ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/37/21 Справа № 699/100/18 Категорія: ч. 2 ст.286 КК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2021 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засіданняОСОБА_5
за участі:
прокурораОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

представника потерпілої ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційні скарги потерпілої ОСОБА_10 та процесуального прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 на вирок Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 11.09.2019 року, яким

ОСОБА_7 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Шпола, Черкаської області,

громадянина України, українця, зареєстрованого за адресою:

АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою:

АДРЕСА_2 ,

непрацюючого, одруженого, має на утриманні двох

неповнолітніх дітей, раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на два роки і шість місяців.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням, з іспитовим строком два роки і шість місяців, який вирішено рахувати з часу проголошення вироку.

На підставі ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_7 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання і роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Строк позбавлення права керування транспортними засобами вирішено рахувати з часу вилучення посвідчення водія у ОСОБА_7 ..

До набрання вироком законної сили відносно ОСОБА_7 обрано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь:

- Київської клінічної лікарні № 17 кошти в сумі 33 633, 01 грн. у відшкодування витрат на лікування ОСОБА_10 ;

- Корсунь-Шевченківської ЦРЛ кошти в сумі 6 383, 28 грн.;

- ОСОБА_10 - 2 835 870,50 грн. у відшкодування витрат на лікування, моральної шкоди та понесених судових витрат;

- в дохід держави процесуальні витрати за проведення судових експертиз у сумі 11 088,88 грн..

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Придніпровського районного суду м. Черкаси від 11.12.2017 на автомобілі «Фольксваген Пассат» д.н.з. НОМЕР_1 , «AUDI А6», 1995р., номер кузова НОМЕР_2 , д.н.з. НОМЕР_3 , «MERSEDES-BENZ 200 Е», 1987р., номер кузова НОМЕР_4 , д.н.з. НОМЕР_5 , «OPEL OMEGA», 1991р., номер кузова НОМЕР_6 , д.н.з. НОМЕР_7 , вирішено зняти після виконання даного вироку суду в частині цивільних позовів прокурора Черкаської області та потерпілої ОСОБА_10 ..

Вирішено долю речових доказів,

в с т а н о в и л а :

Згідно вироку ОСОБА_7 14.09.2017 року, близько 07 год. 20 хв., керуючи автомобілем «Volkswagen Passat», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Ярослава Мудрого в м. Корсунь-Шевченківський Черкаської області, зі сторони центру міста у напрямку Корсунь-Шевченківської центральної районної лікарні, в порушення вимог пунктів 2.3б), 12.3 та 12.4 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306, був не уважний, не стежив за дорожньою обстановкою, рухаючись у населеному пункту з перевищенням дозволеної швидкості 60 км/ год., у момент виникнення небезпеки для його руху, у вигляді пішохода ОСОБА_10 , яка переходила проїзну частину вулиці, справа-наліво, відносно напрямку його руху, яку він об`єктивно був спроможній виявити, маючи технічну можливість уникнути наїзду на пішохода, не вжив заходів до своєчасного зменшення швидкості та зупинки керованого транспортного засобу, а тому знаходячись біля домоволодіння АДРЕСА_3 , допустив наїзд на останню.

Унаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди потерпіла ОСОБА_10 , згідно з висновком судово-медичної експертизи №02-01/2239 від 22.12.2017, отримала тяжкі тілесні ушкодження як такі, що небезпечні для життя, у вигляді травми голови з переломом кісток склепіння та основи черепа, кісток лицевого черепа, забоєм головного мозку тяжкого ступеня, крововиливом під м`які мозкові оболонки, крововиливом над твердою мозковою оболонкою правої півкулі мозку зі здавленням мозку, ранами м`яких тканин голови, травми грудної клітки з численними переломами ребер справа, попаданням повітря в праву плевральну порожнину (пневмоторакс) зі здавленням легені, відкритих переломів кісток обох гомілок.

Порушення правил безпеки дорожнього руху водієм автомобіля «Volkswagen Passat», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_7 , а саме вимог пунктів 12.3 та 12.4 ПДР України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306, відповідно до висновку судової автотехнічної експертизи № 4/362 від 21.06.2019, знаходяться у причинному зв`язку із виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та настанням наслідків у вигляді заподіяння потерпілій ОСОБА_10 тяжких тілесних ушкоджень.

Не погоджуючись з вироком суду в частині призначеного покарання потерпіла ОСОБА_10 звернулась із апеляційною скаргою, в якій просила скасувати вирок Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 11.09.2019 та ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, і призначити йому покарання у виді 3 років позбавлення волі, без застосування положень ст. 75 КК України. Під час апеляційного розгляду дослідити матеріали, що характеризують особу обвинуваченого, допитати потерпілу та обвинуваченого.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги потерпіла ОСОБА_10 зазначила, що не оспорюючи доведеність вини ОСОБА_7 , правильність кваліфікації дій обвинуваченого, потерпіла вважає, що оскаржуваний вирок є незаконним і підлягає скасуванню через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості скоєного кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, тобто не відповідає вимогам ст. ст. 50, 65 КК України та п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання».

