ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 599/1207/19Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/49/21 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.2 ст.286 КК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 червня 2021 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду

в складі: головуючого судді - ОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

з участю: прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9 ,

представника потерпілої ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі кримінальне провадження за апеляційними скаргами представника АТ СГ ТАС - ОСОБА_11 , обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисників ОСОБА_12 і ОСОБА_8 на вирок Зборівського районного суду Тернопільської області від 19 листопада 2020 року,-

ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком 3 роки з позбавленням права керування всіма видами транспортних засобів строком на 2 роки.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 100000 грн. моральної шкоди та в користь Зборівської районної ради Тернопільської області 11188,83 грн. витрат на стаціонарне лікування потерпілої.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 із страхової компанії ПАТ Страхова Група ТАС 10000 грн. моральної шкоди.

Питання щодо судових витрат та речових доказів вирішено.

Згідно з вироком, 11 березня 2019 року біля 11 год. 00 хв., ОСОБА_7 керуючи автомобілем ВАЗ - 21104 д.н.з. НОМЕР_1 , на автодорозі М-09 сполученням Тернопіль-Львів-Рава-Руська у напрямку з м.Тернопіль у м.Львів на 35 км + 135 м автодороги, під час руху не був достатньо уважний, не стежив належно за дорожньою обстановкою та умовами, не реагував на їх зміну та не обрав такі прийоми керування транспортним засобом, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, чим порушив вимоги пунктів: 1.5 ч. 1, 1.10, (в частині визначення понять: «дорожні умови», «дорожня обстановка», і виконання їх вимог), 2.3 (б, д) ПДР України, які зобов`язували його своїми діями не створювати загрози безпеці дорожнього руху, небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю чи здоров`ю громадян, а також завдавати матеріальних збитків. В результаті таких дій ОСОБА_7 , виконуючи обгін вантажного автомобіля, що рухався в попутному напрямку, виїхав на смугу зустрічного руху та перед початком маневру обгону і зміною напрямку свого руху ліворуч, не подав завчасно (за 150-200 м) сигнал світловим покажчиком повороту відповідного напрямку, не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, а також, що смуга зустрічного руху, на яку він виїхав вільна від транспортних засобів на достатній для обгону відстані, чим грубо порушив вимоги пунктів: 9.2(б), 9.4, 10.1, 14.2(в) ПДР України.

Рухаючись по зустрічній смузі руху ОСОБА_7 , в порушення вимог п.11.3 ПДР України, вчасно не повернув на свою смугу руху, тим самим не надав перевагу в русі автомобілю «Тойота Ярис» д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_9 , яка рухалась в межах смуги руху в м.Тернопіль. Уникаючи зіткнення ОСОБА_9 застосувала гальмування та виїхала на праве узбіччя. Аналогічно ОСОБА_7 змінив напрямок руху, виїхав на ліве узбіччя де допустив зіткнення з автомобілем під керуванням ОСОБА_9 . В результаті зіткнення транспортних засобів потерпіла ОСОБА_9 отримала тілесні ушкодження, які відносяться до тяжких за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння.

В апеляційних скаргах:

-обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник адвокат ОСОБА_12 , просять змінити оскаржуваний вирок, на підставі ч.1 ст.75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням тривалістю 1 рік.

Вважають, що оскаржуваний вирок є незаконним, необґрунтованим, невмотивованим. Вказують, що під час судового розгляду справи в суді першої інстанції сторона захисту клопотала про застосування щодо ОСОБА_7 положень ч.1 ст.75 КК України та звільнення його від відбування призначеного покарання з випробуванням, проте суд з цього приводу у вироку жодних суджень не виказав. З цього приводу наголошують, що ОСОБА_7 засуджено за вчинення необережного злочину, до кримінальної відповідальності він притягується вперше, у вчиненому щиро розкаявся, на час вчинення злочину працював, по місцю проживання характеризується виключно позитивно, є інвалідом 2-ї групи, та й досі, внаслідок отримання під час цієї ДТП травм не може самостійно пересуватись, а тому відповідно до абзацу 2 п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003р. є підстави для призначення йому менш суворого покарання передбаченого законом.

