Справа № 947/6686/21
Провадження № 1-кс/947/6550/21
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.05.2021 року слідчий суддя Київського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у судовому засіданні в м. Одесі клопотання старшого слідчого СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_3 , яке погоджено прокурором відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_4 , про арешт майна в рамках кримінального провадження №0000019 від 15.01.2020 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 3, 5 ст. 191, ч.ч. 1, 2 ст. 364 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

1.Фактичні обставини даного кримінального провадження та обгрунтування поданого клопотання.
Як вбачається з клопотання, слідчим слідчого управління ГУ НП в Одеській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000019 від 15.01.2020 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 3, 5 ст. 191, ч.ч. 1, 2 ст. 364 КК України.
Досудовим розслідуванням встановлено, що своїми незаконними, умисними діями, директор Спеціалізованого Одеського санаторію «Салют» ОСОБА_5 , внаслідок умисного порушення вимог ст. 36 Закону України «Про публічні закупівлі», що призвело до необґрунтованого та незаконного підвищення ціни на природний газ на виконання умов договорів № 000218 (2019) - Т від 22.03.2019 та № 00218 (18)-БТ від 07.02.2018 у період 2018-2019 років, завдано шкоди державним інтересам на загальну суму 725 140,31 грн., що є тяжкими наслідками.
В рамках вищевказаного кримінального провадження, 23.04.2021 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених:
- ч. 2 ст. 364 КК України, а саме у зловживанні службовим становищем, тобто умисне, з метою одержання будь-якої неправомірної вигоди для іншої фізичної та юридичної особи, використання службовою особою службового становища всупереч інтересам служби, якщо воно спричинило тяжкі наслідки державним інтересам;
- ч. 1 ст. 364 КК України, а саме у зловживанні службовим становищем, тобто умисне, з метою одержання будь-якої неправомірної вигоди для іншої фізичної та юридичної особи, використання службовою особою службового становища всупереч інтересам служби, якщо воно завдало істотної шкоди державним інтересам.
Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №254217193 від 23.04.2021, ОСОБА_5 , на праві приватної власності належить житловий будинок загальною площею 302,6 кв.м. (житлова площа: 115 кв.м.), який розташований за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 237).
Діями ОСОБА_5 завдано шкоду державним інтересам на загальну суму 725 140,31 грн.,що у свою чергу передбачає звернення із цивільним позовом про відшкодування заподіяних збитків. Зважаючи на розмір завданої шкоди, вбачається необхідність забезпечення можливості відшкодування заподіяних збитків, а також запобігання спробам підозрюваної вчинити дії щодо відчуження належного їй майна.
У зв`язку з викладеним, сторона обвинувачення звертається з клопотанням про накладення арешту на майно, що належить на праві приватної власності ОСОБА_5 ..
2. Позиції учасників процесу з приводу розгляду клопотання.
Прокурор та слідчий в судове засідання не з`явились, про дату та час розгляду клопотання були повідомлені.
Захисник ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_6 подав до слідчого судді клопотання, відповідно до якого, просив розглянути клопотання про арешт майна без його участі, заперечував проти задоволення клопотання.
3. Висновки слідчого судді за результатами .
Дослідивши подане клопотання та долучені в його обґрунтування матеріали, слідчий суддя приходить до наступних висновків.
3.1. Норми законодавства, якими керується слідчий суддя при вирішенні клопотання про арешт майна.
Стаття 41 Конституції України закріплює положення про те, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.
Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).
У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).
Згідно положення ст. 7 КПК України зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відноситься недоторканість житла чи іншого володіння особи, недоторканість права власності.
Відповідно до п. 1, 2 ст. 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження. Заходом забезпечення кримінального провадження є, зокрема, арешт майна.
Згідно ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: 1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; 2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; 3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.
Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Відповідно до ч. 6 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.
Згідно ч. 1 ст. 173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 3 ст. 173 КПК України, відмова у задоволенні або часткове задоволення клопотання про арешт майна тягне за собою негайне повернення особі відповідно всього або частини тимчасово вилученого майна.
3.2. Вирішення питання щодо відповідності клопотання про арешт майна вимогам законодавства.
27.04.2021 року в провадження слідчого судді Київського районного суду м. Одеси надійшло клопотання про накладення арешту на майно, що належить ОСОБА_5
28.04.2021 року ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси вищевказане клопотання було повернуто прокурору для усунення недоліків.
18.05.2021 року стороною обвинувачення повторно було подано клопотання про накладення арешту майна, між тим не надано належної уваги недолікам, які були зазначені в ухвалі слідчого судді Київського районного суду м. Одеси про повернення клопотання прокурору, що призвело до повторного подання клопотання про арешт майна, яке не відповідає вимогам КПК України.
Так, підставою для повернення клопотання про арешт майна прокурору було те, що до матеріалів клопотання не було долучено цивільний позов, який би був заявлений в рамках кримінального провадження, а також документів, які б обґрунтовували розмір завданої шкоди.
Разом з тим, звертаючись повторно з клопотанням про арешт майна, стороною обвинувачення до клопотання знов таки не було долучено цивільний позов, на підтвердження того, що діями ОСОБА_5 завдано шкоду державним інтересам.
Крім того, слідчий суддя звертає увагу на те, що до клопотання не було долучено повідомлення про підозру у вчиненні ОСОБА_5 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1, ч. 2 ст. 364 КК України.
Загалом, перевіряючи наявність об`єктивної необхідності та виправданість такого втручання у права і свободи особи, здійснюючи судовий контроль за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні під час досудового розслідування слідчий суддя вважає, що обмеження права власності шляхом накладення арешту на вказане у клопотанні стороною обвинувачення майно - є нерозумним та неспіврозмірним.
3.3. Висновки слідчого судді.
На підставі викладеного, враховуючи необґрунтованість та вищевказані недоліки клопотання, оскільки в клопотанні відсутнє належне обґрунтування необхідності накладення арешту на майно та не доведено, що потреби досудового розслідування в конкретному вищевказаному кримінальному провадженні на теперішній час виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи осіб, про який йдеться в клопотанні, а стороною обвинувачення не були усунуті недоліки зазначені в ухвалі слідчого судді про повернення клопотання про арешт майна прокурору, слідчий суддя приходить до переконання, що клопотання сторони обвинувачення задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 131, 132, 170-173 КПК України, слідчий суддя, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання старшого слідчого СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_3 , яке погоджено прокурором відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_4 , про арешт майна в рамках кримінального провадження №0000019 від 15.01.2020 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 3, 5 ст. 191, ч.ч. 1, 2 ст. 364 КК України відмовити.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`яти діб з дня її проголошення до Одеського апеляційного суду.

Слідчий суддя ОСОБА_1