Зокрема, потерпіла вказує, що ухвалюючи вирок суд першої інстанції дійшов помилкового переконання, що призначене ОСОБА_7 покарання буде цілком достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів. Також, суд першої інстанції недостатньо врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та рівень його суспільної небезпечності.

Потерпіла зазначила, що, ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення проти безпеки руху та експлуатації транспорту, який відноситься до категорії тяжких злочинів внаслідок підвищеного рівня суспільної небезпечності і такими діями обвинуваченого їй завдано тяжкі тілесні ушкодження, що є небезпечні для життя.

Крім того, судом у достатній мірі не враховано особу обвинуваченого, його спосіб життя, поведінку як відразу після ДТП, у ході досудового розслідування та судового розгляду так і відношення до скоєного злочину. Не надано судом і оцінку показам ОСОБА_7 , які він давав у ході розгляду справи судом в частині, що потерпіла з`явилася на проїжджій частині дороги попереду автомобіля Сітроен, а тому він не був готовий до того, що на дорозі можуть з`явитися люди, які є неправдивими, оскільки спростовуються показами свідків у справі. А часткове визнання своєї вини під час досудового розслідування та судового розгляду під тиском зібраних у провадженні доказів не вказують на каяття з боку обвинуваченого, а лише свідчать про усвідомлення ним невідворотних наслідків у вигляді понесення покарання за скоєне.

Також, потерпіла вважає, що судом безпідставно визнано та враховано, як обставини, що пом`якшують відповідальність обвинуваченого, а саме: притягнення до кримінальної відповідальності вперше та повне визнання пред`явлених до нього позовів щодо відшкодування витрат на лікування та моральної шкоди потерпілій, оскільки, незважаючи на тривалий строк, який минув з моменту вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення та значні кошти витрачені, як потерпілою так і її рідними на її лікування та реабілітацію, ОСОБА_7 до моменту ухвалення вироку не відшкодовано жодної копійки, тобто ніякого наміру реально виконувати вирок суду в частині відшкодування завданих злочином збитків він немає, при цьому обвинувачений тривалий час ніде не працює та немає коштів на відшкодування завданих ним збитків.

За таких обставин потерпіла вважає, що прояв гуманності та поблажливості до обвинуваченого є необґрунтованим та безпідставним, а рішення суду першої інстанції, в частині призначення ОСОБА_7 покарання є незаконним та невмотивованим.

Прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_6 в апеляційній скарзі просила скасувати вирок Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 11.09.2019 та постановити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, і призначити покарання у виді 5 років позбавлення волі. У мотивувальній частині вироку виключити обставину, що відповідно до ст. 66 КК України пом`якшує покарання обвинуваченого - повне визнання пред`явлених до нього позовів щодо відшкодування витрат на лікування та моральної шкоди потерпілій. У решті вказаний вирок суду першої інстанції просила залишити без змін.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги прокурор, не заперечуючи доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину вважає, що вирок суду є незаконним та підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Вказує, що вирок суду стосовно ОСОБА_7 не ґрунтується на загальних засадах призначення покарання, визначених у ст.ст. 50,65 КК України, згідно з якими при призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

У даному випадку, зазначає прокурор, прийнявши рішення про можливість застосування до ОСОБА_7 положень ст.75 КК України, суд дійшов помилкового переконання, що звільнення від призначеного покарання з випробуванням буде необхідним та цілком достатнім для виправлення винного й попередження вчинення ним нових злочинів.

При прийнятті рішення про звільнення від призначеного покарання з випробуванням ОСОБА_7 , судом недостатньо враховано ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення та рівень його суспільної небезпечності, що має значення для дотримання вимог кримінального закону під час вирішення питання про призначення покарання.

Всупереч нормам матеріального права судом залишено без уваги, що вчинений ОСОБА_7 злочин, належить до категорії тяжких, а також те, що умисне порушення останнім Правил дорожнього руху України потягло за собою настання тяжких тілесних ушкоджень у потерпілої ОСОБА_10 ..

Обґрунтовуючи свій висновок про доцільність звільнення обвинуваченого від призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, судом не встановлено достатніх обставин, що пом`якшують відповідальність обвинуваченого.

Тому, прокурор вважає, що судом безпідставно визнано та враховано як обставину, що пом`якшують відповідальність засудженого - повне визнання пред`явлених до нього позовів щодо відшкодування витрат на лікування та моральної шкоди потерпілій, так як з моменту дорожньо-транспортної пригоди до винесення вироку (тобто майже два роки) обвинуваченим ОСОБА_7 взагалі не відшкодовувалась потерпілій шкода, яка довготривалий час перебувала на лікуванні та до цього часу не має можливості працювати, у зв`язку з травмами, які їй були спричинені в результаті ДТП.

Крім того, судом в достатній мірі не враховано особу обвинуваченого, а саме те, що ОСОБА_7 не працевлаштований, його спосіб життя, поведінку, як відразу після дорожньо-транспортної пригоди, у ході досудового розслідування та судового розгляду, а також відношення до вчиненого злочину.