Одночасно, просять доручити органу досудового розслідування провести належний огляд місця події, під час якого: підтвердити або ж спростувати твердження сторони захисту про те, що ділянка дороги, на якій сталась ДТП має ухил та в кожному напрямку має по одній смузі руху; установити відстань від початку обгону керованого ОСОБА_7 автомобілем вантажного автомобіля до початку ухилу цієї дороги. Додатково просять провести за участі обвинуваченого та потерпілої слідчі експерименти, під час яких установити, зокрема, необхідні для експертів дані про відстань керованого потерпілою автомобіля, на якій вона перебувала в момент виникнення для неї небезпеки для руху. А також просять з урахуванням наявних у справі вихідних даних, зокрема, даних про гальмівний шлях автомобілів, даних відеореєстратора, зібраних під час слідчих експериментів даних, як вихідних, призначити та провести у справі судову автотехнічну та транспортно-трасологічну експертизу.

Вважають нонсенсом той факт, що в даному кримінальному провадженні не було проведено комісійної судової автотехнічної та транспортно-трасологічної експертиз, хоча ОСОБА_7 обвинувачується в порушенні п.п.9.2(б), 9.4, 10.1, 11.3, 14.2(в) ПДР, а судовою транспортно-трасологічно. експертизою, на яку суд послався у вироку, вирішено лише питання щодо взаємного розташування керованих обвинуваченим та потерпілою автомобілів по відношенню один до одного та до елементів дороги і місце зіткнення автомобілів. Зазначають, що судом було безпідставно відхилено клопотання про призначення та проведення комісійної автотехнічної та транспотно-трасологічної експертизи, чим грубо порушено право ОСОБА_7 на захист. Наголошують, що ділянка дороги на якій сталось ДТП, мала дорожню розмітку яка дозволяла обвинуваченому здійснювати обгін транспортного засобу, проте через її великий ухил він не міг певний час бачити зустрічного транспортного засобу, однак це питання не було з`ясовано судом, а клопотання захисту з цього приводу також було безпідставно відхилено, чим також порушено право на захист.

Стверджують, що після ДТП дорожні служби на цій ділянці дороги змінили дорожню розмітку на суцільну розділювальну лінію, тобто таку, що забороняє обгін.

Вважають грубим порушенням Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод факт невстановлення особи та не допит водія вантажного автомобіля обгін якого здійснював ОСОБА_7 , хоча сторона захисту про це клопотала.

На думку апелянтів сформована в оскаржуваному вироку фабула обвинувачення є припущенням, оскільки за весь час розгляду справи суд не спромігся установити дійсні обставини справи, безпідставно відхиляючи клопотання сторони захисту, а також судом не було установлено та у вироку не зазначено чи є причинний зв`язок між цими порушеннями та передбаченими ст.286 КК України наслідками.

Додатково звертають увагу колегії суддів на те, що судом першої інстанції стягнуто із ОСОБА_7 3839,08 грн. витрат за проведення трьох експертиз, однак як на доказ винуватості у вироку суд послався лише на одну із них;

-в змінах до апеляційної скарги обвинувачений ОСОБА_13 , а також його захисник адвокат ОСОБА_8 просили скасувати оскаржений вирок і призначити новий розгляд цього кримінального провадження в суді першої інстанції.

Змінені апеляційні вимоги мотивовані тим, що в ході збирання доказів органом досудового розслідування і оцінки та дослідження судом першої інстанції були істотні недоліки, якими сторона захисту вважає:

-невідповідність бланку протоколу огляду місця події від 11.03.2019р. директивам МВС та відсутність у ньому відомостей про: видимість у напрямку руху автомобілів учасників ДТП, точну характеристику слідів гальмування, технічний стан шин, коліс, інших вузлів і агрегатів автомобілів. Також, вказують на незазначення у цьому протоколі повідомлення про всі технічні засоби фіксації, які були застосовані, умови і порядок їх використання, а також проведення огляду місця події без участі автотехнічного спеціаліста і спеціаліста трасолога, що суперечить розділу Х Інструкції, затвердженої наказом МВС України №575 від 07.07.2017р.;

-непроведення слідчих експериментів і невстановлення органом досудового розслідування моменту виникнення небезпеки для руху у даних конкретних умовах;

-непроведення технічного експертного аналізу відеозапису події дорожньо-транспортної пригоди і непроведення судової інженерно-технічної експертизи щодо технічних причин настання ДТП;

-відмова суду першої інстанції у дорученні органу досудового розслідування провести відповідні слідчі експерименти та інженерно-технічні експертизи.

