Номер провадження: 11-кп/813/1306/21
Номер справи місцевого суду: 497/1601/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.07.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретарів судового засідання: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

прокурорів: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

представника потерпілої адвоката ОСОБА_9 ,

потерпілої ОСОБА_10 ,

захисників: ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,

обвинувачених: ОСОБА_13 , ОСОБА_14 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора Ізмаїльської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_15 , обвинуваченого ОСОБА_13 та його захисника ОСОБА_16 , а також захисника ОСОБА_12 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_14 на вирок Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 16.07.2019 року в кримінальному провадженні №0000345 від 05.07.2018 року, щодо:
ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Болград, Одеської області, громадянина України, маючого середню освіту, не одруженого, не працюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

та
ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Кубей, Болградського району Одеської області, громадянина України, маючого середню освіту, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 , раніше судимого:
-14.07.1994 року Болградським районним судом Одеської області за ч.3 ст.140 КК України до 3 років позбавлення волі, з відстрочкою виконання вироку на 2 роки;
-11.05.1995 року Болградським районним судом Одеської області за ч.3 ст.140 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі;
-21.04.1999 року Болградським районним судом Одеської області за ч. 3 ст. 81 КК України до 3 років позбавлення волі;
-13.02.2006 року Болградським районним судом Одеської області за ч.2 ст.185, ч. 3 ст.357 КК України до 3 років позбавлення волі, із застосуванням ст. 75 КК України з іспитовим строком на 2 роки;
-30.07.2007 року Болградським районним судом Одеської області за ст. 185 ч. 2 КК України до 3 років 3 місяців позбавлення волі;
-18.06.2012 року Болградським районним судом Одеської області за ст. 185 ч. 2 КК України до 2 років позбавлення волі, із застосуванням ст. 75 КК України з іспитовим строком на 2 роки.
визнаних винними за п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України, -

встановив:

Оскарженим вироком суду ОСОБА_14 та ОСОБА_13 визнані винними у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 12 ч. 2 ст. 115КК України та кожному окремо призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 14 (чотирнадцять) років 6 (шість) місяців.
Запобіжний захід, обвинуваченим ОСОБА_14 та ОСОБА_13 , у виді тримання до набрання вироком законної сили залишено без змін.
Строк відбування призначеного покарання обвинуваченим рахується з 05.07.2018 року.
Вироком суду вирішено питання про долю речових доказів та процесуальних витрат у даному кримінальному провадженні.
Оскарженим вироком ОСОБА_14 та ОСОБА_13 визнані винними за те, що вчинення злочину за наступних обставин.

