КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 березня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю секретарів ОСОБА_4
прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6
захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8
обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду кримінальне провадження № 0000044стосовно

- ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Козинці Бородянського району Київської області, громадянки України, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , не одруженої, неповнолітніх дітей на утриманні не має, не працюючої, раніше не судимої,

- ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Слобода Яришівська Могилів Подільського району Вінницької області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , не одруженого, не працюючого, раніше судимого

- 12.03.2009р. вироком Могилів Подільського міськрайонного суд Вінницької області за вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років 6 місяців,

- ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця с. Четверинівка Тростянецького району Вінницької області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 , не одруженого, не працюючого, раніше судимого - 15.04.2010р. вироком Ленінського районного суду м. Вінниці за вчинення злочину, передбаченгого ч. 2 ст. 190 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років 6 місяців,

обвинувачених у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 135, ч. 3 ст. 187 КК України за апеляційними скаргами прокурора Богуславського відділу Кагарлицької місцевої прокуратури Київської області ОСОБА_12 та захисника ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_7 на вирок Кагарлицького районного суду Київської області від 05 грудня 2019 року,-

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Кагарлицького районного суду Київської області від 05 грудня 2019 року обвинувачених-
- ОСОБА_11 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 135, ч. 3 ст. 187 КК України та йому призначено покарання за ч. 1 ст. 135 КК України у виді позбавлення волі строком на 2 (два) роки, а за ч. 3 ст. 187 КК України у виді позбавлення волі строком на 8 (вісім) років з конфіскацією всього належного йому майна.
На підставі ч.ч. 1, 2 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_11 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 8 (вісім) років з конфіскацією всього належного йому майна.
- ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 135 КК України, ч. 3 ст. 186 КК України та призначено покарання за ч. 1 ст. 135 КК України у виді позбавлення волі строком на 2 (два) роки, за ч. 3 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі строком на 7 (сім) років.
На підставі ч.ч. 1, 2 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_9 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 7 (сім) років.
Також цим вироком ОСОБА_9 визнано не винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України.
- ОСОБА_10 визнано винуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 135 КК України, ч. 3 ст. 186 КК України та призначено покарання за ч. 1 ст. 135 КК України у виді позбавлення волі строком на 2 (два) роки, за ч. 3 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.
На підставі ч.ч. 1, 2 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_10 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.
Цим же вироком вирішено питання щодо цивільного позову, речових доказів та процесуальних витрат.

Згідно вироку суд визнав доведеним, що обвинувачений ОСОБА_11 , який раніше будучи неодноразово судимим, маючи не зняту та не погашену судимість, на шлях виправлення не став, належних висновків для себе не зробив, у січні 2018 року, точної дати та часу не встановлено, перебуваючи за місцем тимчасового проживання за адресою: АДРЕСА_4 , запропонував своїм знайомим - ОСОБА_10 та ОСОБА_9 вчинити злочини, а саме, - поїхати в с. Киданівка Богуславського району Київської області до наглядно знайомих ОСОБА_13 і ОСОБА_14 та з метою заволодіння майном останніх вчинити грабіж, на що обвинувачені ОСОБА_9 та ОСОБА_10 погодилися, вступивши таким чином у попередню злочинну змову.
Реалізуючи спільний злочинний умисел, спрямований на протиправне заволодіння чужим майном, обвинувачений ОСОБА_11 , будучи особою, яка раніше вчинила розбій, діючи за попередньою змовою групою осіб, разом з обвинуваченими ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , прибули в м. Київ на автостанцію «Видубичі», за адресою: вул. Набережно-Печерська, 10, Голосіївського району, звідки у невстановлений судовим розслідуванням час, 24.01.2018 на маршрутному таксі сполученням «Київ-Богуслав» направилися до м. Богуслав.
24.01.2018 близько 20 год. обвинувачений ОСОБА_11 разом з обвинувачуваними ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , перебуваючи в м. Богуслав по вул. Франка, 10, орендували автомобіль служби «Таксі» марки «Шевроле Авео», номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням необізнаного про їх злочинні наміри ОСОБА_17 , на якому поїхали у село Киданівка Богуславського району, де вийшли з вказаного автомобіля та попрямували до садиби потерпілої ОСОБА_13 , розташованої за адресою: АДРЕСА_5 , до якої прибули близько 21 год. 00 хв.
У подальшому, реалізуючи свій злочинний умисел, обвинувачуваний ОСОБА_11 , одягнувши на обличчя заздалегідь підготовлену матерчату маску, разом з обвинуваченими ОСОБА_15 і ОСОБА_16 через хвіртку пройшли на подвір`я, підійшли до житлового будинку, де ОСОБА_11 , розбивши кулаком руки віконну раму, проник у середину будинку, за ним проникла ОСОБА_15 , після чого ОСОБА_11 відчинив вхідні двері ОСОБА_9 , який також проник до будинку.
Після цього, ОСОБА_18 зайшов до спальної кімнати, де виявив потерпілу ОСОБА_13 , яка в цей час прокинулась, здійснив ексцес виконавця, а саме, вийшов за межі домовленості, оскільки нанесення тілесних ушкоджень не входило у домовленість між ним та обвинуваченими ОСОБА_9 і ОСОБА_10 під час вчинення злочинів, та діючи умисно, керуючись корисливим мотивом, з метою протиправного заволодіння грошовими коштами та майном потерпілої ОСОБА_13 , вчинив напад на потерпілу, застосувавши щодо неї фізичне насильство, небезпечне для здоров`я, а саме, - кулаками завдав їй близько двох-трьох ударів в особливо важливий орган, а саме, - голову та обличчя потерпілої ОСОБА_13 , після чого стягнув її з лежанки на підлогу та наніс ще близько трьох-чотирьох ударів в обличчя та по іншим частинам тіла потерпілої.
Продовжуючи свої насильницькі дії, спрямовані на спричинення фізичного болю, психологічного та морального тиску щодо потерпілої ОСОБА_13 , обвинувачений ОСОБА_11 хусткою та сорочкою, що віднайшов у будинку, зв`язав їй верхні та нижні кінцівки.
Обвинуваченим ОСОБА_11 під час нападу на потерпілу ОСОБА_13 останній були спричинені тілесні ушкодження у вигляді синців правої тім`яної ділянки з переходом в ліву вушну раковину, повік лівого ока, лівої виличної, лівої щічної, верхньої губи, нижньої щелепи зліва, борідочної справа, садна кінчика носа з переходом на його крила, які згідно висновку судово - медичної експертизи № 9 від 29.01.2018 відносяться до категорії тілесних ушкоджень легкого ступеня тяжкості.
В цей час обвинувачені ОСОБА_15 та ОСОБА_19 , які не приймали участі в нападі на потерпілу та, відповідно, не наносили потерпілій тілесних ушкоджень, здійснили дії, спрямовані на незаконне заволодіння чужим майном, а саме у будинку і господарських приміщеннях відшукали та заволоділи майном, що належить потерпілій ОСОБА_13 , зокрема: двома пляшками вина «Кагор» загальною вартістю 160 гривень, крупою гречки масою 7,8 кг. вартістю 156 грн., горохом масою 2 кг. вартістю 28 гривень; цукром масою 7,3 кг., вартістю 109 гривень 50 копійок та грошима у сумі 185 гривень, після чого разом із ОСОБА_11 з місця вчинення злочину зникли, залишивши відчиненими вхідні двері будинку, а майном, здобутим злочинним шляхом, розпорядились на власний розсуд.
Внаслідок протиправних дій обвинувачених ОСОБА_11 , ОСОБА_15 та ОСОБА_20 потерпілій ОСОБА_13 завдано майнову шкоду на суму 638 гривень 50 копійок.
Дії обвинуваченого ОСОБА_11 по даному епізоду суд кваліфікував за ч. 3 ст. 187 КК України, як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, та з погрозою застосування такого насильства (розбій), особою, яка раніше вчинила розбій, поєднаний з проникненням у житло.
Дії обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 по даному епізоду суд кваліфікував за ч. 3 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений за попередньою змовою групою осіб, поєднаний з проникненням у житло.
Крім того, 24.01.2018 близько 22 год. 30 хв. після вчинення вказаних дій, обвинувачений ОСОБА_11 разом з ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , діючи умисно, усвідомлюючи суспільно - небезпечний характер своєї поведінки, діючи з неповагою до прав людини на життя і безпеку, нехтуючи моральними і правовими нормами завідомо залишили вісімдесятиоднорічну потерпілу ОСОБА_13 без допомоги у власному будинку, не зачинивши двері до нього, в той час, коли мінімальна температура повітря на території Богуславського району у період часу з 21 години 24.01.2018 до 09 години 25.01.2018 становила від - 19,2 °С до -22,0 °С.
Внаслідок таких умисних протиправних дій вказаних осіб потерпіла ОСОБА_13 тривалий час перебувала у небезпечному для життя стані, позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження через старість та внаслідок обмеження можливості рухатися, викликаної зв`язуванням хусткою та сорочкою верхніх і нижніх її кінцівок, тобто внаслідок того, що ОСОБА_11 , разом з ОСОБА_10 та ОСОБА_9 самі поставили її у небезпечний для життя стан.
Дії обвинувачених ОСОБА_11 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 по даному епізоду суд кваліфікував за ч. 1 ст. 135 КК України, як вчинення умисних, протиправних дій, які виразилися у завідомому залишенні без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження через старість та внаслідок іншого безпорадного стану, коли вони самі поставили потерпілого у небезпечний для життя стан.