Вважають, що надані стороною обвинувачення докази не підтверджують наявності складу інкримінованого правопорушення, а судовий розгляд проведено неповно та з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам провадження.

-представник АТ СГ ТАС - ОСОБА_11 просив скасувати оскаржуваний вирок в частині стягнення з АТ СГ ТАС (приватне) 10000грн. моральної шкоди в повному обсязі за безпідставністю та необґрунтованістю. Свої вимоги мотивує тим, що згідно норм чинного законодавства України зокрема у відповідності до норм спеціального ЗУ Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів страховик відшкодовує 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю, однак ОСОБА_9 не надала жодних доказів, які б свідчили, що вона витратила на лікування 200000 грн. Також стверджує, що потерпіла не подавала до АТ СГ ТАС (приватне) та до суду жодних документів, які б підтверджували понесені нею витрати на лікування, які б підтверджували розмір моральної шкоди, а саме 5% від витрат зроблених на лікування.

Заперечень на апеляційні скарги в порядку ст.402 КПК України учасники кримінального провадження до апеляційного суду не подали.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду,

доводи обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу зі змінами з наведених у ній підстав,

пояснення потерпілої та її представника, які просили залишити апеляційні скарги без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін,

доводи прокурора, який вважає оскаржений вирок законним і обґрунтованим,

перевіривши матеріали кримінального провадження та дослідивши його обставини, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Аналізуючи доводи сторони захисту про недоведеність складу інкримінованого злочину колегія суддів приходить до переконання, що суд першої інстанції дослідив усі надані сторонами кримінального провадження докази, повно та всебічно перевірив усі обставини, які мають значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення.

Так, судом встановлено, що 11 березня 2019 року біля 11 год. 00 хв., ОСОБА_7 керуючи автомобілем ВАЗ - 21104 д.н.з. НОМЕР_1 , на автодорозі М-09 сполученням Тернопіль-Львів-Рава-Руська у напрямку з м.Тернопіль у м.Львів на 35 км + 135 м автодороги, виконуючи обгін вантажного автомобіля, що рухався в попутному напрямку, виїхав на смугу зустрічного руху та рухаючись по якій вчасно не повернув на свою смугу руху, тим самим не надав перевагу в русі автомобілю «Тойота Ярис» д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_9 , яка рухалась в межах смуги руху в м.Тернопіль. Уникаючи зіткнення ОСОБА_9 застосувала гальмування та виїхала на праве узбіччя. Аналогічно ОСОБА_7 змінив напрямок руху, виїхав на ліве узбіччя де відбулось зіткнення їх автомобілів. В результаті зіткнення транспортних засобів потерпіла ОСОБА_9 отримала тілесні ушкодження, які відносяться до тяжких за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння.

Вказані обставини в апеляційній скарзі не оспорюються, але обвинувачений стверджує, що він здійснював обгін у дозволеному ПДР місці і переконався у відсутності зустрічного транспорту. Однак, автодорога в тому місці має видолинок і звідти виїхав автомобіль потерпілої, якого він на початку обгону не міг бачити.

Разом з тим, висновок суду про доведеність вини ОСОБА_7 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, належним чином мотивований та ґрунтується на досліджених у судовому засіданні доказах, а кваліфікація його дій за ч.2 ст.286 КК України є правильною.

Так, відповідно до вимог Правил дорожнього руху України (далі за текстом ПДР України), затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 р. № 1306 з наступними змінами та доповненнями:

п.1.5 ч. 1 - дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків;

2.3 (б, д) для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху;

9.2(б) - водій повинен подавати сигнали світловими покажчиками повороту відповідного напрямку перед перестроюванням, поворотом або розворотом;

9.4. - подавати сигнал покажчиками повороту належить завчасно до початку маневру (з урахуванням швидкості руху), але не менш як за 50-100 м у населених пунктах і за 150-200 м поза ними, і припиняти негайно після його закінчення;

10.1. - перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху;

14.2(в) - перед початком обгону водій повинен переконатися в тому, що смуга зустрічного руху, на яку він буде виїжджати, вільна від транспортних засобів на достатній для обгону відстані.

