печерський районний суд міста києва
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 квітня 2021 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві судове провадження за скаргою ОСОБА_3 на дії та бездіяльність прокурора Генеральної прокуратури в порядку п. 1 ч. 1 ст. 303 КПК України в рамках кримінального провадженні № 00000011 від 05.01.2021,-

ВСТАНОВИВ:

05.03.2021 до Печерського районного суду м. Києва надійшла скарга ОСОБА_3 на дії та бездіяльність прокурора Генеральної прокуратури в порядку п. 1 ч. 1 ст. 303 КПК України в рамках кримінального провадженні № 00000011 від 05.01.2021.

Просить слідчого суддю:

- визнати бездіяльність відповідальної особи прокурора третього відділу процесуального керівництва та підтримання публічного обвинувачення управління організації процесуального керівництва досудовим розслідуванням, підтримання публічного обвинувачення Генеральної інспекції ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - не проведення процесуальних дій, а саме не надання заявнику витягу про внесення відомостей кожного кримінального провадження до ЄРДР згідно ухвали суду, та постанову про їх об`єднання кримінального провадження, не надання заявнику постанови про прийняте рішення щодо передачі об`єднаного кримінального провадження № 00000011 від 05.01.2021 в ТУ ДБР в м. Полтава за підслідністю;

- зобов`язати відповідальну особу, прокурора третього відділу процесуального керівництва та підтримання публічного обвинувачення управління організації процесуального керівництва досудовим розслідуванням Генеральної інспекції ОСОБА_4 та ОСОБА_5 виконати процесуальні дії згідно з КК України - надати заявнику постанову про прийняте рішення щодо передачі об`єднаного кримінального провадження № 00000011 від 05.01.2021 в ТУ ДБР за підслідністю;

- зобов`язати відповідальну особу, прокурора третього відділу процесуального керівництва та підтримання публічного обвинувачення управління організації процесуального керівництва досудовим розслідуванням Генеральної інспекції ОСОБА_4 та ОСОБА_5 виконати процесуальну дію згідно з КК України - надати заявнику прийняту постанову про об`єднання всіх кримінальних проваджень та витягу про внесення відомостей кожного кримінального провадження окремо;

- скасувати постанову про визначену підслідність винесену відповідальною особою та розпочати розслідування об`єднаного кримінального провадження № 00000011 від 05.01.2021 в ТУ ДБР в м. Києві через конфлікт інтересів та корупційну складову в діях посадовців ТУ ДБР м. Полтава;

- зобов`язати відповідальну особу винести відповідну постанову про зміну підслідності згідно процесуальних строків та розпочати розслідування об`єднаного кримінального провадження № 00000011 від 05.01.2021 за підслідністю в ТУ ДБР в м. Києві;

- зобов`язати відповідальну особу, прокурора третього відділу процесуального керівництва та підтримання публічного обвинувачення управління організації процесуального керівництва досудовим розслідуванням Генеральної інспекції ОСОБА_4 та ОСОБА_5 виконати відповідні дії згідно з КК України негайно надати відомості Генеральному прокурору ОСОБА_6 про конфлікт інтересів та корупційну складову, за для запобігання та протидії корупційного злочину з одіозними посадовцями правоохоронних органів ГУ НП Дніпропетровської області та м. Кривого Рогу, які унеможливили та саботують розслідування злочинів в ТУ ДБР м. Полтава.

В судове засідання заявник не з`явилась, про дату час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. ОСОБА_3 в прохальній частині скарги просила проводити судове засідання за її відсутності.

Прокурор в судове засідання не з`явився, про місце і час розгляду скарги повідомлений належним чином, про причини неявки слідчого суддю не повідомив, заяв, клопотань до суду не подано.

Частиною 3 статті 306 КПК України передбачено, що відсутність слідчого чи прокурора не є перешкодою для розгляду скарги.

Зважаючи на принцип змагальності та враховуючи принцип диспозитивності, як одні з головних засад кримінального провадження, слідчий суддя визнав за можливе прийняти рішення по суті скарги за відсутності осіб, які не з`явились, на підставі наданих доказів.

Згідно норми ч. 4 ст. 107 КПК України фіксація за допомогою технічних засобів під час розгляду скарги слідчим суддею не здійснювалась.

Вивчивши скаргу, дослідивши матеріали провадження, слідчий суддя за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, приходить до наступного висновку.

Згідно із положеннями ч. 1 ст. 1 КПК України порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, задля чіткого та імперативного визначення процедур та запобігання свавільного використання владними органами своїх повноважень та забезпечення умов справедливого судочинства.

Як зазначено у постанові Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 04.04.2019 у справі №370/2316/18 (провадження №51 - 9929 км 18), за змістом кримінального процесуального закону загальні засади кримінального провадження спрямовані на забезпечення законності кримінальної процесуальної діяльності та дотримання прав і законних інтересів осіб, що беруть участь у такому провадженні, та не суперечать вимозі імперативності.

Прокурор, слідчий суддя, суд, як і інші органи державної влади та їх посадові особи відповідно до частини другої статті 19 Конституції України зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Однією з загальних засад кримінального провадження згідно з пунктом другим частини першої статті 7, частиною першою статті 9 КПК України є законність, що передбачає обов`язок, суду, слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, інших службових осіб органів державної влади неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Розподіл функцій між державними органами і посадовими особами як елемент системи стримувань і противаг є фундаментальним принципом демократичної організації держави.