04.07.2018 року, біля 12:00 год., ОСОБА_14 , ОСОБА_13 та ОСОБА_17 вживали алкогольні напої у кафе «Левада» за адресою: Одеська область, м. Болград, вул. Болгарських ополченців. Під час вживання алкоголю між ОСОБА_14 та ОСОБА_17 виникла сварка на ґрунті ревнощів. В подальшому, біля 17:00 год. того ж дня, вказана сварка між вказаними особами, була продовжена біля магазину «Продукти» за адресою: Одеська область, м. Болград, вул. Варненська, 54, де вони продовжили вживання алкогольних напоїв.
Бажаючи продовжити сварку поза увагою сторонніх осіб, ОСОБА_14 , ОСОБА_13 та ОСОБА_17 , знаходячись у стані алкогольного сп`яніння, виїхали на автомобілі «ВАЗ 2104» державний номерний знак НОМЕР_1 під керуванні ОСОБА_13 поза межами м. Болград.
Під час руху по ґрунтовій дорозі на південно-східній окраїні м. Болград, біля міського сміттєвого звалища, між ОСОБА_14 та ОСОБА_17 була продовжена сварка на тому ж ґрунті. Після зупинки автомобілю ОСОБА_14 , діючи з особистих неприязних відносин до ОСОБА_17 , наніс йому численні (не менш п`яти) удари кулаками по обличчю після чого останні вийшли з автомобілю та наніс ще (не менш п`яти) ударів кулаками та ногами по обличчю та тілу. ОСОБА_13 також приєднався до нанесення ударів ОСОБА_17 , та наніс йому ще численні (не менш п`яти) ударів кулаками та ногами по обличчю та тілу. Від отриманої сукупності ударів, ОСОБА_17 втратив свідомість та впав на обочину дороги.
В подальшому ОСОБА_14 та ОСОБА_13 , діючи з мотивів особистих неприязних відносин до ОСОБА_17 , які виникли під час сварки у зв`язку з висловлюваннями останнього по відношенню до обвинувачених, які вони вважали образливими, вступили у змову між собою, яка була спрямована на протиправне позбавлення життя потерпілого ОСОБА_17 .
Реалізуючи свій спільний умисел, ОСОБА_14 взяв в багажному відділенні автомобілю металевий балонний ключ, а ОСОБА_13 взяв металевий ломик та молоток.
Діючі спільно зі спільним умислом, спрямованим на протиправне позбавлення життя ОСОБА_17 , ОСОБА_14 наніс численні (не менш п`яти) ударів металевим балонним ключем в життєво-важливі частини тіла - по голові потерпілого, зокрема ОСОБА_13 також були нанесені численні удари по голові потерпілого металевим ломиком.
В наслідок протиправних спільних дій ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , потерпілому були спричинені тілесні ушкодження, а саме: закрита внутрішньочерепна травма - нерівномірно виражений набряк головного мозку, субарахноїдальні крововиливи в м`яких мозкових оболонках великих півкуль в лівій і правій гемісфери - із слабко вираженою початковою клітинною реакцією, крововиливи в м`які тканини тім`яно - потиличної області; синці на нижній та верхній повіці правого ока, на ніжній та верхній повіці лівого ока; рани голови на підборідді, в лівій виличної області, на лівій щоці по ходу вертикальної гілки нижньої щелепи, на потиличній області зліва, в центрі потиличної області, на потиличній області праворуч, в центрі тім`яної області, в тім`яно - потиличної області, два пошкодження передньої черевної стінки; рана на передній поверхні правої гомілки, на висоті 24 см від підошви, які згідно висновку судово-медичної експертизи № 18/278-2018 від 05.09.2018 року, відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя. Від отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_17 помер на місці події.
Бажаючи сховати сліди злочину та знищити тіло ОСОБА_17 , обвинувачені ОСОБА_13 та ОСОБА_14 перенесли тіло у канаву біля вказаної дороги. В подальшому ОСОБА_13 набрав у пластикову пляшку бензин з паливної системи автомобілю, яким полили тіло загиблого та підпалили. Після чого залишили місця події, спільно прослідували на водосховище колишнього військового полігону, яке знаходиться між АДРЕСА_4 , де останніми було сховано особисту одежу та предмети (металевий ломик, балонний ключ та молоток), якими наносили удари потерпілому ОСОБА_17 .
Не погоджуючись з вироком суду прокурор ОСОБА_15 , обвинувачений ОСОБА_13 та його захисник ОСОБА_16 , а також захисник ОСОБА_12 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_14 кожен окремо подали апеляційні скарги, в яких:
- прокурор, не оспорюючи фактичних обставин справи та доведеність вини обвинувачених, просить вирок суду змінити у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та доповнити мотивувальну частину вироку посиланням на обтяжуючу обставину вчинення ОСОБА_13 злочину рецидив злочину, а також викласти у правильній редакції показання обвинуваченого ОСОБА_14 ;
- захисник ОСОБА_12 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_14 просить вирок суду скасувати та ухвалити новий, яким перекваліфікувати дії обвинуваченого ОСОБА_14 на ст.118 КК України. Захисник посилається на те, що суд надав невірну оцінку діям обвинуваченого ОСОБА_14 , зокрема неправильно кваліфікував дії обвинуваченого. Крім того, захисник вказує, що суд не враховав пом`якшуючих обставин, а саме того, що обвинувачений раніше не судимий, працював за наймом, має позитивну характеристику з місця проживання, має на утриманні мати та брата-інваліда 3 групи;
- обвинувачений ОСОБА_13 просить вирок суду скасувати та закрити кримінальне провадження відносно нього, у зв`язку з недоведеністю його вини. Обвинувачений зазначає, що суд не врахував показання обвинуваченого ОСОБА_14 , який заявив суду, що злочин вчинений ним самостійно. Обвинувачений ОСОБА_13 вказує, що надані ним на досудовому розслідуванні показання під тиском працівників правоохоронного органу, а тому вони є неналежними та недопустимими;
- захисник ОСОБА_16 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_13 просить вирок скасувати та призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції, оскільки суд допустив істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону. Захисник вказує, що дії обвинуваченого ОСОБА_13 суд мав кваліфікувати за ч.1 ст.396 КК України. Крім того, захисник зазначає, що судом допущена неповнота судового розгляду, зокрема не досліджено всі докази в даному кримінальному провадженні.
Іншими учасниками кримінального провадження вирок суду не оскаржений.