У запереченні захисника ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 на апеляційну скаргу потерпілої висловлюється його позиція щодо необхідності відхилення апеляційної скарги потерпілої ОСОБА_10 та необхідності залишення вироку Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 11.09.2019 щодо ОСОБА_7 без змін.

У запереченні захисника ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 на апеляційну скаргу прокурора висловлюється його позиція щодо необхідності відмовити у задоволенні апеляційної скарги прокурора.

Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора ОСОБА_6 , яка просила задовольнити її апеляційну скаргу із зазначених у ній мотивів, а при вирішенні долі апеляційної скарги потерпілої ОСОБА_10 покладалась на розсуд суду, думку представника потерпілої адвоката ОСОБА_9 , який просив задовольнити апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_10 , а при вирішенні долі апеляційної скарги процесуального прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 покладався на розсуд суду, думки обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника - адвоката ОСОБА_8 , які заперечували проти задоволення апеляційних скарг потерпілої ОСОБА_10 та процесуального прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 , вивчивши матеріали кримінального провадження, перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги потерпілої ОСОБА_10 та процесуального прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 до задоволення не підлягають з наступних підстав.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, учасники судового процесу не оспорюють висновків місцевого суду щодо встановлення фактичних обставин кримінального провадження, доведеності вини обвинуваченого та правильності кваліфікації його дій, а тому колегія суддів апеляційного суду позбавлена права перевіряти фактичні обставини провадження, доведеність вини обвинуваченого та правильність кваліфікації його дій що до речі і не оскаржуються.

Дії обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху, особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжке тілесне ушкодження, судом першої інстанції кваліфіковано вірно.

Що стосується доводів апеляційних скарг потерпілої ОСОБА_10 та процесуального прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 щодо необхідності призначення обвинуваченому ОСОБА_7 у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю покарання тяжкості злочину і особі обвинуваченого внаслідок м`якості, більш тяжчого покарання - реальної міри покарання, то колегія суддів вважає, що ці доводи не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Як убачається з матеріалів провадження при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 місцевим судом було враховано ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України є тяжким, враховано відсутність обставин, що обтяжують покарання, характеристику обвинуваченого за місцем проживання, думку потерпілої про сувору міру покарання, наявністю матеріальних та моральних претензій до обвинуваченого, досудову доповідь з інформацією про соціально-психологічну характеристику обвинуваченого, наявністю обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченому - притягнення до кримінальної відповідальності вперше, перебування на його утриманні двох неповнолітніх дітей, повне визнання пред`явлених до нього позовів щодо відшкодування витрат на лікування та моральної шкоди потерпілій, а тому із врахуванням всіх цих даних місцевий суд призначив достатнє і необхідне покарання для перевиховання обвинуваченого.

За таких обставин колегія суддів суду апеляційної інстанції не вбачає обґрунтованих підстав для задоволення апеляції потерпілої ОСОБА_10 та процесуального прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 у частині призначення реальної міри покарання, оскільки ними не наведено переконливих підстав для цього, а місцевий суд обґрунтовано призначив обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України та на підставі ст. 75 КК України звільнив обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, встановивши йому іспитовий строк тривалістю 2 роки і 6 місяців.

При цьому, колегія суддів апеляційного суду вважає, що місцевий суд обґрунтовано призначив також покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 2 роки і 6 місяців.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 судом першої інстанції належним чином були виконані вимоги ст.65 КК України, оскільки призначене йому покарання є розмірним і достатнім скоєному ним.

Відповідно до ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, воно не має на меті завдати фізичних страждань або приниження людської гідності засудженого.

Що стосується вимог апеляційної скарги прокурора щодо того, що необхідно у мотивувальній частині вироку виключити обставину, що відповідно до ст. 66 КК України пом`якшує покарання обвинуваченого - повне визнання пред`явлених до нього позовів щодо відшкодування витрат на лікування та моральної шкоди потерпілій, то колегія суддів вважає такі вимоги необґрунтованими та відхиляє їх, оскільки відповідно до ч.2 ст.66 КК України при призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в частині першій статті 66 КК України.

У даному випадку, на думку колегії суддів суду апеляційної інстанції така обставина як повне визнання пред`явлених до нього позовів щодо відшкодування витрат на лікування та моральної шкоди потерпілій у цілому свідчить про усвідомлення своєї вини у скоєнні інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, а тому місцевим судом обґрунтовано визнана в якості пом`якшуючої обставини вини обвинуваченого ОСОБА_7 ..

Потерпілою ОСОБА_10 ставилось питання про дослідження в апеляційному суді характеризуючих даних на обвинуваченого ОСОБА_7 ..

На виконання клопотання потерпілої, колегією суддів суду апеляційної інстанції були досліджені ряд характеризуючих матеріалів на обвинуваченого ОСОБА_7 ..

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги потерпілої ОСОБА_10 та процесуального прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 11.09.2019, стосовно ОСОБА_7 залишити без змін.

Вирок суду вступає в законну силу з моменту проголошення ухвали апеляційним судом, та дані судові рішення можуть бути оскаржені в касаційному порядку до Верховного Суду на протязі 3-х місяців з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: