Справа № 299/3778/16-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/901/20 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження про обвинувачення:

ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 125, ст. 128 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6

та його захисника адвоката ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9

та його представника адвоката ОСОБА_10 ,

за апеляційною скаргою прокурора Виноградівського відділу Берегівської місцевої прокуратури ОСОБА_7 на ухвалу Виноградівського районного суду Закарпатської області від 9 липня 2020 року,

в с т а н о в и л а :

вищезазначеною ухвалою повернуто прокурору обвинувальний акт відносно ОСОБА_6 , який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 125, ст. 128 КК України для внесення змін з урахуванням вимог глави 25 КПК України.

Не погоджуючись з ухвалою Виноградівського районного суду Закарпатської області від 9 липня 2020 року, прокурор Виноградівського відділу Берегівської місцевої прокуратури ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону про кримінальну відповідальність, та винести ухвалу про призначення до судового розгляду обвинувального акту у кримінальному провадженні №0001086 від 23 грудня 2014 року про обвинувачення ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 125, ст. 128 КК України.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що оскаржувана ухвала є незаконною та необґрунтованою, а тому підлягає скасуванню у зв`язку з порушенням судом вимог кримінального процесуального закону.

Зокрема, суд першої інстанції зазначив, що 1 липня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» №2617-VІІІ від 22 листопада 2018 року.

Відповідно до цього закону внесено зміни до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України. Стаття 12 викладена в новій редакції, а саме: відповідно до ч. 2 цієї статті кримінальним проступком є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або інше покарання, не пов`язане з позбавленням волі.

Зазначає, що обвинувальний акт щодо ОСОБА_6 повторно надійшов до суду 6 березня 2020 року, тобто до набрання Законом №2617-VІІІ від 22 листопада 2018 року чинності, на час набрання ним чинності станом на 1 липня 2020 року не призначений до судового розгляду, а тому має бути повернутий прокурору для внесення змін з урахуванням вимог глави 25 КПК України.

Посилається на те, що суд вірно вказав, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 125 КК України, класифікується як кримінальний проступок. Разом з тим, він прийшов до помилкового висновку про те, що і кримінальне правопорушення, передбачене ст. 128 КК України (на час вчинення 22 грудня 2014 року) є також кримінальним проступком.

Вказує на те, що згідно з Законом №2617-VІІІ від 22 листопада 2018 року кримінальне правопорушення за ст. 128 КК України кваліфіковано як нетяжкий злочин і не віднесене до кримінальних проступків. Крім того, на момент вчинення ОСОБА_6 кримінальних правопорушень не існувало класифікації кримінальних правопорушень у виді кримінальних проступків.

З огляду на наведене, під час підготовчого судового засідання суд допустив неправильним застосуванням закону про кримінальну відповідальність, так як застосував закон, який не підлягає застосуванню.

Обвинувачений ОСОБА_6 подав заперечення на апеляційну скаргу, вказавши, що кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння. Часом вчинення кримінального правопорушення визнається час вчинення особою передбаченої законом про кримінальну відповідальність дії або бездіяльності.

Крім того, якщо після вчинення особою діяння, передбаченого КК України, закон про кримінальну відповідальність змінювався декілька разів, зворотну дію в часі має той закон, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи.

З огляду на наведене, вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що кримінальні правопорушення, передбачені ч. 2 ст. 125, ст. 128 КК України, належать до категорії кримінальних проступків, на підставі чого повернув обвинувальний акт прокурору.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав апеляційні вимоги, думку захисника та обвинуваченого, які заперечили проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження, доводи апеляційної скарги прокурора, колегія суддів дійшла наступного.

Частиною 1 ст. 404 КПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Згідно з п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт, якщо він не відповідає вимогам КПК України.

Повертаючи обвинувальний акт прокурору, суд першої інстанції виходив з того, що у зв`язку з набранням чинності 1 липня 2020 року Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» інкриміновані ОСОБА_6 кримінальні правопорушення, передбачені ч. 2 ст. 125, ст. 128 КК України, підпадають під класифікацію кримінальних проступків, а тому, на підставі пункту 5 частини 4 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення вищезазначеного Закону обвинувальний акт відносно ОСОБА_6 , який було направлено до суду до набрання чинності цим Законом і який не призначений на момент набрання ним чинності до судового розгляду, підлягає поверненню прокурору для внесення змін з урахуванням вимог глави 25 КПК України.

Колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що обвинувальний акт у зазначеному кримінальному провадженні підлягає поверненню прокурору, оскільки такий висновок ґрунтується на вимогах закону.

Так, обвинувальний акт щодо ОСОБА_6 повторно надійшов до суду 6 березня 2020 року, тобто, як вірно вказано прокурором, до набрання чинності Законом №2617-VIII від 22 листопада 2018 року, та станом на 1 липня 2020 року не був призначений до судового розгляду.

Як вбачається з матеріалів справи, судом першої інстанції призначався ряд судових засідань, зокрема: 24 березня, 3 квітня, 5 та 26 травня, 4 та 23 червня, 7 та 9 липня 2020 року.

Двічі судові засідання відкладались у зв`язку з перебуванням головуючого судді у відпустці, тричі за клопотанням адвоката ОСОБА_8 , двічі за клопотанням обвинуваченого ОСОБА_6 , один раз за клопотанням прокурора ОСОБА_7 .

З огляду на наведене, відсутні підстави вважати, що місцевим судом справа не призначалась до судового розгляду без поважних на те причин.

Стосовно апеляційних вимог прокурора в частині заперечення належності ст. 128 КК України до категорії кримінальних проступків, колегія суддів зазначає наступне.

Вищезазначена норма у редакції станом на момент вчинення кримінального правопорушення, а саме: 22 грудня 2014 року, передбачала покарання у виді громадських робіт на строк від ста п`ятдесяти до двохсот сорока годин або виправних робіт на строк до двох років, або обмеження волі на строк до двох років.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» від 22 листопада 2018 року № 2617-VIII санкцію ст. 128 КК України доповнено словами «або позбавленням волі на той самий строк». Тобто у вказаній редакції дана стаття станом на 1 липня 2020 року (день набрання законної сили Законом № 2617-VIII) належить до категорії злочинів.

Разом з тим, відповідно до вимог ч. 2, 3 ст. 4 КК України кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння. Часом вчинення кримінального правопорушення визнається час вчинення особою передбаченої законом про кримінальну відповідальність дії або бездіяльності.

Частиною 1 ст. 5 КК України визначено, що закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Ці норми кореспондуються з нормою ст. 58 Конституції України про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

При цьому закон про кримінальну відповідальність, що встановлює кримінальну протиправність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі (ч. 2 ст. 5 КК України).

Крім того, ч. 2 ст. 12 КК України визначено поняття кримінального проступку, а саме: кримінальним проступком є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або інше покарання, не пов`язане з позбавленням волі.

Тобто законодавцем визначено не перелік конкретних кримінальних правопорушень, які належать до кримінальних проступків, а, навпаки, - вказано ознаки, за якими кримінальне правопорушення визначається як кримінальний проступок.

З огляду на наведене, з урахуванням вимог статей 4, 5 КК України, а також того, що на момент вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення, тобто 22 грудня 2014 року, санкція ч. 2 ст. 128 КК України не передбачала покарання у вигляді позбавлення волі, колегія суддів погоджується з висновком судді місцевого суду про те, що вказане кримінальне правопорушення у даному випадку класифікується як кримінальний проступок.

При цьому на переконання колегії суддів, скасування ухвали про повернення обвинувального акту прокурору з підстав, зазначених в апеляційній скарзі прокурора, є надмірним формалізмом у трактуванні процесуального законодавства, не відповідатиме загальним засадам кримінального закону та буде неправомірним обмеженням права обвинуваченого на справедливий суд, яке передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
Згідно з приписами п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок або ухвалу без змін.

З огляду на викладене вище, колегія суддів дійшла до висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано повернув обвинувальний акт прокурору для внесення змін з урахуванням вимог глави 25 КПК України, а доводи прокурора в апеляційній скарзі з урахуванням процесуальної поведінки сторін кримінального провадження не можуть бути підставою для скасування обґрунтованого рішення суду, в зв`язку з чим підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

ухвалу Виноградівського районного суду Закарпатської області від 9 липня 2020 року залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора Виноградівського відділу Берегівської місцевої прокуратури ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4