Заслухавши суддю-доповідача; прокурора, який частково підтримав апеляційну скаргу, просив скасувати вирок суду та призначити новий розгляд кримінального провадження, у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінально-процесуального закону; представника потерпілого та потерпілу, які підтримали апеляційну скаргу прокурора та заперечували проти задоволення апеляційних скарг сторони захисту; обвинуваченого ОСОБА_13 та його захисника ОСОБА_11 , обвинуваченого ОСОБА_14 та його захисника ОСОБА_12 , які підтримали апеляційні скарги сторони захисту та заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора; вивчивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг; провівши судові дебати та надавши останнє слово обвинуваченим; апеляційний суд приходить до висновку про таке.
Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України (далі КПК), вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги, але положеннями ч.2 цієї ж статті передбачено, що суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

За результатами апеляційного перегляду вироку районного суду апеляційним судом встановлені істотні порушення вимог КПК, які у відповідності до положень ст. 412 КПК тягнуть за собою скасування вироку та призначення нового розгляду в районному суді, з огляду на таке.

Положення ст. 2 КПК визначають завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, одним із завдань є забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до вимог ст. 374 КПК у мотивувальній частині обвинувального вироку, у разі визнання особи винуватою зокрема, має бути чітко сформульовано обвинувачення, яке визнається судом доведеним, з обов`язковим зазначенням місця, часу, способу вчинення злочину та його наслідків, форми вини і мотивів злочину тощо, а також доказів, якими суд обґрунтовує свої висновки, обставин, що визначають ступінь тяжкості вчиненого злочину, пом`якшують або обтяжують покарання.

Зазначених вимог кримінального процесуального закону під час судового розгляду і постановленні вироку відносно ОСОБА_13 та ОСОБА_14 суд першої інстанції не дотримався та допустив істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які відповідності до положень п.3 ч.1 ст.409 КПК, тягнуть за собою безумовне скасування вироку.

Так, положеннями ч.1 ст.91 КК визначені обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні. Серед іншого у кримінальному провадженні підлягають доказуванню винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК у разі визнання особи винуватою в мотивувальній частині вироку зазначаються, у тому числі, формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу на те, що правильне відображення фактичних обставин кримінального правопорушення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків суду про доведеність винуватості особи, але й для реалізації права на захист. Адже фабула обвинувачення є фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правову норму, порушення якої інкриміновано обвинуваченій. Тому наведені у вироку фактичні дані в своїй сукупності мають давати повне уявлення стосовно кожного з елементів складу кримінального правопорушення, що, у свою чергу, дає можливість зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою.

Як свідчить зміст оскарженого вироку, за результатами судового розгляду обвинувального акта за обвинуваченням ОСОБА_13 та ОСОБА_14 у вчиненні злочину, передбаченого п.12 ч.2 ст.115 КК України, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність в діях обвинувачених складу інкримінованого їм злочину та визнав їх винними.

Разом з цим, всупереч вимогам п.2 ч.3 ст.374 КПК, в мотивувальній частині вироку, суд не сформулював обвинувачення, яке було визнано судом доведеним за результатами судового розгляду.

Зокрема, в мотивувальній частині вироку суд першої інстанції зазначив про встановлення органом досудового розслідування факту вчинення обвинуваченими ОСОБА_13 та ОСОБА_14 заподіяння смерті потерпілому ОСОБА_17 , але не сформулював обвинувачення, визнане судом доведеним.

