Справа № 591/1628/17
Провадження № 1-кп/591/127/21
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 травня 2021 року м. Суми
Зарічний районний суд м. Суми у складі: головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , потерпілої ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , обвинуваченої ОСОБА_6 , розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки п. Колвінець, Чердинського району, Пермської області, мешканки АДРЕСА_1 , гр-ки України, з вищою освітою, одруженої, не судимої,
в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК України,

В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_6 обвинувачується в тому, що 21 лютого 2017 року близько 08.30 год. вона, маючи намір на таємне, з корисливих спонукань викрадення чужого майна, діючи таємно від оточуючих, за допомогою ключа, який залишився у неї раніше, незаконно проникла до приміщення офісу № 7 за адресою: АДРЕСА_2 , звідки намагалась викрасти парфумовану воду, крем для очей, деколон спрей для тіла, загальною вартістю 1660 гривень. Після чого тримаючи при собі наведене майно, яке належало ОСОБА_4 , направилась до виходу з приміщення, щоб залишити місце події та розпорядитись викраденим на власний розсуд, але, не виконала всіх дій, які вважала необхідними для доведення злочину до кінця з причин, що не залежали від її волі, оскільки до приміщення увійшли працівники поліції.

Вирішуючи питання стосовно доведеності чи недоведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, суд виходить з наступних міркувань.