Після вчинення розбійного нападу відносно потерпілої ОСОБА_13 , обвинувачений ОСОБА_11 , разом з обвинуваченими ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , діючи умисно, за попередньою змовою групою осіб 24.01.2018 близько 23 год. 00 хв. пішки попрямували до господарства ОСОБА_14 , розташованого за адресою: АДРЕСА_5 , з метою заволодіння майном останнього, де через хвіртку пройшли на подвір`я та підійшли до вхідних дверей житлового будинку за вказаною адресою, який належить потерпілому ОСОБА_14 .
У подальшому обвинувачений ОСОБА_11 , одягнувши на обличчя заздалегідь підготовлену матерчату маску, почав стукати у двері та вікна, і коли потерпілий ОСОБА_14 відчинивши вхідні двері будинку, побачив особу в масці, злякався та намагався зачинити двері.
В цей момент, обвинувачений ОСОБА_11 , будучи особою, яка раніше вчинила розбій, проник всередину житлового будинку потерпілого ОСОБА_14 , де, здійснивши ексцес виконавця, вчинив напад на потерпілого ОСОБА_14 , застосувавши щодо нього фізичне насильство, небезпечне для здоров`я, завдав кулаками близько двох-трьох ударів в особливо важливий орган, а саме голову та обличчя ОСОБА_14 та близько двох-чотирьох ударів по іншим частинам тіла, чим завдав фізичного болю потерпілому ОСОБА_14 , після чого, продовжуючи свої насильницькі дії, спрямовані на спричинення фізичного болю, психологічного та морального тиску на потерпілого ОСОБА_14 , обвинувачений ОСОБА_11 заздалегідь підготовленою мотузкою та липкою стрічкою по типу «скотч», зв`язав нижні та верхні кінцівки потерпілого ОСОБА_21 .
Внаслідок нападу на потерпілого ОСОБА_14 , останньому обвинуваченим ОСОБА_11 спричинено тілесні ушкодження у вигляді синців повік обох очей, гематоми правої половини грудної клітки, садна грудної клітки, обох передпліч, травматичний вивих 3-го зуба верхньої щелепи справа, струс головного мозку, які згідно висновку судово-медичної експертизи № 15 від 14.03.2018 відносяться до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я.
В цей час обвинувачені ОСОБА_15 та ОСОБА_19 , які також проникли до будинку та здійснили дії, спрямовані на незаконне заволодіння чужим майном, а саме у будинку і господарських приміщеннях відшукали та заволоділи майном, що належить потерпілому ОСОБА_14 , а саме: однією парою чорних шкіряних берц 42 розміру вартістю 510 гривень, електричною ланцюговою пилою «Forte FES24-40B», вартістю 1570 гривень, однією пляшкою вина «Cavicchiolli», вартістю 137 гривень, однією пляшкою вина «Mikado» вартістю 55 гривень, однієї пляшкою вина «Rosse bello», вартістю 129 гривень; однієї пляшкою «Whisky Cream» вартістю 357 гривень, двома балоновими зимовими чоловічими куртками вартістю 1820 гривень, двома ковдрами розміром 1,5 х 1,8 м. вартістю 536 гривень., рушниками махровими розміром 0,5x1 м. в кількості 10 шт. загальною вартістю 630 гривень, акустичною системою «easy touch» з двома колонками Digital, вартістю 450 гривень, двома іконами на дереві (Спаситель та Матір Божа) 1711 року, вартістю 156 000 гривень, апаратом для вимірювання тиску (microLife BP З AG 1) вартістю 356 гривень, електродреллю «Bruder Manesmann» Werkzeuge Lempstr 24-42859, вартістю 1560 гривень, мобільним телефоном марки «Fly Ezzy 6», вартістю 500 гривень, орденом трудового червоного прапора вартістю 1200 гривень, однією коробкою з цукерками «Трюфель оригінал», вартістю 48 гривень та двома скляними трилітровими банками з салом, вартістю 340 гривень та поклали до сумок.
Внаслідок протиправних дій ОСОБА_11 , ОСОБА_15 та ОСОБА_20 потерпілому ОСОБА_14 завдано майнову шкоду на загальну суму 165657 гривень.
Після цього, 25.01.2018 близько 03 год. обвинувачений ОСОБА_11 , разом з обвинуваченими ОСОБА_15 та ОСОБА_16 з місця вчинення злочину зникли, залишивши відчиненими вхідні двері до будинку, а майном, здобутим злочинним шляхом, - розпорядилися на власний розсуд.
Дії обвинуваченого ОСОБА_11 по даному епізоду суд кваліфікував за ч. 3 ст. 187 КК України, як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу, та з погрозою застосування такого насильства (розбій), вчинений особою, яка раніше вчинила розбій, поєднаний з проникненням у житло.

Дії обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 по даному епізоду суд кваліфікував за ч. 3 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений повторно, за попередньою змовою групою осіб, поєднаний з проникненням у житло.

Крім того, після вчинення вказаних дій, обвинувачений ОСОБА_11 разом з ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , діючи умисно, усвідомлюючи суспільно - небезпечний характер своєї поведінки, діючи з неповагою до прав людини на життя і безпеку, нехтуючи моральними і правовими нормами завідомо залишили сімдесятишестирічного потерпілого ОСОБА_14 без допомоги у власному будинку, не зачинивши двері до нього, в той час, коли мінімальна температура повітря на території Богуславського району у період часу з 21 години 24.01.2018 до 09 години 25.01.2018 становила від - 9,2 °С до-22,0 °С.
Внаслідок таких умисних протиправних дій вказаних осіб потерпілий ОСОБА_14 тривалий час перебував у небезпечному для життя стані, позбавлений можливості вжити заходів до самозбереження через старість та внаслідок обмеження можливості рухатися, викликаної зв`язуванням мотузкою та липкою стрічкою по типу «скотч» верхніх і нижніх кінцівок, тобто внаслідок того, що обвинувачений ОСОБА_11 , разом з обвинувачуваними ОСОБА_15 та ОСОБА_16 самі поставили його у небезпечний для життя стан.
Дії обвинувачених ОСОБА_11 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 по даному епізоду суд кваліфікував за ч. 1 ст. 135 КК України, як вчинення умисних протиправних дій, які виразилися у завідомому залишенні без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження через старість та внаслідок іншого безпорадного стану, коли вони самі поставили потерпілого у небезпечний для життя стан.

Вказаний вирок стосовно обвинуваченого ОСОБА_11 ніким з учасників кримінального провадження не оскаржується.

На вказаний вирок стосовно обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_9 прокурор Богуславського відділу Кагарлицької місцевої прокуратури Київської області ОСОБА_12 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність вироку Кагарлицького районного суду Київської області від 05 грудня 2019 року просить цей вирок стосовно обвинувачених ОСОБА_10 і ОСОБА_9 скасувати у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та їх особам через м`якість та ухвалити новий вирок, яким:

-обвинувачену ОСОБА_10 визнати винуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 187, ч. 1 ст. 135 КК України та призначити їй покарання за ч. 3 ст. 187 КК України у виді 8 років позбавлення волі; за ч.1 ст. 135 КК України у виді 2-х років позбавлення волі та на підставі ч. 1, 2 ст. 70 КК України призначити ОСОБА_10 остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 8 років, з конфіскацією всього належного їй майна;

-обвинуваченого ОСОБА_9 визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 187, ч. 1 ст. 135 КК України та призначити йому покарання за ч.3 ст. 187 КК України у виді 7 років позбавлення волі; за ч. 1 ст. 135 КК України у виді 2-х років позбавлення волі та на підставі ч. 1, 2 ст. 70 КК України призначити ОСОБА_9 остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років, з конфіскацією всього належного йому майна.

В обґрунтування апеляційних вимог прокурор зазначає, що при призначенні покарання обвинуваченим ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , суд першої інстанції, в порушення ст. 370 та п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, а також п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 «Про виконання судами України законодавства та постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» від 29 червня 1990 року, в мотивувальній частині вироку зазначив лише в чому обвинувачені ОСОБА_10 та ОСОБА_9 обвинувачуються, а не формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним.

Крім того, апелянт вказує, що згідно оскаржуваного вироку, ОСОБА_11 здійснив ексцес виконавця, однак, дане судження, на думку сторони обвинувачення не знайшло свого підтвердження в ході судового розгляду, оскільки вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб відповідно до ст. 28 КК України, домовленість повинна стосуватися спільності вчинення злочину (узгодженості об`єкта злочину, його характеру, місця, часу, способу вчинення, змісту виконуваних функцій). Така домовленість може відбуватися у будь-якій формі усній, письмовій, за допомогою конклюдентних дій, а враховуючи поведінку обвинувачених під час вчинення злочинів, зокрема те, що після спричинення потерпілим тілесних ушкоджень ОСОБА_11 , обвинувачені ОСОБА_10 та ОСОБА_9 з мовчазної згоди продовжили вчиняти напад на потерпілих , який охоплювався єдиним умислом, і кожен з обвинувачених частково виконував об`єктивну сторону складу злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України.
Прокурор вважає, що суд першої інстанції допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, зазначених у ч. 1 ст. 412, ст. 413 КПК України, які перешкодили йому ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Крім того, зазначає, що при призначенні покарання ОСОБА_10 суд першої інстанції належним чином не врахував особу обвинуваченої, яка вчинила злочин, що відноситься до категорії тяжких злочинів, не врахував її антисоціальні зв`язки, її поведінку, а тому призначене останній покарання за своїм розміром є явно несправедливим внаслідок м`якості.

