Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України

23 квітня 2021 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду у складі:
судді-доповідача ? ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
з участю: секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Рівне матеріали провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 08 квітня 2021 року про продовження строку тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до ЄРДР за № 0000886 від 09.02.2017 року стосовно ОСОБА_7 за ч.1 ст.115 КК України, ?
ВСТАНОВИЛА:
УхвалоюРівненського міського суду Рівненської області від 08 квітня 2021 року клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 задоволено. Продовжено обвинуваченій ОСОБА_7 запобіжний захід у виді триманні під вартою без визначення розміру застави, строком до 06 червня 2021 року. Строк дії ухвали визначено до 06 червня 2021 року. У задоволенні клопотання захисника ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт із забороною залишати житло в нічний період доби відмовлено.
В поданій апеляційній скарзі, захисник ОСОБА_6 вказує, що ОСОБА_7 утримується в ДУ «Рівненський слідчий ізолятор» з 26 травня 2017 року. Вважає, що ризики передбачені ст. 177 КПК України щодо ОСОБА_7 в даному кримінальному провадженні відсутні. Наголошує, що ОСОБА_7 є матір`ю малолітньої дитини, ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка знаходиться з нею у слідчому ізоляторі.
Зазначає, що ОСОБА_7 за час перебування під вартою в ДУ «Рівненський слідчий ізолятор» зарекомендувала себе посередньо, конфліктних ситуацій не створює.
Вважає, що застосування до обвинуваченої цілодобового домашнього арешту буде достатнім для забезпечення виконання останньою покладених на неї обов`язків.
Просить ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 08 квітня 2021 року скасувати та обрати більш м`який запобіжний захід цілодобовий домашній арешт, заборонивши ОСОБА_7 залишати місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 .
Заслухавши суддю-доповідача, захисника ОСОБА_6 , яка підтримала апеляційну скаргу, прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги захисника в інтересах обвинуваченої, перевіривши ухвалу суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам: переховуватися від суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженні іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.
Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Розумність строку тримання під вартою не піддається абстрактній оцінці. Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи (рішення у справі "Lavents v. Latvia" п. 70).
Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 331 КПК України вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
За наслідками розгляду клопотання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати шістдесяти днів. До спливу строку дії запобіжного заходу суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Статтею 199 КПК України передбачено порядок продовження строку тримання під вартою, а з частини третьої даної норми слідує, що звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти, зокрема обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою.
Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного і обґрунтованого рішення, відповідно до ст. ст. 178, 199 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
Апеляційний суд вважає, що зазначені вище вимоги кримінального процесуального закону при розгляді клопотання прокурора дотримані в повному обсязі та, вирішуючи питання щодо продовження строку тримання під вартою стосовно обвинуваченої ОСОБА_7 , суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою та обґрунтовано дійшов висновку про існування обставин, які виправдовують подальше перебування обвинуваченої під вартою.
З матеріалів провадження вбачається, що на розгляді в Рівненському міському суді Рівненської області перебувають матеріали кримінального провадження, відомості про яке внесено до ЄРДР за № 0000886 від 09.02.2017 року стосовно ОСОБА_7 за ч.1 ст.115 КК України.

Прокурором заявлено клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченої ОСОБА_7 з тих підстав, що ризики, які враховувались судом при обранні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 , передбачені п.п.1, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, жодним чином не змінились і не зменшились, а продовжують існувати та доведено, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів, передбачених ст. 176 КПК України, не пов`язаних із триманням під вартою, не здатен забезпечити перебування обвинуваченої за місцем свого проживання, своєчасності з`явлення до суду на виклик, попередити вчинення нею інших кримінальних правопорушень.