Так, допитана в судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_6 провину у вчиненні кримінального правопорушення не визнала повністю та показала, що з 2007 по 2011 року була директором з продажу компанії «Mary Cay», приблизно з червня 2011 року залишилась в статусі консультанта. Коли співпрацювала з наведеною компанією, то займала наведений офіс. За усною домовленістю з ОСОБА_4 та ОСОБА_7 попросила на деякий час користуватись сусіднім офісом, а у вказаному офісі залишила ящики зі своєю замовленою продукцією. З`являлась в офісі або до роботи зранку (оскільки вже працювала в «ПриватБанку» (де працювала до червня 2016 року) або після роботи. За домовленістю з ОСОБА_4 зробила дублікат ключа від її наведеного офісу та сплачувала за усною домовленістю кошти за користування приміщенням (приблизно до 2014 року). До 2016 року менше відвідувала офіс в зв`язку з зайнятістю за основним місцем роботи. 21 лютого 2017 року, коли відвела дитину до школи, то вирішила зайти до приміщення наведеного офісу, щоб подивитись свої речі, перед цим нікого не попередивши. Коли зайшла до офісу (перед цим відчинивши двері власним ключем), то своїх речей не знайшла. Але мимохідь роздивлялась виключно з цікавості косметичні вироби, які були на полицях та, взявши два предмети косметики, ходила по приміщенню. В цей момент до офісу зайшли працівники поліції та повідомили, що їх викликала потерпіла. Зазначила про те, що наміру на викрадення майна не мала, а зайшла до приміщення, щоб подивитись свої речі.
Потерпіла ОСОБА_4 показала суду, що 21 лютого 2017 року вранці на її телефон прийшло смс сповіщення про те, що спрацювала камера спостереження з її наведеного офісу, який вона займає як представник компанії «Mary Cay». Коли подивилась відео, то побачила на ньому обвинувачену, яка не мала права там перебувати, оскільки припинила давно співпрацювати з компанією та жодних речей ОСОБА_6 в її офісі не було, тому одразу викликала поліцію. Зазначила також про те, що незадовго перед цим виявила зникнення речей, внаслідок чого і встановила камеру, щоб з`ясувати це (але до поліції не зверталась з приводу крадіжок, щоб не образити колег безпідставними звинуваченнями). Показала також, що ОСОБА_6 залишила офіс приблизно в 2013 році, а в 2014 році з дозволу ОСОБА_6 (якій телефонувала ОСОБА_7 ) була передана на благодійні цілі її неліквідна продукція. Також потерпіла підтвердила, що передала запис з камер спостереження слідчому.
Покази ОСОБА_4 узгоджуються з показами ОСОБА_8 , яка підтвердила суду, що приблизно в 2012 році ОСОБА_6 перейшла працювати в банк, але залишила деякі свої речі в офісі, а в 2013 році припинила користуватись і офісом. В 2014 році дійсно з дозволу ОСОБА_6 решта її товару була передана на благодійні цілі.
Свідок ОСОБА_9 показала суду, що дійсно в 2014 році, з дозволу невідомого їй власника, ОСОБА_7 передала з наведеного офісу на благодійні цілі якусь продукцію, з ОСОБА_6 не знайома та не бачила її в наведеному офісі.
З дослідженого судом відеозапису з камер спостереження (отриманого слідчим в порядку ст. 93 КПК України від потерпілої, застереженого в дослідженому судом протоколі огляду т. 1 а.с. 125-131) встановлено, що ОСОБА_6 в зазначений час, відімкнувши двері ключем, зайшла до наведеного офісу, де почала роздивлятись товар на полицях, оглядала різні шафи. При цьому з однієї вітрин дістала один предмет та з іншої вітрини дістала другий предмет та, коли тримала ці два предмети в руках, то в цей момент до приміщення офісу зайшли працівники поліції, а ОСОБА_6 з двома предметами в руках лише в цей момент попрямувала їм назустріч. Після цього між правоохоронцями та ОСОБА_6 відбулась розмова, під час якої обвинувачена зазначила про те, що вона зайшла до будівлі в туалет, а попутньо вирішила зайти до офісу, щоб знайти свої речі (подальший звук на відеозаписах поступово погіршився настільки, що не було змоги розібрати про що велась розмова між учасниками).
На думку суду, наведені докази цілком достовірно та достатньо спростовують покази обвинуваченої в частині законності мети її візиту до вказаного офісу, а також наявності у неї законних підстав для цього.
На це суд наштовхують обставини за яких відбулись згадані події та взаємовідносини, що відбувались між сторонами до цього.
Зокрема, жодна із допитаних осіб в судовому засіданні не підтвердила наявності на момент проникнення в приміщення, яке займала ОСОБА_4 , майна, що належало обвинуваченій, тоді як сама обвинувачена, так і потерпіла підтвердили ті обставини, що перед цими подіями (в 2017 році) відбувся останній продаж товару та відбувалось останнє замовлення товару компанії зі сторони ОСОБА_6 в 2015 році.
Не вважає суд доказом невинуватості покази свідка ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , оскільки свідок ОСОБА_10 лише повідомила про те, що разом з ОСОБА_6 приходила до вказаного офісу кілька разів, але це по-перше відбувалось в 2015 році, по-друге, кілька візитів відбувалось в тому числі за відсутності власників чи володільців приміщення, а в-третє, можливість входу до приміщення жодним чином не підтверджує законності підстав для цього.
Свідок ОСОБА_11 дала суду покази фактично лише щодо знайомства з потерпілою та обвинуваченою, спільного зайняття господарською діяльністю, а також щодо можливості залишення майна обвинуваченої в офісі, проте достеменно не вказала, коли саме обвинуваченою було залишено офіс, а також стосовно того, що відбулось з майном ОСОБА_6 та коли саме.
Свідок ОСОБА_12 інформації стосовно предмета доказування суду не навела, як і свідок ОСОБА_13 , крім того, що ніколи в офісі не бачила обвинувачену.
До того ж, не відповідає ані загальноприйнятим нормам в суспільстві, ані здоровому глузду, візит сторонньої особи в ранній час (коли вірогідність відсутності власників чи володільців є значною) до приміщення, яке було залишено нею задовго до цього, при цьому в той момент, коли в ньому нікого немає та без попереднього попередження власників чи володільців (жодного вірогідного пояснення цьому наведено не було, як і не доведено неможливості вчинити ці дії заздалегідь).
Крім цього, суд зважає і на те, що покази обвинуваченої, надані суду в частині її цілеспрямованого візиту до офісу з метою виявлення своїх речей, суперечать висловленням ОСОБА_6 , зафіксованим на відеозаписі, коли вона пояснила, що зайшла до будівлі з метою завітати до вбиральні, а попутньо вирішила зайти до офісу, щоб подивитись свої речі.
Свідок ОСОБА_14 чергова в будівлі, де знаходиться зазначений офіс показала, що у вказаний в обвинуваченні час, до приміщення зайшла жінка, яка сказала «Я в «Mary Cay», на що свідок припустила, що це працівник компанії, а через деякий час після цього до приміщення зайшли поліцейські та повідомили про те, що відбулось проникнення. До цього часу бачила цю жінку можливо 2 3 рази, але коли та за яких обставини, точно свідок не повідомила. Після цього вона приймала участь в якихось слідчих діях, як і свідок ОСОБА_15 , яка показала суду, що була запрошена понятою під час проведення слідчих дій в приміщенні офісу.
Крім цього, копіями документів (т. 1 а.с. 107, 112) підтверджено факт користування наведеним офісом ОСОБА_7 та ОСОБА_4 .
Таким чином, наведеними належними та допустимими доказами підтверджено лише факт незаконного проникнення до вказаного офісного приміщення обвинуваченою ОСОБА_6 , яка не маючи законних підстав, дозволу власника чи володільця, проникла до нежитлового приміщення офісу, який використовувався в тому числі потерпілою.
Докази, подані стороною захисту жодним чином наведених висновків суду не спростовують, оскільки стосуються позитивної репутації обвинуваченої, її сімейного стану та характеризуючих даних, а матеріали по отриманню замовлення з компанії «Mary Cay» (т. 3 а.с. 125) підтверджують лише факт замовлення товару обвинуваченою вже після описаних в обвинуваченні поді (29 березня 2017 року), а спростування тим обставинам, що до цього моменту впродовж тривалого часу (приблизно з 2015 року) співпраці з компанією у обвинуваченої не було, суду не було наведено.

