Справа № 502/1042/20
УХВАЛА

09 червня 2021 року м. Кілія

Кілійський районний суд Одеської області
у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

потерпілого ОСОБА_4

представника потерпілого ОСОБА_5

обвинуваченої ОСОБА_6

захисника обвинуваченої ОСОБА_7

розглянувши в підготовчому судовому засіданні в залі суду

обвинувальний акт

у кримінальному провадженні,

внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань

за № 0000021 від 21.12.2018 р. відносно:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

яка обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення,

передбаченого ч. 3 ст. 382 КК України,

В С Т А Н О В И В :

В ході підготовчого судового засідання з розгляду відповідного обвинувального акта, при з`ясуванні думки учасників судового провадження щодо можливості ухвалення рішень, викладених в ч. 3 ст. 314 КПК України прокурор вважав за можливе призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акта.

Представник потерпілого та потерпілий підтримали позицію прокурора.

В підготовчому судовому засіданні захисник обвинуваченої ОСОБА_7 заявив клопотання про повернення обвинувального акту прокурору з огляду на наступне:

«В обвинувальному акті зазначено, що ОСОБА_8 обвинувачується в умисному невиконанні ухвал суду, що набрали законної сили, вчинене службовою особою, яка займає відповідальне становище.

Однак, в обвинувальному акті лише вказано, що ОСОБА_8 працювала на посаді слідчого в період з 01.2017 року по 03.2019 року, що не є зрозумілим періодом, так як такого визначення не існує. Відсутність зазначення наказів про дату призначення на посаду та звільнення з посади не дає можливості визначити період перебування обвинуваченої на посаді слідчого СВ Кілійського ВП Ізмаїльського ВП ГУНП в Одеській області та встановити чи мала вона можливість і повноваження виконати судове рішення.

Також захисник зазначив, що ст. 370 КПК України дає визначення законності, обґрунтованості і вмотивованості судового рішення, але в обвинувальному акті не зазначено чи відповідають ухвали суду від 09.10.2018 року та 21.11.2018 року, невиконання яких інкримінується обвинуваченій, таким вимогам чи ні. Оскільки вказані ухвали суду не підлягають оскарженню, тому є підстави вважати, що вони ухвалені з порушенням вимог ст. 370 КПК України і виконанню не підлягають.

В обвинувальному акті не вказано чи була обвинувачена або процесуальний керівник у кримінальному провадженні присутніми при ухваленні вказаних рішень суду та при їх оголошенні. Не вказано також чи надсилались судом вищезазначені ухвали безпосередньо обвинуваченій для виконання і чи це знайшло своє підтвердження під час досудового розслідування.

В обвинувальному акті повинно бути зазначено чи дійсно доручалось обвинуваченій, як слідчому, проведення досудового розслідування кримінального провадження в якому підлягали до виконання судові рішення, і якщо так, то ким саме доручалося, чи уповноважена особа здійснювала доручення на проведення досудового розслідування, коли було таке доручення надано і чи не було змін в складі групи слідчих.

Відповідно до ч. 2 ст. 535 КПК України, саме суд, а не хто-небудь інший вправі та зобов`язаний був надіслати свої ухвали відповідному органу чи установі, на які покладено обов`язок виконати судове рішення, але ним цього зроблено не було, оскільки такі відомості в обвинувальному акті взагалі відсутні. Окрім цього суддя не вправі був зазначати у своїх рішеннях виконавцем конкретну особу, так як клопотання про накладання арешту на майно у кримінальному провадженні складалось слідчим та погоджувалось прокурором у справі, що і дає підставу вважати, що саме ці два учасника кримінального провадження зобов`язані були виконати судове рішення, а не покладати такі обов`язки лише на одноосібно на слідчого.

Саме з цих підстав, зокрема у зв`язку із зазначенням в ухвалі виконавцем безпосередньо слідчого ОСОБА_8 , у захисника є підстави вважати про невідповідність таких рішень вимогам ст. 370 КПК України.

В обвинувальному акті відсутні будь-які відомості про наявність чи відсутність повідомлення про виконання рішення, що також може свідчити про наявність ознак кримінального правопорушення.

В обвинувальному акті не зазначено чи мала обвинувачена реальну можливість виконати судове рішення, оскільки невиконання судового акта це бездіяльність, що полягає у незастосуванні заходів, необхідних для його виконання, за умови, якщо суб`єкт був зобов`язаний і мав реальну можливість виконати судовий акт.

Окрім цього, орган досудового розслідування не зазначив в обвинувальному акті наявності істотної шкоди охоронюваним законом правам громадянина, як кваліфікуючої ознаки ч. 3 ст. 382 КК України.

В обвинувальному акті зазначено потерпілим ОСОБА_4 та вказано, що матеріальної шкоди правопорушенням не завдано і потерпілим цивільного позову не заявлено.

З обвинувального акту не вбачається підстав для визнання ОСОБА_4 потерпілим, оскільки ч. 1 ст. 55 КПК України визначає підстави набуття фізичною особою статусу потерпілого, а саме потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або матеріальної шкоди.

За таких обставин, захисник обвинуваченої вважає, що обвинувальний акт не відповідає вимогам КПК, зокрема відсутній повний виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, описані в ньому події є незрозумілими для сторони захисту, а тому такий обвинувальний акт підлягає поверненню прокурору.

Обвинувачена ОСОБА_6 в підготовчому судовому засіданні підтримала клопотання захисника та просила його задовольнити.

Прокурор ОСОБА_3 заперечував проти задоволення клопотання захисника, зазначивши, що при складанні обвинувального акта були дотримані вимоги ч. 2 ст. 291 КПК України.

Представник потерпілого ОСОБА_5 підтримав позицію прокурора з приводу клопотання захисника та зазначив, що викладені у його клопотанні обставини можуть бути перевірені в ході судового розгляду та не є підставами для повернення обвинувального акта прокурору. Щодо визнання ОСОБА_4 потерпілим у кримінальному провадженні, представник потерпілого зазначив, що не вбачає у цьому будь-яких порушень з боку сторони обвинувачення.

Потерпілий ОСОБА_4 підтримав позицію свого представника.

Заслухавши учасників судового провадження, перевіривши обвинувальний акт та проаналізувавши відповідні положення законодавства, суд приходить до наступних висновків:
Положення ст. 2 КПК України визначають завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, одним із завдань є забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України, обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування, відповідно до положень ч. 4 ст. 110 КПК України, є обвинувальний акт, який повинен відповідати вимогам, передбаченим у ст. 291 КПК України.

Згідно вимог п. 5 ч.2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт має містити, серед іншого, виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) Закону України про кримінальну відповідальність та формування обвинувачення.

У ч. 1 ст. 91 КПК України визначено, що у кримінальному провадженні підлягає доказуванню, зокрема подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), що виходячи з суті цієї статті має відображатися в обвинувальному акті, відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, як виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими.

Як зазначено в п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування законодавства, яке забезпечує право на захист в кримінальному судочинстві» від 24.10.2003 р. №8, суди повинні вимагати від органів досудового слідства, щоб пред`явлене особі обвинувачення було конкретним за змістом. Зокрема, воно повинно містити данні про злочин, у вчиненні якого обвинувачується особа, час, місце та інші обставини його вчинення, наскільки вони відомі слідчому.

Європейський суд з прав людини (далі Суд) у справі «Абрамян проти Росії» від 09 жовтня 2008 року зазначив, що у тексті пп. «а» п. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту їх доведення до відома підозрюваного він вважається офіційно повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (рішення суду від 19 грудня 1989 р. у справі «Камасінскі проти Австрії, № 9783/82, п. 79). Крім того, Суд нагадує, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (рішення від 25 березня 1999 р. у справі «Пелісьє та Сассі проти ОСОБА_2» (ВП), № 25444/94, п. 52; рішення від 25 липня 2000 р. у справі «Маточчіа проти Італії», № 23969/94, п. 58; рішення від 20 квітня 2006 р. у справі «І.Н. та інші проти Австрії», № 42780/98, п. 34).

Формулювання обвинувачення має містити дані щодо події кримінального правопорушення із зазначенням часу, місця, форми вини і мотивів, способу вчинення, наслідків та інших даних, на підставі яких відповідно до диспозиції певної статті Кримінального кодексу України можна встановити в діянні обвинуваченого склад кримінального правопорушення.

При цьому, обставини, які, відповідно до частини першої статті 91 КПК, підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, зокрема подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у його вчиненні, - мають бути викладені чітко і конкретно.