Так, як вбачається з матеріалів провадження суд першої інстанції свій висновок про наявність підстав для задоволення клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 , з яким погоджується і колегія суддів, мотивував врахуванням того, що можливість обвинуваченої переховуватись від правоохоронних органів та суду вважав вірогідною, оскільки остання обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, санкція якого передбачає від 7 до 15 років позбавлення волі, що вказує на продовження існування ризику, передбаченого п.1 ч.1 ст. 177 КПК України. Суд також виходив з того, що враховуючи те, що ОСОБА_7 вчинила особливо тяжке кримінальне правопорушення, а також обставини та характер вчинення злочину, у якому обвинувачується, його суспільну небезпечність, прийшов до обґрунтованого висновку, що ризик, передбачений п.5 ч.1 ст.177 КПК України продовжує існувати.
Крім цього, суд першої інстанції прийшов до переконливого висновку, з огляду на продовження існування зазначених ризиків, обставини вчинення кримінального правопорушення та його суспільну небезпечність, тяжкість обвинувачення, враховуючи і практику Європейського Суду з прав людини, міру і вид покарання, яка передбачена санкцією частини статті за інкримінований злочин, в якому обвинувачується ОСОБА_7 , що підстав для застосування більш м`яких запобіжних заходів та визначення розміру застави не вбачає.
Під час апеляційного розгляду прокурором в підтвердження продовження існування ризиків, які були підставою для застосування стосовно обвинуваченої ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою вказано на тяжкість злочину, в якому обвинувачується остання, який відноситься до особливо тяжких злочинів, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 15 років, що, на думку сторони обвинувачення, є вагомим психологічним фактором, який може сприяти переховуванню обвинуваченої від суду. Також прокурор наголосив на той факт, що відразу після вчинення інкримінованого ОСОБА_7 злочину, остання залишила територію України і двох своїх малолітніх дітей та 22 березня 2017 року ОСОБА_7 була затримана компетентними органами Арабської республіки Єгипет.
В судовому засіданні апеляційної інстанції встановлено, що обвинувачена ОСОБА_7 за час перебування під вартою в державній установі «Рівненський слідчий ізолятор» характеризується посередньо, що не заперечується і стороною захисту в апеляційній скарзі.
Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також приймає до уваги практику ЄСПЛ, зокрема, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Доводи апеляційної скарги про відсутність стосовно ОСОБА_7 на даний час ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та можливість застосування щодо останньої більш м`який запобіжний захід, зокрема, домашній арешт цілодобово, як встановлено в судовому засіданні, за адресою орендованої обвинуваченою квартири, є безпідставними та невиправданими.
Колегія суддів вважає, що зазначені в апеляційній скарзі стороною захисту аргументи на користь обвинуваченої, доводи якої захисником підтримано в судовому засіданні апеляційної інстанції, не переважають вимог громадського інтересу, який полягає у встановленні істини у справі, недопущенні перешкоджанню цьому, забезпеченні належної процесуальної поведінки обвинуваченої у процесуальних діях, які необхідно провести у межах розгляду судом кримінального провадження і виконання процесуальних рішень по справі, а тому менш суворий запобіжний захід, ніж тримання під вартою не здатний нівелювати заявлені реальні ризики, які продовжують існувати.
Даних, які б перешкоджали подальшому утриманню ОСОБА_7 під вартою, не встановлено.
За наведеного, на думку колегії суддів, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого переконання, що потреби судового розгляду виправдовують необхідність продовження саме обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 .
Доказів на спростування висновків суду захисником не наведено, матеріалами провадження не встановлено, і в ході судового засідання апеляційної інстанції не здобуто.
Виходячи з викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що будь-яких порушень вимог КПК України при постановленні судом першої інстанції оскаржуваної ухвали не вбачає, відтак підстави для її скасування відсутні.
Керуючись ст. ст. 407, 422-1 КПК України, колегія суддів,
УХВАЛИЛА:
Ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 08 квітня 2021 року про продовження строку тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до ЄРДР за № 0000886 від 09.02.2017 року стосовно ОСОБА_7 за ч.1 ст.115 КК України, залишити без зміни, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 без задоволення.
Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3