Порушення обвинуваченим ОСОБА_14 вказаних вимог ПДР частково підтверджується його ж показаннями в ході судового розгляду про те, що під час здійснення обгону він побачив зустрічний автомобіль, але не відреагував відповідно на зміну дорожньої обстановки і не вжив заходів для повернення на свою смугу руху, а не вмикаючи світловий покажчик повороту відповідного напрямку перетнув зустрічну смугу в напрямку лівого узбіччя, де відбулось зіткнення з автомобілем потерпілої.

Згідно показань потерпілої в судовому засіданні, вона рухалась своїм автомобілем зі швидкістю біля 80-90 км. і побачила, що на смугу її руху, обганяючи вантажний автомобіль, рухається автомобіль зеленого кольору. З метою уникнення зіткнення з`їхала на узбіччя, але водій зустрічного автомобіля також виїхав на узбіччя, де відбулося зіткнення.

Показання потерпілої об`єктивно узгоджуються з даними протоколу огляду місця події та схематичним планом до нього згідно яких місцем ДТП є автодорога М-09 сполученням «Тернопіль-Львів-Рава-Руська» 35 км + 135 м. на лівій смузі руху дороги в напрямку м.Львів, виявлено сліди гальмування автомобілів ВАЗ і Тойота та зрив грунтово-щебеневого покриття лівого узбіччя. З доданої до цього протоколу фототаблиці вбачається, що дорога в напрямку руху автомобіля ВАЗ є прямою і без значного ухилу (т.2 а.к.п. 2-16).

Також, показання обвинуваченого і потерпілої об`єктивно узгоджуються з даними висновку експерта №4.6-161/19, яким підтверджено, що зіткнення їх автомобілів відбулось у поперечному напрямку відносно елементів проїзної частини дороги на узбіччі, прилягаючому до смуги руху автомобіля потерпілої (т.2 а.к.п.57-65).

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_15 , який рухався своїм автомобілем за автомобілем обвинуваченого, підтвердив, що автомобіль під керуванням ОСОБА_7 виїхав на зустрічну смугу руху та почав виконувати обгін фури, а потім почав гальмувати та виїхав на ліве узбіччя де зіткнувся із зустрічним автомобілем червоного кольору. Подія була зафіксована на автомобільний відеореєстратор, запис якого він добровільно надав поліції.

З дослідженого в ході судового розгляду протоколу огляду оптичного диску та відеозапису встановлено, що водій ВАЗ (обвинувачений), збільшуючи швидкість, не вмикаючи лівого поворота, змінив напрямок руху ліворуч та розпочав маневр обгону вантажного автомобіля з повним виїздом на смугу зустрічного руху. В процесі руху по зустрічній смузі водій ВАЗу застосовує гальмування (спрацьовують покажчики задніх «стоп-сигналів»), і далі змінює напрямок руху ліворуч з подальшим виїздом на ліве узбіччя. В цей час з`являється автомобіль червоного кольору, який рухається по своїй смузі руху, тобто назустріч автомобілю ВАЗ. Водій автомобіля червоного кольору, уникаючи зіткнення, змінює напрямок руху та виїжджає на праве узбіччя, де відбувається їх зіткнення. (т.2 а.к.п.18-26).

Показання обвинуваченого про наявність видолинку, через який він не бачив зустрічний автомобіль, спростовується даними фототаблиці до протоколу огляду місця події, відеозаписом події ДТП і показаннями свідка ОСОБА_15 , який в судовому засіданні ствердив, що ділянка автодороги на якій відбулась ДТП є рівною і без будь-яких значних ухилів.

Більше того, твердження обвинуваченого про наявність у напрямку його руху видолинку на автодорозі жодним чином не спростовують порушення ним вимог п.10.1., 14.2.в. ПДР України, а можуть свідчити лише про те, що обвинувачений на початку обгону не бачив зустрічної смуги на відстані, яка була необхідна для завершення цього обгону, тобто він не переконався, що обгін буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, чим грубо порушив наведені у вироку вимоги ПДР України.

