уже зазначалося, покарання за попередні злочини ОСОБА_6 відбуте. Крім того, звільнення від відбування покарання з випробуванням передбачає покладення на особу, звільнену від відбування такого покарання, певних обов`язків, виконання яких свідчить про виправлення засудженого. У протилежному випадку, суд, з урахуванням ч. 2 ст. 78 КК України, направляє засудженого для відбування призначеного покарання. Тобто звільнення ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання є його шансом на виправлення без поміщення до кримінально-виконавчої установи закритого типу. Поміж тим, покладення на останнього обов`язків, визначених ст. 76 КК України, є тим засобом, що дозволить перевірити ОСОБА_6 на його здатність виправитись без ізоляції від суспільства.

За таких обставин, оскільки в апеляційній скарзі прокурора не наведено об`єктивних доводів чому призначене ОСОБА_6 покарання є явно несправедливим та чому його виправлення і перевиховання неможливе без реального відбування покарання у виді позбавлення волі, то посилання апеляційної скарги на неправильне застосування судом кримінального закону, що потягло невиправдану м`якість призначеного обвинуваченому покарання, на думку апеляційного суду, є необґрунтованим.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 9 червня 2005 року), та в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним».

У справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява №10249/03) та у справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Таким чином, рішення суду першої інстанції про звільнення ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком на підставі ст. 75 КК України є обґрунтованим та вмотивованим.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційного суду не знаходить підстав для скасування вироку Миколаївського районного суду Львівської області від 16 квітня 2019 року в частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_6 покарання та ухвалення в цій частині нового вироку, як про те зазначає в апеляційній скарзі прокурор.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які передбачені ст. 412 КПК України та які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, апеляційним судом не встановлено.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

вирок Миколаївського районного суду Львівської області від 16 квітня 2019 року відносно ОСОБА_6 залишити без змін, а апеляційну скаргу начальника Жидачівського відділу Стрийської місцевої прокуратури Львівської області ОСОБА_9 - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4