Захисник обвинуваченої ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_7 також подала апеляційну скаргу з доповненнями, в якій посилаючись на необґрунтованість та невмотивованість вироку Кагарлицького районного суду Київської області від 05 грудня 2019 року стосовно обвинуваченої ОСОБА_10 , просить його скасувати у зв`язку з грубим порушенням права її підзахисної на захист, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, істотним порушенням вимог КПК України, а кримінальне провадження закрити на підставі п.2 ч. 1 ст. 284 КПК України за відсутністю в діях ОСОБА_10 складу злочину, відмовити у задоволенні цивільного позову ОСОБА_14 у повному обсязі та повернути речові докази їх законним володільцям.

В обґрунтування апеляційних вимог захисник зазначає, що стороною захисту неодноразово було повідомлено суду першої інстанції про здійснення психологічного тиску, фізичного примусу та впливу на обвинувачену ОСОБА_10 під час її затримання, допиту та проведення слідчих дій за її участі. Однак, суд першої інстанції не звернув уваги на письмове клопотання сторони захисту про визнання доказів недопустимими і не надав поданому клопотанню належної правової оцінки в нарадчій кімнаті під час складання вироку.

Також вказує, що протокол огляду місця події від 27 січня 2018 року, а також протокол про визнання речовими доказами є недопустимим доказом з огляду на те, що огляд квартири за адресою: с. Пісківка, Бородянського району Київської області було проведено без ухвали слідчого судді на проведення огляду та обшуку. Ухвала Богуславського районного суду Київської області була постановлена лише 31 січня 2019 року.
Протокол проведення слідчого експерименту від 27 січня 2019 року за участі підозрюваної ОСОБА_10 є недопустимим з огляду на грубе порушення права на захист підозрюваної під час проведення слідчої дії, а також надання показань підозрюваною, що були предметом дослідження під час судового розгляду на підставі слідчого експерименту. Під час проведення слідчого експерименту на ОСОБА_10 здійснювався тиск та погрози зі сторони працівників органу досудового розслідування, що підтверджується в тому числі відео про проведення слідчого експерименту (підозрювана перебуває в пригніченому стані, залякування, сльози тощо), під диктовку слідчого відповідає на поставлені питання.
Вказує, що протокол затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 27 січня 2019 року було складено з грубим порушенням вимог кримінально-процесуального законодавства, оскільки згідно відомостей протоколу затримання особи, ОСОБА_10 була затримана начальником Миронівського ВП ГУ НП в Київській області ОСОБА_22 та заступником начальника ОСОБА_23 , проте протокол затримання складено старшим лейтенантом поліції ОСОБА_24 . При цьому, цими особами підозрюваній не було роз`яснено прав, які має затримана особа згідно з ч. 4 ст. 208 КПК України, а оскільки сама процедура затримання була проведена з грубим порушенням вимог КПК, суд зобов`язаний був визнати цей доказ недопустимим.
Також зазначає, що протоколи допиту підозрюваної ОСОБА_10 складені під час затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину шляхом застосування до ОСОБА_10 фізичної сили, жорстокого, нелюдського поводження, що принижують честь і гідність останньої, психологічного насильства, тощо. Про факти такого поводження було подано заяву про вчинення стосовно ОСОБА_10 кримінального правопорушення, про що відомості були внесені в установленому порядку до ЄРДР за № 0000096 від 07 березня 2018 року.
Крім того, апелянт вказує, що судом не було допитано слідчих та осіб, які здійснювали затримання та допит обвинуваченої ОСОБА_10 , про необхідність допиту яких було заявлено стороною захисту під час розгляду справи, що суд не проаналізував та не зазначив в оскаржуваному вироку мотиви неврахування окремих доказів, зокрема протоколу опитування ОСОБА_25 від 14 травня 2018 року, протоколу пред`явлення для впізнання від 13 лютого 2018 року, висновків експертів, тощо, які спростовують обвинувачення стосовно ОСОБА_10 в повному обсязі.
Вважає, що жодні обставини, на підставі яких суд встановив вину її підзахисної ОСОБА_10 не ґрунтуються на належних і допустимих доказах, а досліджені в судових засіданнях докази, навпаки спростовують її вину у вчинені злочинів, передбачених ч.3 ст. 186, ч.1 ст. 135 КК України.

На спростування висновків суду першої інстанції також зазначає, що обвинувачена ОСОБА_10 не здійснювала напад на потерпілих, тобто насильницьких дій стосовно потерпілих не вчиняла і повідомила суду, що в ніч з 24.01.2018р. 25.01.2018р. перебувала за адресою свого місця проживання та жодного злочину не вчиняла.
Також захисник вказує, що однією з обов`язкових умов складу злочину, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України є наявність мотиву та умислу обвинуваченої, разом з тим, під час розгляду обвинувального акту стосовно ОСОБА_10 в судовому засіданні не встановлено, та й не могло бути встановлено умислу останньої, а єдиним обґрунтуванням вини її підзахисної в оскаржуваному вироку є співучасть ОСОБА_10 у вчиненні злочину.
Вважає, що жодного доказу на підтвердження факту проникнення ОСОБА_10 до житла потерпілих матеріали кримінальної справи не містять.
Всупереч тим доказам, якими суд обґрунтував оскаржуваний вирок, зокрема протоколу проведення слідчого експерименту, протоколу тимчасового доступу до речей і документів і їх тимчасового вилучення від 23 лютого 2018 року, додатку до протоколу тимчасового доступу до речей і документів від 23 лютого 2018 року, яким є диск з записом камер відеоспостереження магазину ТОВ «АТБ-маркет» магазин продуктів № 869, а також показанням потерпілого ОСОБА_14 , захисник зазначила, що інформація з камер відеоспостереження не містить інформації щодо обвинуваченої ОСОБА_10 , а тому не є доказом вчинення нею злочину, а також, що жоден із свідків, допитаних в судовому засіданні, зокрема ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 не вказали на ОСОБА_10 як на особу, що вчинила злочин і не повідомляли суду про наявність у останньої умислу на вчинення протиправних дій стосовно потерпілих. Потерпілі ОСОБА_13 та ОСОБА_14 обвинувачену ОСОБА_10 також не впізнали.
Всі інші докази, на думку сторони захисту, спростовують вину ОСОБА_10 щодо вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 186 та ч. 1 ст. 135 КК України.