В той же час, що стосується мети такого проникнення чи доведеності обвинувачення в частині спрямованості наміру обвинуваченої саме на викрадення майна, суд зважає на наступне.
Так, інкримінований в провину ОСОБА_6 злочин характеризується матеріальною складовою, яка передбачає безумовну доведеність стороною обвинувачення того, яке саме майно було викрадено (чи була спроба викрадення) та його вартість.
Проте, перелік викраденого майна фактично зафіксований лише протоколом огляду (т. 1 а.с. 121), а огляд базується на застережених в ньому «поясненнях» обвинуваченої, що суперечить вимогам ст. 237 КПК України, оскільки огляд проводиться з метою виявлення та фіксації обставин вчинення діяння, тобто візуальної фіксації.
Можливість відібрання пояснень, показань чи вчинення інших дій відносно особи, яка в подальшому отримала статус підозрюваного та обвинуваченого в справі не передбачено наведеною нормою та суперечить вимогам ст. 18 КПК України.
Іншими словами, докази, згідно наведеного протоколу, були отримані зі слів (з фактичних показань) особи, яка в подальшому була визнана підозрюваною, та якій в момент отримання показань при огляді не було повідомлено про право мовчати та не свідчити проти себе та порушено її право на захист.
Отже, у відповідності до вимог п.п. 3, 4 ч. 2, п. 1 ч. 3 ст. 87 КПК України, огляд місця події суд визнає недопустимим доказом.
Крім цього, згаданий протокол огляду у суду викликає сумніви, врахувавши його суперечливість дослідженому відеозапису, з якого вбачається, що ОСОБА_6 в моменту заходу до офісу працівників поліції тримає два предмети, а не три (на чому вона наполягала і під час допиту в суді, проте достеменно не повідомивши, яке саме майно тримала в руках), а місце виявлення ключів взагалі не застережено в протоколі, що не виключає можливості їх вилучення безпосередньо у обвинуваченої, що суперечить вимогам ст.ст. 208, 237 КПК України, оскільки в такому випадку фактично було проведено особистий обшук, а не огляд приміщення.
Враховуючи викладене, беручи до уваги, що першочерговий доказ, яким виявлено та вилучено предмети, на які за версією сторони обвинувачення був спрямований намір викрадення обвинуваченої та ключі, визнаний судом недопустимим, він не може бути покладений в основу вироку, а інший доказ вартості майна - висновок експерта товарознавця є похідним від нього, а отже інформація, яка міститься в ньому також не може використовуватись на обґрунтування провини обвинуваченої в частині визначення вартості.