При цьому важливим є виклад саме фактичних обставин кримінального правопорушення, бо правильне їх відображення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків слідчого, але і для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді та для реалізації права на захист. Фабула обвинувачення є фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.

Формулювання пред`явленого ОСОБА_6 обвинувачення за ч. 3 ст. 382 КК України, викладено наступним чином: «умисне невиконання ухвал суду, що набрали законної сили, вчинене службовою особою, яка займає відповідальне становище».

При викладені фактичних обставин скоєного кримінального правопорушення, якими обґрунтована кваліфікація діяння, зазначено, що ОСОБА_8 , перебуваючи на посаді слідчого СВ Кілійського ВП Ізмаїльського ВП ГУНП в Одеській області, тобто являючись відповідно до п. 2 примітки до ст. 368 КК України, яка займає відповідальне становище умисно не виконала ухвали Кілійського районного суду Одеської області.

Разом з тим, з обвинувального акта неможливо встановити:

- з якої конкретно дати та на підставі якого документа обвинувачена виконувала обов`язки слідчого;

- на якій підставі обвинувачена була уповноважена проводити досудове розслідування відповідного кримінального провадження

Так само в обвинувальному акті відсутні відомості про те яким чином до обвинуваченої було доведено зміст відповідних ухвал слідчого судді і чи отримувала вона їх від суду на виконання.

З суб`єктивної сторони злочин, передбачений ст. 382 КК України характеризується виною у формі умислу, тому для притягнення до кримінальної відповідальності за вказаною статтею має бути доведений прямий умисел вчинюваних дій (бездіяльності), направлених на ухилення або протидію (перешкоджання) виконання судового рішення, при наявності реальної можливості його виконати. Тобто, особа має усвідомлювати свій обов`язок виконати судове рішення, яке набрало законної сили, але не бажає цього робити за умови наявності можливості для його виконання.

Зміст обвинувачення, висунутого ОСОБА_8 органом досудового розслідування за ч. 3 ст. 382 КК України, не відповідає диспозиції відповідної статті та не розкриває суть обвинувачення, яке, виходячи із визначених законом ознак та форми вини цього злочину, в обвинувальному акті викладене без належної конкретизації, що унеможливлює здійснення за таким обвинуваченням ефективного захисту.

Відповідні недоліки не зможуть бути виправлені на стадії судового розгляду, адже право прокурора на зміну обвинувачення в суді, не є необмеженим, а стосується лише зміни правової кваліфікації та/або обсягу обвинувачення, а не можливості сформулювати конкретне обвинувачення за умов невідповідності обвинувального акта, на підставі якого судом було призначено судовий розгляд вимогам КПК України.

Інші підстави на які посилається захисник у своєму клопотанні про повернення обвинувального акту, зокрема, на відсутність зазначення наявності істотної шкоди, як кваліфікуючої ознаки та безпідставність визнання ОСОБА_4 потерпілим, не можуть вважатись недоліками обвинувального акта, оскільки дії обвинуваченої за ч. 3 ст. 382 КК України кваліфіковані не за ознаками заподіяння істотної шкоди, а за ознаками вчинення відповідного кримінального правопорушення службовою особою, яка займає відповідальне становище, а права потерпілого згідно ч. 2 ст. 55 КПК України виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого, при цьому відмова у визнані потерпілим можлива лише за визначених ч. 5 ст.55 КПК України умов.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт, якщо він не відповідає вимогам КПК.

Встановлені під час підготовчого судового засідання відповідні вищенаведені порушення, допущені під час складання та затвердження обвинувального акту, перешкоджають призначенню судового розгляду на підставі обвинувального акту, оскільки унеможливлюють за результатами такого розгляду ухвалення законного та обґрунтованого судового рішення, а тому вони є істотними підставами для повернення обвинувального акту прокурору.

На підставі викладеного, керуючись ст. 291, п. 3 ч. 3 ст. 314, ст. ст. 369-372 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В :
Обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000021 від 21.12.2018 р. відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 382 КК України, - повернути старшому групи у кримінальному провадженні - прокурору першого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань Одеської обласної прокуратури ОСОБА_9 для усунення встановлених в підготовчому судовому засіданні недоліків обвинувального акта та приведення його у відповідність з положеннями ст. 291 КПК України протягом розумного строку.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду через Кілійський районний суд Одеської області протягом 7 днів з дня її оголошення.

Суддя Кілійського районного суду ОСОБА_1