Також апелянт зазначає, що поданий потерпілим ОСОБА_14 цивільний позов, не містить жодних обґрунтувань ціни позову, а що стосується речових доказів у справі, вказує на факт незаконного зберігання та збирання речових доказі органом досудового розслідування, а відтак речові докази не можуть бути доказами у кримінальному провадженні та мають бути повернуті їх законним володільцям.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, на підтримку доводів поданої апеляційної скарги прокурором у провадженні ОСОБА_12 та заперечення проти апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 пояснення обвинуваченої ОСОБА_10 та її захисника ОСОБА_7 , які підтримали доводи поданої захисником апеляційної скарги та заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, пояснення обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_8 , які заперечували проти апеляційної скарги прокурора і не заперечували проти апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 ; провівши судові дебати, вислухавши останнє слово обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_9 ; перевіривши матеріали кримінального провадження № 0000044 та апеляційні доводи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги прокурора у провадженні ОСОБА_29 , та захисника ОСОБА_7 задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції, відповідно до положень ч. 1 ст. 337 КПК України, провівши в межах висунутого обвинувачення судовий розгляд даного кримінального провадження, дослідивши зібрані докази в їх сукупності та за встановлених фактичних обставин, за яких ОСОБА_11 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 вчинили кримінальні правопорушення, дійшов висновку про винуватість обвинувачених: ОСОБА_11 у вчиненні нападу на потерпілих ОСОБА_13 та ОСОБА_14 з метою заволодіння чужим майном, поєднаного з насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, та з погрозою застосування такого насильства (розбій), особою, яка раніше вчинила розбій, поєднаного з проникненням у житло; ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у вчиненні відкритого викрадення майна потерпілих ОСОБА_13 та ОСОБА_14 (грабіжі), вчиненого за попередньою змовою групою осіб, поєднаного з проникненням у житло, а також про винуватість обвинуваченихОСОБА_11 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у завідомому залишенні без допомоги особи, яка перебуває у небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження через старість та внаслідок іншого безпорадного стану, коли вони самі поставили потерпілих у небезпечний для життя стан, і цей висновок є обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджений дослідженими в судовому засіданні та наведеними в обвинувальному вироку доказами в їх сукупності, які оцінені судом першої інстанції відповідно до положень ст. 94 КПК України.

Переглядаючи в порядку ч. 1 ст. 404 КПК України вирок суду першої інстанції в межах поданих прокурором у провадженні та захисником обвинуваченої ОСОБА_10 апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що наведені у вироку показання обвинувачених, потерпілих, свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_28 , ОСОБА_27 , ОСОБА_30 , ОСОБА_26 , письмові докази, а саме дані, що містяться протоколах огляду місць події від 25.01.2018 року та фото таблицях до цих проколів (т 3 а.с. 93-113; а.с.124-127), довідці Богуславської експериментальної гідрометеорологічної бази № 4 від 20.02.2018 року (т.3 а.с. 114), заяві потерпілого ОСОБА_14 (т.3 а.с. 123), довідці № 249-01 виданої Богуславською центральною лікарнею від 08.02.2018 року, довідці № 24 виданої 25.01.2018 року Киданівською сільською радою Богуславського району Київської області ( т.3 а.с.136), висновку експерта № 15 від 14.03.2018 року (т.3 а.с.151-154), протоколі огляду місця події від 27.01.2018 року та додатку до нього ( т. 3 а.с. 192-196, 201), протоколах тимчасово доступу до речей і документів та їх вилучення від 20.02.2018 року, 23.02.2018 року з додатками до них (т.3 а.с. 146-147,189-191), протоколах слідчого експерименту від 27.01.2018 року (т. 4 а.с. 15-18,23,89-92), протоколах пред`явлення особи для впізнання (т.4 а.с. 240-243,246, т.5 а.с. 6-9, 12) з додатками, речові докази, тощо є послідовними, логічними, які узгоджуються як між собою, так і з іншими покладеними в основу обвинувального вироку письмовими доказами, які у своїй сукупності дали можливість суду першої інстанції дійти висновку про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_11 у вчиненні нападу на потерпілих ОСОБА_13 та ОСОБА_14 з метою заволодіння чужим майном, поєднаного з насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, та з погрозою застосування такого насильства (розбій), особою, яка раніше вчинила розбій, поєднаного з проникненням у житло, а також у завідомому залишенні без допомоги особи, яка перебуває у небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження через старість та внаслідок іншого безпорадного стану, коли він сам поставив потерпілих у небезпечний для життя стан та кваліфікації його дії за ст. 187 ч. 3 та ч. 1 ст. 135 КК України; - обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у вчиненні відкритого викрадення майна потерпілих ОСОБА_13 та ОСОБА_14 (грабіжі), вчиненого за попередньою змовою групою осіб, поєднаного з проникненням у житло, а також у завідомому залишенні без допомоги особи, яка перебуває у небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження через старість та внаслідок іншого безпорадного стану, коли вони самі поставили потерпілих у небезпечний для життя стан та кваліфікації дій останніх за ч. 3 ст. 186, ч. 1 ст. 135 КК України і цей висновок суду першої інстанції є обґрунтованим та належним чином вмотивованим.

Доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 , що під час розгляду кримінального провадження судом першої інстанції не було встановлено наявності мотиву та умислу у її підзахисної ОСОБА_10 на вчинення злочину, які є однією з обов`язкових умов складу злочину, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України, так як жоден із свідків, допитаних в судовому засіданні, зокрема ОСОБА_26 , ОСОБА_27 та ОСОБА_28 не вказували на ОСОБА_10 як на особу, що вчинила злочин і не повідомляли суду про наявність у останньої умислу на вчинення протиправних дій стосовно потерпілих, а також, що матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження факту проникнення ОСОБА_10 до житла потерпілих, є безпідставними, оскільки вони не грунтуються на матеріалах кримінального провадження і тих доказах, якими суд обгрунтував свої висновки в оскаржуваному вироку про доведеність винуватості обвинуваченої ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 186 та ч. 1 ст. 135 КК України.