Крім того, суд першої інстанції не зазначив в мотивувальній частині вироку обов`язкового елементу - кваліфікацію дій обвинувачених, обмежившись вказівкою про кваліфікацію їх дій органом досудового розслідування.

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що у вироку відсутнє формулювання обвинувачення визнано судом доведеним та кваліфікація дій обвинувачених.

Вказана невідповідність вироку вимогам ст.374 КПК, в тому числі є порушенням прав обвинувачених, які регламентовані ст. 42 КПК, що у силу положень ст. 412 КПК також є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Апеляційний суд враховує, що аналогічна правова позиція щодо неприпустимості спрощення формулювання обвинувачення та відсутності у вироку формулювання обвинувачення визнаного судом доведеним, неодноразово висловлювалась у рішеннях суду касаційної інстанції, зокрема: в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 січня 2016 року по справі №5-98км16; в постанові Верховного Суду від 01 березня 2018 року по справі №466/9158/14-к (провадження №51-645 км18); в постанові Верховного Суду від 22 березня 2018 року по справі №521/11693/16-к (провадження №51-380 км17).
За таких обставин, вирок суду за змістом та формою не відповідає вимогам ст.ст.370, 374 КПКта загальним засадам кримінального провадження, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального законодавства, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Таким чином, встановлені апеляційним судом порушення вимог кримінального процесуального закону при ухвалені вироку, з урахуванням положень ст.ст. 2, 7, 9, 409, 412, 415 КПК, є істотним, не можуть бути усунені шляхом зміни вироку, або ухвалення нового вироку апеляційним судом, та є такими, що тягнуть за собою скасування вироку та призначення нового розгляду в суді першої інстанції.

При цьому, апеляційний суд враховує положення ч.1 ст.412 КПК, відповідно до яких істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Водночас згідно положень п.1 ч.1 ст.415 КПК суд апеляційною інстанції скасовує вирок і призначає новий розгляд у суді першої інстанції, якщо встановлено порушення, передбачені пунктами 2, 3, 4, 5, 6, 7 частини другою статті 412 цього Кодексу.
За таких обставин, апеляційний суд вважає за необхідне застосовувати загальні засади кримінального провадження, а саме верховенство права.
Відповідно ст. 8 КПК кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями і застосовується цей принцип з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Апеляційний суд також виходить з положень ч. 1 ст. 9 КПК, відповідно до яких, якщо під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, тобто суд під час розгляду кримінального провадження повинен дотримуватися законності.
В той же час, у відповідності до положень ч.6 ст.9 КПК , у випадках, коли положення КПК не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 цього Кодексу.
Тобто, значення загальних засад кримінального провадження, як норм вищого ступеня нормативності, є підґрунтям для тлумачення норм кримінального процесуального права та подолання прогалин у правовому регулюванні кримінальних процесуальних правовідносин.
Одночасно, враховуючи мету і підстави застосування запобіжних заходів, приймаючи до уваги, що ризики, які були враховані під час обрання запобіжного заходу відносно обвинуваченого не перестали існувати, а матеріали кримінального провадження, не містять даних про неможливість подальшого перебування останнього під вартою, апеляційний суд приходить до висновку, що обраний під час досудового розслідування запобіжний захід у виді тримання під вартою підлягає продовженню.

Оскільки положеннями ст.ст. 415-416 КПК не визначено процедуру і строки щодо зміни, продовження чи обрання запобіжного заходу після скасування судового рішення суду першої інстанції і призначення нового розгляду справи, вирішуючи питання щодо запобіжного заходу відносно обвинуваченого, апеляційний суд виходить з вимог ст.ст. 8, 9, 12, 176-178 КПК та ст. 29 Конституції України, якими передбачено, що «ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як за мотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом».

Наведені конституційні гарантії права на свободу та особисту недоторканність, поєднуються з такими ж вимогами ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського Суду з прав людини.