Крім цього, речові докази, а саме предмети, які за версією сторони обвинувачення, намагалась викрасти ОСОБА_6 , всупереч вимогам ст. 290 КПК України, не були відкриті протилежній стороні та, всупереч вимогам ст. 23 КПК України, не були надані суду для безпосереднього дослідження, тому, у відповідності до вимог ч. 12 ст. 290, ч. 2 ст. 23 КПК України, не може вважатись судом доведеним поза розумним сумнівом зазначені в обвинуваченні обставини стосовно викрадення саме застереженого майна та його вартості.

Таких висновків суд дійшов врахувавши, що, згідно протоколів виконання вимог ст. 290 КПК України (т. 3 а.с. 153-154, 178-179), стороні захисту з речових доказів були відкриті лише диск та ключі, а застереження про надання доступу протилежній стороні саме до вилучених косметичних виробів, суду надано не було.

При цьому, на пропозицію надати для дослідження речові докази косметичні вироби, стороною обвинувачення були надані не вилучені під час згаданого огляду предмети, а аналогічні їм вироби (ідентичність продемонстрованих предметів, тим які вилучались, крім слів прокурора та потерпілої нічим не підтверджено), та, як зазначено потерпілою, вилучені при огляді предмети вже були давно реалізовані (всупереч розписці), проте жодних належних та допустимих доказів на підтвердження виконання вимог абз. 2 ч. 6 ст. 100 КПК України, суду надано не було (протокол огляду не містить детального опису, характеристик предметів та їх фото), як і не було повідомлено суду та підтверджено відповідними доказами, які саме з трьох інкримінованих в провину предметів, на які за версією слідства був спрямований намір викрадення у ОСОБА_6 , остання тримала в руках.

Також суд зважає і на ті обставини, що не відповідає дійсності та спростовується дослідженим відеозаписом та обставина, що ОСОБА_6 вже направлялась до виходу з майном в руках, коли до приміщення зайшли патрульні, оскільки на відеозаписі чітко зафіксовано, що лише після входу до офісу правоохоронців, обвинувачена попрямувала до них, що додатково викликає сумніви з приводу того чи саме на утримуване майно в руках був спрямований намір викрадення у ОСОБА_6 .

Отже, як зазначено вище, суду не доведено належними та допустимими доказами тих обставин, яке саме майно намагалась викрасти обвинувачена, його чіткий перелік, найменування та вартість, тому, відповідно до вимог ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК України, згадані обставини повинні тлумачитись на користь обвинуваченої, а отже прокурором не доведено вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15 - ч. 3 ст. 185 КК України, в якому вона обвинувачується, тому за приписами п. 1 ч. 1 ст. 373 КПК України вона підлягає виправданню.

Покази свідків, як і інші зібрані докази не можуть без основного доказу, яким виявлено та вилучено майно, викрадення якого інкриміноване в провину, вважатись достатніми для доведення вини особи, оскільки, як зазначено вище, вони самостійно доводять лише факт незаконного проникнення до приміщення офісу, але не доводять суттєвих обставин справи щодо переліку, найменування та вартості майна.

Процесуальні витрати належить віднести на рахунок держави.

На підставі ч. 3 ст. 15 - ч. 3 ст. 185 КК України, керуючись ст.ст. 368, 373-375 КПК України, суд

У Х В А Л И В :
ОСОБА_6 визнати невинуватою у пред`явленому обвинуваченні за ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК України та виправдати її.

Речові докази: диск та ключі залишити в матеріалах провадження, косметичні вироби залишити в користуванні потерпілої.

На вирок може бути подана апеляція до Сумського апеляційного суду через Зарічний районний суд м. Суми протягом 30 днів з моменту його проголошення; особою, що не була присутня при цьому - з дня отримання копії судового рішення, а особою, яка перебуває під вартою з моменту вручення їй вироку.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку, яка негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору та не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя ОСОБА_1