Доводи про неповноту судового розгляду через відмову суду в задоволенні клопотання сторони захисту про проведення повторного огляду місця події і слідчих експериментів є безпідставними.

Так, зі змісту клопотання захисника ОСОБА_12 (т.1 а.к.п.59-60) вбачається, що воно обґрунтоване тим, що відомості протоколу огляду місця події щодо відсутності видимого ухилу спростовуються показаннями свідка ОСОБА_15 .

Однак, зі змісту показань цього свідка, які наведені у вироку, слідує, що під час допиту в судовому засіданні він стверджував, що ділянка дороги, на якій сталася ДТП є рівною без будь-яких значних ухилів.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необґрунтованість вказаного клопотання сторони захисту і відсутність в даному випадку визначених ст.333 КПК України підстав для доручення органу досудового розслідування провести слідчі дії.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про неповноту судового розгляду через непроведення автотехнічної експертизи також є безпідставними.

За змістом ст.242 КПК України експертиза проводиться, якщо для з`ясування обставин, що мають значення для кримінального провадження, необхідні спеціальні знання. Частиною другою цієї статті автотехнічна експертиза не визначена такою, яку слідчий або прокурор зобов`язані забезпечити.

Отже, призначення судових експертиз, в тому числі автотехнічних у справах про порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами, необхідне лише у випадку, коли для з`ясування обставин ДТП необхідні відповідні спеціальні знання. Разом із тим, за змістом ч. 2 ст. 242 КПК України, призначення таких експертиз не є обов`язковим якщо обставини ДТП можуть бути встановлені на підставі дослідження сукупності інших доказів.

У цьому кримінальному провадженні місцевий суд обґрунтував свій висновок про порушення обвинуваченим Правил дорожнього руху України, внаслідок яких відбулась ДТП, сукупністю допустимих і належних доказів, які наведені у вироку і дають можливість встановити обставини ДТП та наявність складу інкримінованого обвинуваченому злочину відповідно до стандарту доказування «поза розумним сумнівом».

За наведених обставин, колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскарженого вироку та задоволення апеляційної скарги обвинуваченого і його захисників у цій частині.

Разом з тим, призначаючи покарання, суд першої інстанції в повній мірі не врахував наявні по справі відомості щодо особи засудженого і не навів переконливих мотивів щодо висновків у частині призначення покарання.

Так, з журналу судового засідання і його технічного запису (т.1 а.к.п.127-128) вбачається, що в судових дебатах сторона захисту просила суд розглянути в тому числі питання про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з іспитовим строком.

Однак, у вироку не наведено жодних мотивів з яких суд відхилив доводи сторони захисту в цій частині, а висновки суду першої інстанції щодо призначення покарання викладені узагальнено.

За змістом ст.371 КПК України незастосування судом кримінального закону, який підлягає застосуванню, тягне за собою скасування або зміну вироку.

З матеріалів провадження слідує, що обвинувачений ОСОБА_7 є особою молодого віку, вчинив злочин з необережності, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, позитивно характеризується за місцем проживання, в ході досудового і судового слідства визнав вину частково і давав послідовні покази щодо обставин вчиненого ним злочину, під час апеляційного розгляду щиро розкаявся у вчиненому і пояснив, що не заперечує свого обов`язку по відшкодуванню потерпілій моральної шкоди, але не зміг цього зробити через те, що внаслідок ДТП сам став інвалідом.

Вказані відомості про особу засудженого, не були в повній мірі враховані судом першої інстанції, що призвело до незастосування кримінального закону, при призначенні останньому покарання, зокрема ст.75 КК України, яка передбачає звільнення засудженого від відбування призначеного покарання з випробуванням і встановленням іспитового строку, у випадку можливості його виправлення без відбування покарання.