За таких обставин, апеляційний суд вважає за необхідне застосовувати загальні засади кримінального провадження, а саме принцип верховенство права, що передбачено ст.ст. 7, 8, 9 КПК.
Тобто, значення загальних засад кримінального провадження як норм вищого ступеня нормативності є підґрунтям для тлумачення норм кримінального процесуального права та подолання прогалин у правовому регулюванні кримінальних процесуальних правовідносин.
Так, рішенням Європейського Суду з прав людини у справі «Харченко проти України» від 10.02.2011 року встановлено, що «відсутність чітко сформульованих положень, які б визначали, чи можливо належним чином продовжити (якщо так, то за яких умов) застосування на стадії судового слідства запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обраного на визначений період на стадії досудового слідства», «не відповідає критерію «передбачуваності закону» для цілей пункту 1 статті 5 Конвенції» (п.74).

Після ухвалення оскаржуваного вироку суду першої інстанції та під час розгляду кримінального провадження в суді апеляційної та касаційної інстанції, обвинувачені ОСОБА_14 та ОСОБА_13 утримувались під вартою в ДУ «Одеський слідчий ізолятор». Повернення обвинуваченого під контроль суду першої інстанції, з огляду на скасування вироку та призначення нового розгляду справи в суді першої інстанції, складатиме певний період часу, який потребує застосування заходів забезпечення кримінального провадження, зокрема запобіжного заходу.

У рішенні у справі «Харченко проти України» ще в 2011 р., ЄСПЛ зазначив, що порушення ст. 5 Конвенції має місце, коли «тримання під вартою не передбачається ні конкретним положенням законодавства, ні судовим рішенням» (п.74).

З урахуванням наведеного питання щодо запобіжного заходу відносно обвинувачених ОСОБА_14 та ОСОБА_13 , після скасування вироку суду першої інстанції, вимагає судового врегулювання.

За змістом ст.ст. 176-178 КПК запобіжні заходи застосовуються до підозрюваного, обвинуваченого з метою запобігання забезпечення виконання цією особою покладених на нього процесуальних обов`язків та запобіганню ризиків, передбачених цими нормами.

Вирішуючи питання щодо запобіжного заходу відносно обвинувачених, апеляційний суд враховує дані про їх особи та той факт, що останні обвинувачуються у вчинені особливо тяжкого злочину, вчиненого за попередньою змовою з групою осіб.
Обставини, які б свідчили про зменшення ризиків, встановлених судом під час судового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, на думку колегії суддів під час апеляційного розгляду не зменшились, доказів щодо наявності підстав та обставин, які б свідчили, що вказані ризики зменшились або відпали, стороною захисту апеляційному суду не надано.
Окрім того, приймаючи до уваги характер вчинення злочину та покарання, яке може бути призначене обвинуваченим у разі визнання їх вини, апеляційний суд приходить до висновку про те, що на даний час продовження тримання ОСОБА_14 та ОСОБА_13 під вартою в межах строку передбаченого КПК, є доцільним з метою забезпечення судового провадження та виконання завдань кримінального судочинства, а саме забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду.
Під час нового розгляду кримінального провадження, суду першої інстанції, неухильно дотримуючись вимог КПК, необхідно звернути увагу на встановлені під час апеляційного розгляду та зазначені в ухвалі суду факти порушення вимог кримінального процесуального закону, провести судове провадження у відповідності до вимог КПК та прийняти за його результатами законне і обґрунтоване рішення, яке має відповідати вимогам закону та забезпечить неухильне виконання положень ст.ст. 2, 7 КПК.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 412, 415, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційні скарги прокурора Ізмаїльської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_15 , обвинуваченого ОСОБА_13 та його захисника ОСОБА_16 , а також захисника ОСОБА_12 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_14 задовольнити частково.

Вирок Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 16.07.2019 року в кримінальному провадженні №0000345 від 05.07.2018 року, відносно ОСОБА_14 та ОСОБА_13 , засуджених за п.12 ч.2 ст.115 КК України скасувати та призначити новий розгляд кримінального провадження,в суді першої інстанції, зі стадії підготовчого судового засідання, в іншому складі суду.

Продовжити строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в ДУ «Одеський слідчий ізолятор», строком до 02.09.2021 року.
Копію ухвали направити на адресу ДУ «Одеський слідчий ізолятор».
Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4