Апеляційні твердження захисника ОСОБА_7 , що суд не надав оцінки її повідомленню щодоздійснення на обвинувачену ОСОБА_10 психологічного тиску, застосування до неї фізичної сили, жорстокого, нелюдського поводження під час її затримання, допиту та при проведенні слідчих дій з її участю, що принижують честь і гідність останньої, про факти якого було подано заяву про вчинення стосовно ОСОБА_10 кримінального правопорушення, відомості про яке були внесені 07.03 2018 року до ЄРДР, у зв`язку з чим просила визнати недопустимими доказами протокол її затримання від 27.01.2018 року (т. 2 а.с.114-118), протоколи допиту ОСОБА_10 під час затримання, під час допиту в якості підозрюваної та при проведення слідчих дій з її участю, колегія суддів також вважає безпідставними, оскільки в оскаржуваному вироку, суд не посилався як на докази вини останньої у вчиненні злочинів, на протоколи допиту ОСОБА_10 під час її затримання та під час допиту в якості підозрюваної, в яких вона, за версією сторони захисту, давала пояснення під фізичним та психологічним впливом працівників поліції.

Крім того, зважаючи на вимоги ст. 22 КПК України, захисником ОСОБА_7 не надано доказів того, що органами досудового слідства після внесення у 2018 році в ЄРДР відомостей за заявою про вчинення стосовно ОСОБА_10 кримінального правопорушення були встановлені факти застосування щодо неї недозволених методів ведення слідства, матеріали кримінального провадження не містять, на надала їх і апелянт під час апеляційного розгляду.

Всупереч тверджень захисника ОСОБА_7 , судом повно та всебічно були перевірені в судовому засіданні доводи обвинуваченої ОСОБА_10 щодо її непричетності до вчинення злочинів, яка, як в суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду стверджувала, що злочини не вчиняла, знаходилась вдома, що працівники поліції, коли її допитували, чинили на неї психологічний тиск, приставляли до живота та коліна пістолет, а тому вона казала все так, як наказували працівники поліції.

Однак ці доводи, які є аналогічними з доводами апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 судом першої інстанції обґрунтовано були визнані такими, що не відповідають дійсності, оскільки вони суперечать показанням обвинувачених ОСОБА_11 , ОСОБА_9 , потерпілих ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , свідків та спростовуються іншими об`єктивними доказами у справі, які змістовно наведені у вироку, та яким суд дав належну оцінку, обґрунтовано визнавши їх належними, допустимими та достовірними.

Так, в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_11 показав, що з обвинуваченим ОСОБА_9 познайомився на тимчасових заробітках в січні 2018 року і, що він особисто знав потерпілого ОСОБА_14 , так як працював в тому селі, ходив до нього і вважав, що в нього повинні бути кошти від продажу самогона Також він знав, що потерпіла ОСОБА_13 давала іншим людям кошти під проценти, а тому і в неї повинні бути кошти. Він зробив пропозицію ОСОБА_9 заволодіти майном ОСОБА_14 , це почула ОСОБА_10 і захотіла в цьому прийняти участь, проте, він їй сказав, що дії по грабунку людей передбачають серйозну кримінальну статтю та значний термін ув`язнення, а тому він її відмовляв їхати з ними, але вона категорично наполягала на її участі в цій справі, а тому поїхала з ними. Коли обговорювали вчинення злочину, вони домовилися лише про те, що потерпілого потрібно буде зв`язати і про нанесення тілесних ушкоджень ніхто мови не вів. Бити потерпілих ніхто не збирався і визначально вони домовились, щоб все пройшло мирно та тихо. Удари потерпілим ОСОБА_13 та ОСОБА_14 наносив лише він і тільки тому, що вони почали кричати та для того, щоб вони припинили крик. Крім нього ніхто потерпілих не бив. Також зазначив, що нанесення ударів потерпілим не входило в коло домовленостей з іншими обвинуваченими і рішення про їх побиття він прийняв самостійно і спонтанно, так як побоювався, що крик потерпілих може хтось почути та зірвати вчинення злочину. Потерпілих зв`язували для того, щоб вони якомога довше не змогли самостійно повідомити сусідів про те, що їх пограбували. Зазначив, що надворі не було сильно холодно, а тому людина не могла замерзнути. На наступний день після вчинення злочину їх затримали. При цьому працівники поліції не тиснули на нього ні фізично, ні морально. Свою вину у вчиненні злочину передбаченому ч. 3 ст. 187 КК України визнав повністю, а за ч. 1 ст. 135 КК України не визнав.Стосовно обвинуваченої ОСОБА_10 зазначав, що лише запропонував вчинити злочини, був проти її участі, але вона наполягала, щоб її взяли на вчинення злочину, так як їй хотілося відчути себе «як у кіно». Викрадені речі вони несли всі разом. Кошти, які вони отримали за продаж ікон, вони розподілили на трьох.

Аналогічні показання в суді першої інстанції надав і обвинувачений ОСОБА_9 , який в тому числі підтвердив, що пограбувати потерпілих запропонував ОСОБА_11 , який відмовляв ОСОБА_10 від участі у злочинах, казав, що це серйозна стаття, за яку передбачене значне покарання у виді позбавлення волі, але вона наполягала на цьому та зазначала, що сама бажає вчинити злочини. Також зазначив, що коли заходив до будинків, потерпілі вже були зв`язані, що потерпілих він не бив, і що домовлялись вони лише пограбувати потерпілих. Також пояснив, що ікони в будинку ОСОБА_14 знайшла ОСОБА_10 , що вона несла сумки з викраденими речами, але потерпілих не била.

Оцінивши показання обвинувачених ОСОБА_11 та ОСОБА_9 , суд обґрунтовано визнав їх логічними, послідовними, та такими, які не суперечать іншим доказам, які були досліджені під час розгляду даного кримінального провадження.

Крім того, потерпілий ОСОБА_14 суду першої інстанції пояснив, що 25.01.2018 року знаходився дома, вже спав. Коли постукали у двері, він відчинив, а коли побачив чоловіка у масці, спробував зачинити двері, але не зміг, його вдарив чоловік. За ним заскочила дівчина, яка запитувала де кошти, почала в хаті все обшукувати, викидала все з шаф. Кошти також шукав і ОСОБА_9 . Удари йому наносив лише ОСОБА_11 , якого він одразу впізнав, інші обвинувачені його не чіпали. Коли вони пішли, то залишили його зв`язаного, двері у веранду не зачинили. Знайшла його зв`язаного сусідка.