Враховуючи наведене, відомості про особу винного та встановлені в ході судового розгляду обставини колегія суддів приходить до висновку, що обвинувачений усвідомив суспільну небезпеку своїх протиправних дій, засуджує свою попередню поведінку, а тому вважає, що суд першої інстанції безпідставно не застосував положення ст.75 КК України, оскільки в цьому випадку виправлення обвинуваченого можливе без відбування покарання, а тому є законні підстави для зміни вироку і звільнення ОСОБА_7 від призначеного основного покарання з випробуванням та встановленням іспитового строку і покладенням на нього обов`язків, передбачених п.п.1,2 ч.1 ст.76 КК України, а саме періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Також, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість доводів сторони захисту про неправильне визначення судом першої інстанції розміру судових витрат, які підлягають стягненню з обвинуваченого.

Так, згідно ч.2 ст.124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Згідно вироку серед доказів винуватості ОСОБА_7 суд першої інстанції навів лише один висновок судової транспортно-трасологічної експертизи №4.6.-161/19, вартість проведення якої становить 1430 грн. (т.2 а.к.п.56). висновки інших експертиз не покладені судом першої інстанції в основу обвинувального вироку.

За таких обставин стягненню з обвинуваченого підлягають лише витрати за проведення експертизи №4.6.-161/19 в сумі 1430 грн.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги представника АТ СГ ТАС колегія суддів приходить до висновку про їх обґрунтованість.

Так, згідно вироку стягнення зі страхової компанії відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції мотивував тим, що згідно з ч.22.3. ст.22 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів страховик повинен відшкодувати потерпілому моральну шкоду в розмірі не більше 5% ліміту відповідальності.

Разом з тим, такий висновок суду суперечить точному змісту вказаної правової норми, оскільки положення пункту 22.3. діяли до набрання чинності Законом України № 5090-VI від 05.07.2012 р. Про внесення змін до деяких законів України щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Станом на день вчинення інкримінованого ОСОБА_7 злочину та винесення оскарженого вироку п.22.3. у ст.22 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів відсутній.

Натомість, як правильно вказано в апеляційній скарзі представника страхової компанії згідно ст.26-1 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів страховиком відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.

В матеріалах кримінального провадження відсутні і потерпілою та її представником в ході судового і апеляційного розгляду не надані докази здійснення нею витрат на лікування в розмірі 200 тис.грн. Також, ними не надано доказів подання до АТ СГ ТАС таких документів зі зверненням за відповідною страховою виплатою.

Враховуючи наведене колегія суддів приходить до переконання, що оскаржений вирок в частині вирішення цивільного позову до АТ СГ ТАС є незаконним.

Відповідно до ст.129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому. У разі встановлення відсутності події кримінального правопорушення суд відмовляє в позові. У разі виправдання обвинуваченого за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення або його непричетності до вчинення кримінального правопорушення, а також у випадках, передбачених частиною першою статті 326 цього Кодексу, суд залишає позов без розгляду.

В апеляційній скарзі представника АТ СГ ТАС заявлено вимогу лише про скасування вироку в частині стягнення з АТ СГ ТАС моральної шкоди, однак не викладено вимог щодо прийняття одного з рішень по суті цивільного позову, передбачених ст.129 КПК України.

Прийняти таке рішення в власної ініціативи апеляційний не вправі, оскільки відповідно до ст.404 КПК України переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

За таких обставин, враховуючи положення ч.6 ст.9 КПК України, апеляційний суд приходить до висновку, що в цьому випадку цивільний позов у частині вимог до АТ СГ ТАС необхідно залишити без розгляду, надавши сторонам можливість вирішити його в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст.ст.404-419 КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги представника АТ СГ ТАС ОСОБА_11 та обвинуваченого ОСОБА_7 і його захисників ОСОБА_12 і ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Зборівського районного суду Тернопільської області від 19 листопада 2020 року змінити.

Вважати ОСОБА_7 засудженим цим вироком за ч.2 ст.286 КК України з призначенням йому покарання у виді позбавлення волі строком 3 роки з позбавленням права керування всіма видами транспортних засобів строком на 2 роки.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 2 (два) роки і покласти на ОСОБА_7 обов`язки передбачені п.п.1,2 ч.1 ст.76 КК України.

Цивільний позов ОСОБА_9 до страхової компанії ПАТ СГТАС про стягнення моральної шкоди залишити без розгляду.

Стягнути зі ОСОБА_7 в користь Державного бюджету України витрати на залучення експерта в сумі 1430 гривень.

В решті цей вирок залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді