Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України

22 квітня 2021 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача: ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції з Волинським апеляційним судом, матеріали провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_4 на ухвалу Ківерцівського районного суду Волинської області від 15 жовтня 2020 року у провадженні за клопотання захисника ОСОБА_5 про звільнення обвинуваченого ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності у кримінальному провадженні №0000068,

за участі:

секретаря судового засідання ОСОБА_7 ,

прокурора ОСОБА_8 (в режимі відеоконфренції),

захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_5 (в режимі відеоконфренції),

ВСТАНОВИЛА:

В поданій апеляційній скарзі прокурор просить оскаржувану ухвалу суду першої інстанції скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Згідно оскаржуваної ухвали, клопотання захисника ОСОБА_5 про звільнення обвинуваченого ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності у кримінальному провадженні №0000068 задоволено, а кримінальне провадження закрито. Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою скасовано та звільнено ОСОБА_6 з-під варти в залі суду.

В поданій апеляційній скарзі прокурор вважає оскаржувану ухвалу незаконною та такою, що підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального законодавства, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Вказує, що суд жодним чином не перевірив та не навів мотивів з яких не взяв до уваги і відкинув відомості про поведінку обвинуваченого після події, яка йому інкримінується, зокрема, залишення місця події та його виїзд у короткий проміжок часу на постійне місце проживання з України до Держави Ізраїль, що вказує про ухилення обвинуваченого від органу досудового розслідування. Також суд не врахував, що ОСОБА_6 переховувався від слідства з 01.03.1995 до 21.04.2020, тобто перебіг строків давності зупинявся та з моменту їх відновлення не минуло 15 років.

За ухвалою суду, із обвинувального акту вбачається, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні нападу з метою заволодінням індивідуальним майном ОСОБА_9 , вчиненому за попереднім зговором групою осіб, поєднаним з насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу та з спричиненням потерпілому ОСОБА_9 тяжких тілесних ушкоджень, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 142 КК України (в редакції 1960 року), а саме в тому, що він в ніч з 19 на 20 липня 1994 року, точного часу в ході проведення досудового розслідування не встановлено, на території Республіки Польща, поблизу митного поста «Дорогуськ», що в гміні Дорогуськ Холмського воєводства Республіки Польща (на даний час Холмлського повіту Люблінського воєводства), ОСОБА_6 за попередньою змовою (зговором) групою осіб з особами, щодо яких 27 березня 1996 року судовою колегією в кримінальних справах Київського обласного суду винесено обвинувальний вирок, усвідомлюючи значення та суспільно небезпечний характер власних дій та керуючи ними, діючи узгоджено та з метою заволодіння індивідуальним майном ОСОБА_9 підійшов до автомобіля марки «Ford» модель «Sierra» на німецьких транзитних номерах НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_9 , здійснив напад на останнього з метою заволодіння індивідуальним майном, поєднаний з насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, яке виразилось у застосуванні психічного та фізичного насильства, змусив водія ОСОБА_9 пересісти на пасажирське сидіння, вивіз з черги автопереходу вказаний автомобіль, у якому утримував ОСОБА_9 .

Відразу після цього, продовжуючи свої дії ОСОБА_6 , здійснюючи супровід автомобіля марки «Ford» модель «Sierra» на німецьких транзитних номерах НОМЕР_1 , в якому знаходився ОСОБА_9 заїхав до лісової місцевості в 13 кварталі Сілецького лісництва гміни Криниця Холмського Воєводства Республіки Польща (на даний час Томашівський повіт Люблінського воєводства), де у безлюдному місці спільно з особами, щодо яких 27 березня 1996 року судовою колегією в кримінальних справах Київського обласного суду винесено обвинувальний вирок, застосував до ОСОБА_9 насильство, яке є небезпечним для його життя чи здоров`я, вивівши ОСОБА_9 з його автомобіля, міцно зв`язав мотузкою руки потерпілого ОСОБА_9 , прив`язавши їх до стовбуру дерева, при цьому прив`язав окремо по три пальці кожної руки потерпілого до дерева, виключаючи можливість останнього якимось чином звільнитися, та протиправно заволодів автомобілем марки «Ford» модель «Sierra» на німецьких транзитних номерах DО-20S, вартістю 5000 марок Німеччини, що становило 63 мільйони 600 тисяч карбованців за курсом Національного банку України на момент вчинення злочину та документами на вказаний автомобіль.

В результаті вказаних дій, внаслідок виснаження організму, у зв`язку із прив`язуванням потерпілого до дерева та залишенням його в такому стані без води і їжі на тривалий час, наступила смерть ОСОБА_9 від нестачі в організмі рідини та поживних речовин, який зазнав особливих страждань.