Потерпіла ОСОБА_13 також суду пояснила, що взимку 2018 року прокинулась від того, що біля неї стояв чоловік та вимагав гроші, а коли вона почала кричати, він скинув її з лежанки на підлогу, закривав їй рот рукою, руки зв`язав хусткою. Тілесні ушкодження їй завдав лише ОСОБА_11 , більше її ніхто з присутніх не бив. Під ранок вона розв`язалась та зачинила двері, бо в хаті було дуже холодно. Претензій матеріального та морального характеру не має, щодо покарання поклалася на розсуд суду.

Апеляційні твердження захисника ОСОБА_7 щодо визнання недопустимими доказами протоколу огляду місця події від 27.01.2018 року (т.3 а.с. 192-204), постанови про визнання речовими доказами ( т. 3 а.с. 202-204), так як огляд квартири за адресою: с. Пісківка Бородянського району Київської області та вилучення речових доказів по справі було проведено без належних правових підстав, тобто без ухвали слідчого судді про дозвіл на проведення такого огляду та обшуку, яка була постановлена лише 31.01.2018 року, колегія суддів також вважає безпідставними з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 234 КПК України, обшук проводиться з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, відшукання знаряддя кримінального правопорушення або майна, яке було здобуте в результаті його вчинення, а також встановлення місцезнаходження розшукуваних осіб.

За приписами ч.2 ст. 234 КПК обшук проводиться на підставі ухвали слідчого судді про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи за результатом розгляду відповідного клопотання слідчого, погодженого з прокурором, або прокурора.

Відповідно до ч. 3 ст. 233 КПК слідчий, прокурор має право до постановлення ухвали слідчого судді увійти до житла чи іншого володіння особи лише у невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням житла людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину. У такому випадку прокурор, слідчий зобов`язаний невідкладно після здійснення таких дій звернутися з клопотанням про проведення обшуку до слідчого судді.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ці вимоги кримінального процесуального законодавства було дотримано, так як огляд квартири за адресою: с. Пісківка Бородянського району Київської області згідно протоколу огляду місця події був проведений 27.01.2018 року (вихідний день) та вже на наступний день 28.01.2018 року слідчий звернувся з клопотанням про проведення обшуку до слідчого судді і 29.01.2018 року (понеділок) була постановлена ухвала про відкриття провадження та призначення вказаного клопотання слідчого до розгляду. 31.01.2018 року слідчим суддею постановлено ухвалу про дозвіл на обшук житла.

Що стосується апеляційних посилань захисника ОСОБА_7 про визнання недопустимим доказом протоколу затримання підозрюваної у вчиненні злочину від 27.01.2018 року ( т. 2 а.с. 114-118) з тих підстав, що ОСОБА_10 було затримано без будь-яких законних підстав, з грубим порушенням права на захист, так як під час затримання були порушені положення ч. 4 ст. 208, ст. 213 КПК України і останній не було роз`яснено право знати підстави її затримання, право мати захисника, тощо, колегія суддів також вважає необгрунтованими, оскільки як вбачається з вказаного протоколу ОСОБА_10 були повідомлені підстави затримання, роз`яснені права, до вказаної процесуальної дії був залучений захисник, про затримання останньої, в порядку ст. 213 КПК України, було повідомлено її матір ОСОБА_25 і вказаний протокол без зауважень підписаний учасниками вказаної процесуальної дії.

Таким чином, вказані доводи захисника ОСОБА_7 , як і решта інших наведених в апеляційній скарзі доводів, у тому числі і те, що запис з камер відеоспостереження магазину ТОВ «АТБ-маркет», магазину продуктів № 869 не містить інформації щодо обвинуваченої ОСОБА_10 ,що потерпілий ОСОБА_14 , під час пред`явлення особи для впізнання від 13.02.2018 року, обвинувачену ОСОБА_10 не впізнав, а в суді вказав не неї за вказівкою прокурора, а також, що поданий потерпілим ОСОБА_14 цивільний позов не містить належних обгрунтувань ціни позову (вигадані ікона та інші предмети, так як відсутні докази їх перебування у його власності) які, разом з дослідженими в судових засіданнях доказами спростовують вину її підзахисної у вчиненні злочинів за які вона засуджена, а навпаки вказують на її непричетність до вчинення цих злочинів, є безпідставними, оскільки вони з достатньою повнотою спростовуються наведеними у вироку доказами, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку та дійшов грунтовного висновку про доведеність винуватості обвинуваченої ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 186, ч. 1 ст. 135 КК України за обставин викладених у вироку, з чим також погоджується в суд апеляційної інстанції.
Доводи апеляційної скарги прокурора у провадженні ОСОБА_12 , які зводяться до того, що суд першої інстанції не дотримався вимог п.2 ч.3 ст. 374 КПК України та в мотивувальній частині вироку зазначив лише у чому обвинувачуються ОСОБА_11 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , а не формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, колегія суддів також вважає безпідставними, оскільки у мотивувальній частині вироку суд виклав формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і його мотивів, статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений, а також навів докази на підтвердження встановлених судом обставин, мотиви перекваліфікації дій обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_31 з ч. 3 ст. 187 на ч. 3 ст. 186 КК України.

Крім того, не погоджується колегія суддів і з доводами прокурора, який на спростування викладених в оскаржуваному вироку висновків суду першої інстанції про здійснення обвинуваченим ОСОБА_11 ексцесу виконавця, оскільки нанесення тілесних ушкоджень потерпілим не входило у домовленість між ним та іншими обвинуваченими, зазначає, що такі висновки суду не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, оскільки вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб, відповідно до ст. 28 КК України, домовленість повинна стосуватись спільності вчинення злочину (узгодження об`єкта злочину, його характеру, місця, часу, способу вчинення, змісту виконуваних функцій, яка може відбуватись у будь-якій формі (усній, письмовій, за допомогою конклюдентних дій, а враховуючи поведінку обвинувачених, зокрема те, що після спричинення потерпілим тілесних ушкоджень обвинуваченим ОСОБА_11 , обвинувачені ОСОБА_10 та ОСОБА_9 за мовчазної згоди продовжили вчиняти напад на потерпілих охоплений єдиним умислом і кожен з них частково виконував об`єктивну сторону складу злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, а саме ОСОБА_10 у будинку та службових приміщеннях відшукала майно, яким вони в подальшому заволоділи, а ОСОБА_9 зв`язував мотузкою потерпілих.

На противагу вказаним твердженням прокурора, суд першої інстанції, проаналізувавши положення ст. 28, ч 5 ст. 29 Закону України про кримінальну відповідальність, дійшов грунтовного висновку, що обвинувачений ОСОБА_11 під час вчинення злочину групою осіб, разом з обвинуваченими ОСОБА_9 та ОСОБА_10 вийшов за межі домовленості між ним та іншими обвинуваченими, тобто вчинив ексцес виконавця, оскільки нанесення тілесних ушкоджень потерпілим ОСОБА_13 та ОСОБА_14 не входило у їх домовленість, що відповідає встановленим судом фактичним обставинам та підтверджується доказами, якими суд обгрунтував свої висновки щодо перекваліфікації дій обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 з ч. 3 ст. 187 КК України на ч. 3 ст. 186 КК України.

Так, у вироку суд зазначив, що ексцес виконавця є особливою кримінально правовою ситуацією, в якій поєднуються і співучасть у злочині, і поведінка особи, яка виходить за межі співучасті.
Згідно ч. 1 ст. 187 КК України розбій, це напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу, або з погрозою застосування такого насильства.
Під насильством при вчиненні грабежу (ч. 2 ст. 186) треба розуміти таке протиправне застосування сили до потерпілого, яке не є небезпечним для його життя чи здоров`я. Дане насильство по відношенню до потерпілого супроводжується заподіянням легкого тілесного ушкодження, що не призвело до короткочасного розладу здоров`я або незначної втрати працездатності, завданням фізичного болю (при нанесенні удару, побоїв), обмеженням чи позбавленням волі, тощо.

У відповідності з ч. 2 ст. 187 КК України відповідальність за розбій, вчинений за попередньою змовою групою осіб, має місце лише у тому випадку, коли учасники кримінального правопорушення домовились вчинити розбій та діяли узгоджено.
Однак цих обставин судом першої інстанції встановлено не було, а встановлено, що між обвинуваченими ОСОБА_11 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 була домовленість лише на відкрите викрадення майна потерпілої ОСОБА_13 , а потім вже потерпілого ОСОБА_14 , і домовленості на спричинення тілесних ушкоджень потерпілим, при заволодінні їх майном, між ними не було, тобто між обвинуваченими не було домовленості про напад на потерпілих. Такий напад здійснив лише обвинувачений ОСОБА_11 , а інші ж обвинувачені - ОСОБА_9 та ОСОБА_10 нападу на потерпілих не вчиняли, так як це не було обумовлено ними перед вчиненням злочину.

Як зазначив обвинувачений ОСОБА_11 в суді першої інстанції, питання нанесення тілесних ушкоджень потерпілим між ним та обвинуваченими ОСОБА_9 і ОСОБА_10 не обговорювалось і він самостійно та спонтанно почав наносити удари потерпілим, щоб вони не кричали, так як він побоювався, що хтось із сторонніх осіб може почути крики та перешкодити вчиненню злочину.
Ту обставину, що обвинувачені ОСОБА_9 та ОСОБА_10 потерпілих не били, підтвердили у суді першої інстанції потерпілі ОСОБА_13 та ОСОБА_14 .
Отже, з огляду на встановлені під час судового розгляду обставини, суд першої інстанції дійшов висновку, що в даному випадку, кримінально - правовий зміст ексцесу виконавця має вираз у тому, що обвинувачений ОСОБА_11 вчинив діяння, яке виходить за межі умислу інших співучасників, а саме обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , і таке діяння у виді нападу на потерпілих та заподіяння їм тілесних ушкоджень вийшло за межі домовленості обвинувачених та було вчинено лише обвинуваченим ОСОБА_11 .

Таким чином, колегія суддів погоджується з наведеними у вироку висновками суду першої інстанції, та вважає, що при розгляді справи в суді були встановлені і досліджені всі обставини, з`ясування яких мало істотне значення, що наведені у вироку докази зібрані у відповідності з вимогами КПК України, які обґрунтовано визнані належними і допустимими, які з достатньою повнотою доводять винуватість обвинуваченого ОСОБА_11 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 187, ч. 1 ст. 135 КК України, а обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 186, ч. 1 ст. 135 КК України і їх дії вірно кваліфіковані за вказаними статтями закону про кримінальну відповідальність.
При призначенні покарання обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_10 суд першої інстанції повністю дотримався положень ст. 50, 65 КК України, згідно яких, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів, як засудженими, так і іншими особами. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Отже, покарання обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_10 призначено в межах санкції ч. 3 ст. 186, ч. 1 ст.135 КК України, з урахуванням положень ст. 70 КК України. При цьому, суд врахував ступінь тяжкості вчинених ними кримінальних правопорушень, дані про особу кожного з винних та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання та призначив їм покарання необхідне й достатнє для їх виправлення та попередження вчинення ними нових злочинів.

За вищевикладеним, колегія суддів вважає вирок суду законним та обґрунтованим і підстав для його скасування та ухвалення апеляційним судом нового вироку стосовно обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , про що ставиться питання в апеляційній скарзі прокурора, а також для закриття кримінального провадження стосовно обвинуваченої ОСОБА_10 за відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення, про що ставиться питання в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_7 , не вбачає.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законний та обгрунтований вирок, апеляційним судом не встановлено.

Разом з тим, колегія суддів вважає зайвим посилання суду в резолютивній частині вироку стосовно обвинуваченого ОСОБА_9 , дії якого були перекваліфіковані судом з ч. 3 ст. 187 на ч. 3 ст. 186 КК України, на визнання його невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, а тому, керуючись положеннями ч. 2 ст. 404 КПК України, вважає за необхідне виключити таке посилання з резолютивної частини вироку.
Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги прокурора Богуславського відділу Кагарлицької місцевої прокуратури Київської області ОСОБА_12 та захисника ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

В порядку ч. 2 ст. 404 КПК України вирок Кагарлицького районного суду Київської області від 05 грудня 2019 року, стосовно обвинуваченого ОСОБА_9 змінити, виключивши з резолютивної частини вироку посилання суду на визнання його невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України.

В решті цей вирок залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а обвинуваченими, які тримаються під вартою, - в той самий строк з дня вручення копії ухвали.

Судді: __________________ ____________________ __________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3