Однією з форм вираження цього принципу у кримінальному судочинстві є змагальність і диспозитивність як загальні засади кримінального провадження. Згідно зі статтею 22 КПК України змагальність передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими зазначеним Кодексом. У цій же статті закріплено заборону покладення у кримінальному провадженні функцій державного обвинувачення, захисту та судового розгляду на один і той самий орган чи службову особу. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Диспозитивність відповідно до положень статті 26 КПК України полягає в тому, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Слідчий суддя, як і суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що віднесені до його повноважень зазначеним Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 36 КПК України прокурор, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. Зазначена правова норма гарантує незалежність посадової особи органу державного обвинувачення у виборі у визначених законом межах способу здійснення своїх повноважень, в тому числі у прийнятті тих чи інших рішень, що є запорукою їх неупередженості й ефективності.

Процесуальна самостійність прокурора і його свобода нарівні з протилежною стороною у відстоюванні тієї чи іншої правової позиції є чинниками справедливого балансу прав та законних інтересів усіх учасників процесу, а також інших осіб, держави й суспільства.

Завданням слідчого судді відповідно до пункту 18 частини першої статті 3 КПК України, частини п`ятої статті 21 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні. Способи такого контролю обмежені визначеною кримінальним процесуальним законом процедурою, яка передбачає, в тому числі, чіткий розподіл повноважень і недопустимість заміщення слідчим суддею, як і судом, функцій органів державного обвинувачення та досудового розслідування.

Вичерпний перелік рішень, дій та бездіяльності слідчого, прокурора, які можуть бути оскаржені до слідчого судді під час досудового розслідування, наведено в частині першій статті 303 КПК України. Зокрема, предметом такого оскарження є бездіяльність слідчого, прокурора у формі нездійснення процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, а також рішення прокурора про закриття кримінального провадження.

Частина друга зазначеної статті встановлює заборону розгляду під час досудового розслідування скарг на інші рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора. Такі скарги можуть бути предметом розгляду під час підготовчого провадження в суді згідно з правилами статей 314-316 зазначеного Кодексу.

Зазначені обставини також кореспондуються також і з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, відображеної у постанові від 26 березня 2019 року по справі № 807/1456/17, згідно якої наведений у частині першій статті 303 КПК України перелік рішень, дій або бездіяльності, що можуть бути предметом судового оскарження, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. У частині другій статті 303 КПК України закріплена пряма заборона окремого оскарження інших рішень, дій або бездіяльності слідчого, прокурора.

У розумінні статті 303 КПК України нездійснення процесуальних дій, які слідчий, прокурор зобов`язані вчинити у визначений КПК України строк, може вважатися протиправною бездіяльністю й оскаржуватися до суду лише у випадках, коли законний обов`язок службової особи щодо їх вчинення є безальтернативним і не передбачає дискреції як можливості вибору одного з кількох варіантів правомірної поведінки.

Прийняття слідчим, прокурором у межах передбаченого статтею 220 КПК України строку постанови про відмову в задоволенні клопотання не може розцінюватися як бездіяльність. Адже вирішення клопотання по суті і правова оцінка обставин як підстав для прийняття того чи іншого процесуального рішення належить до дискреційних повноважень зазначених посадових осіб. Відповідну постанову може бути оскаржено лише як рішення у випадках, прямо передбачених частиною першою статті 303 КПК України. Постанова прокурора про відмову в задоволенні клопотання про закриття кримінального провадження згідно з наведеним у цій правовій нормі переліком не є предметом судового оскарження.

Відповідні висновки узгоджуються з позицією, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 квітня 2019 року (провадження № 11-945сап18), які беруться слідчим суддею до уваги в силу вимог ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», відповідно до якої висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Відтак вимоги заявника, не можуть бути предметом розгляду слідчим суддею, оскільки таке оскарження не передбачено Кримінальним процесуальним кодексом України, що регламентовано положеннями Глави 26 цього Кодексу.

Крім того слідчий судді звертає увагу заявника на тому, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обгрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Оскільки інші вимоги скарги стосуються обставин, вже встановлених слідчим суддею, та є похідними від них, а також стосуються вимоги про прийняття слідчим суддею за результатами розгляду скарги рішення, яке не передбачено ч. 2 ст. 307 КПК України (визнання бездіяльності), та застосовуючи аналагію при застосуванні висновку щодо застосування норм права, викладеній в ухвалі Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 19.02.2019 у справі № 569/17036/18 (провадження № 51-598кмо19), відповідно до якої у разі, якщо після відкриття провадження за скаргою буде встановлено, що вона відкрита за скаргою на рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора, які не можуть бути оскаржені під час досудового розслідування, слідчий суддя виносить ухвалу про закриття провадження, слідчий суддя приходить до висновку, що провадження за скаргою підлягає закриттю.

На підставі вищевикладеного, керуючись Законом України «Про судоустрій і статус суддів», ст. ст. 1-40, 303-309, 395 Кримінального процесуального кодексу України, слідчий суддя,

УХВАЛИВ:

Закрити судове провадження за скаргою ОСОБА_3 на дії та бездіяльність прокурора Генеральної прокуратури в порядку п. 1 ч. 1 ст. 303 КПК України в рамках кримінального провадженні № 00000011 від 05.01.2021.

Ухвала слідчого судді не може бути оскаржена.

Слідчий суддя ОСОБА_1