Крім цього, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні умисного вбивства при обтяжуючих обставинах, зокрема, умисного вбивства ОСОБА_9 з корисливих мотивів та з особливою жорсткістю, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п.п. «а», «е» ст. 93 КК України (в редакції 1960 року), а саме в тому, що він у ніч з 19 на 20 липня 1994 року, точного часу в ході проведення досудового розслідування не встановлено, в 13 кварталі Сілецького лісництва гміни Криниця Холмського Воєводства Республіки Польща (на даний час Томашівський повіт Люблінського воєводства), ОСОБА_6 спільно з особами, щодо яких 27 березня 1996 року судовою колегією в кримінальних справах Київського обласного суду винесено обвинувальний вирок, усвідомлюючи значення та суспільно-небезпечний характер власних дій та керуючи ними, діючи узгоджено та з метою умисного протиправного заподіяння смерті іншій особі ОСОБА_9 з корисливих мотивів та з особливою жорстокістю під час вчинення вищеописаного розбою, спрямованого на заволодіння автомобілем марки «Ford» модель «Sierra» на німецьких транзитних номерах DО-20S, належним ОСОБА_9 , перебуваючи у вказаній лісовій місцевості, міцно зв`язав мотузкою руки потерпілого ОСОБА_9 та прив`язавши їх до стовбура дерева, при цьому прив`язав окремо по три пальці кожної руки потерпілого до дерева, виключаючи можливість останнього якимось чином звільнитися, після заволодіння автомобілем ОСОБА_9 залишив останнього в такому стані на тривалий час без їжі і води, внаслідок чого ОСОБА_6 спільно з особами щодо яких 27 березня 1996 року судовою колегією в кримінальних справах Київського обласного суду винесено обвинувальний вирок з корисливих мотивів та з особливою жорстокістю шляхом позбавлення можливості вживання їжі і води умисно протиправно заподіяно смерть ОСОБА_9 , яка настала у період з 20 липня 1994 року по 04 серпня 1994 року (точної дати в ході проведення досудового розслідування не встановлено).

Відповідно до висновку експертів від 18 липня 1995 року №35 смерть ОСОБА_9 наступила від нестачі в організмі рідини та поживних речовин та від виснаження організму, у зв`язку із прив`язуванням потерпілого до дерева і залишенням його в такому стані без води і їжі на тривалий час, внаслідок чого ОСОБА_9 зазнав особливих страждань.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора, що бере участь під час апеляційного розгляду, яка повністю підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити, міркування захисника обвинуваченого про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто ухваленим компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України, ухваленим на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України та таким, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На думку колегії суддів суду апеляційної інстанції, у ході ухвалення оскаржуваного вироку місцевий суд зазначених вимог кримінального процесуального закону, що встановлюють вимоги до судового рішення, дотримався у повному обсязі.

Як вбачається із обвинувального акту стосовно ОСОБА_6 , останній обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.142, п.п. «а», «е» ст.93 КК України ( в редакції 1960 р.).

Відповідно до ч.2 ст.4 КК України кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Санкція частини 3 статті 142 КК України (в редакції 1960 року) передбачала покарання у виді позбавлення волі на строк від шести до п`ятнадцяти років з конфіскацією майна.

Водночас, санкція ст.93 КК України (в редакції 1960 року) передбачала покарання у вигляді позбавлення волі від восьми до п`ятнадцяти років або смертну кару, з конфіскацією, крім того, майна у випадках, передбачених пунктом «а» цієї статті.

Разом з тим, рішенням Конституційного Суду України від 29 грудня 1999 року у справі про конституційне подання 51 народного депутата України положення статей 24, 58, 59, 60, 93, 190-1 КК України в частині встановлення смертної кари, як виду покарання, положення ст.24 Загальної частини та положення статей Особливої частини Кримінального Кодексу України, які передбачали смертну кару, як вид покарання, визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Положення Кримінального кодексу України, які визнані неконституційними, втратили чинність з дня прийняття Конституційним Судом України такого рішення. Таким чином, з 29 грудня 1999 року санкція ст.93 КК України передбачала максимальне покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 8 до 15 років.

На виконання рішення Конституційного Суду України від 29 грудня 1999 року Верховна Рада України прийняла Закон України від 22 лютого 2000 року №1483-ІІІ «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України», яким покарання у вигляді смертної кари замінено на довічне позбавлення волі.

Цей закон набрав чинності з дня опублікування в газеті «Урядовий кур`єр», а саме 04 квітня 2000 року, отже з цього моменту посилено покарання за вказаний злочин.

Відповідно до ч.4 ст.5 КК України якщо після вчинення особою діяння, передбаченого цим Кодексом, закон про кримінальну відповідальність змінювався кілька разів, зворотну дію в часі має той закон, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи.

Згідно із ч.2 ст.6 КК України (в редакції 1960 року) закон, що усуває караність діяння або пом`якшує покарання, має зворотну силу, тобто поширюється з моменту набрання ним чинності також на діяння, вчинені до його видання.

Таким чином, з наведеного слідує, що за злочини, які вчинені в період з 29 грудня 1999 року по 04 квітня 2000 року включно, а також до 29 грудня 1999 року і за які Кримінальним кодексом передбачалось покарання у виді смертної кари, може бути призначене максимальне покарання лише у вигляді позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов висновку, з яким погоджується і колегія суддів, що максимально можливим покаранням за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 142, п.п. «а», «е» ст. 93 КК України (в редакції 1960 року), у яких обвинувачується ОСОБА_6 , може бути покарання у виді позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років.

Відповідно до ст.7-1 КК України (в редакції 1960 року) злочин, передбачений ст.93 КК України відноситься до категорії тяжкого злочину, за який передбачене покарання в виді позбавлення волі до п`ятнадцяти років.

Згідно із ч.1 ст.48 КК України (в редакції 1960 року) особу не може бути притягнуто до кримінальної відповідальності, якщо минуло десять років з дня вчинення ним злочину за який може бути призначене більш суворе покарання, ніж позбавлення волі строком на п`ять років.

Частина 3 ст.48 КК України (в редакції 1960 року) передбачає, що перебіг строку давності призупиняється, якщо особа, яка вчинила злочин сховається від слідства або суду. У цих випадках перебігу строку давності відновлюється з моменту затримання особи чи явки його з повинною. При цьому особа не може бути притягнута до кримінальної відповідальності, якщо з часу вчинення злочину минуло п`ятнадцять років і давність не була перервана вчиненням нового злочину.

Як вбачається із матеріалів провадження, злочини, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_6 , скоєні з 19 по 20 липня 1994 року, а отже з моменту їх вчинення минуло понад п`ятнадцять років.

За вказаний час ОСОБА_6 не вчинив нового злочину, а тому підстав для преривання давності у даному випадку судом не встановлено.

Так, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули зазначені у ч.1 ст.49 КК диференційовані строки давності за умови, що протягом вказаних строків особа не вчинила нового злочину, за винятком нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років (перебіг давності не перерваний); особа не ухилялася від досудового слідства або суду (перебіг давності не зупинявся); законом не встановлено заборону щодо застосування давності до вчиненого особою злочину.

Як зазначено у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 05.04.2021р. ( справа № 328/1109/19), об`єднана палата виходить з такого кримінально-правового змісту ч.2 ст.49 КК (у редакції Закону №2617-V111 від 22.11.2018 року): ухилення особи від досудового розслідування або суду має своїм наслідком зупинення перебігу давності; давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання; у разі ухилення особи від досудового розслідування або суду і наступного її з`явлення із зізнанням чи затримання встановлені ч.1 ст.49 КК (у редакції Закону №2617 У111 від 22.11.2018 р.) диференційовані строки давності до уваги не беруться; щодо такої особи застосовуються визначені ч.2 ст.49 КК (у редакції Закону №2617 У111 від 22.11.2018 р.) загальні строки давності п`ять років у разі вчинення нею кримінального проступку і п`ятнадцять років у разі вчинення нею злочину будь-якого ступеня тяжкості.

За таких обставин, є достатні підстави для звільнення ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності за ч.3 ст.142, п.п.«а», «е» ст.93 КК України (в редакції 1960 року) у зв`язку із закінченням строків давності.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.284 КПК України кримінальне провадження закривається судом у зв`язку з звільненням від кримінальної відповідальності.

Згідно із п.2 ч.3 ст.314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право закрити провадження у випадку встановлення підстав, передбачених пунктами 4-8, 10 частини першої або частиною другою статті 284 КПК України.

Таким чином, з огляду на те, що з моменту вчинення злочинів, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_6 , минуло більше п`ятнадцяти років, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення клопотання захисника про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, закривши відносно нього кримінальне провадження на підставі ч.1 ст.286 КПК України.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає ухвалу суду першої інстанції ухваленою у відповідності до вимог ст.370 КПК України і підстав для її зміни чи скасування не вбачає.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407, 408, 409, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -
УХВАЛИЛА:

Ухвалу Ківерцівського районного суду Волинської області від 15 жовтня 2020 року у провадженні за клопотання захисника ОСОБА_5 про звільнення обвинуваченого ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності у кримінальному провадженні №0000068, залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення цим судом та може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Суддя-доповідач ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3