Справа № 350/1880/18
Провадження № 11-кп/4808/259/21
Категорія ч.2 ст. 286 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2021 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду у складі:

головуючого-судді ОСОБА_3 ,

суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

з участю секретаря с/з ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

потерпілої ОСОБА_10 ,

представника потерпілого ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Івано-Франківську справу за апеляційною скаргою (далі АС) потерпілої ОСОБА_10 , на вирок Рожнятівського районного суду від 19 квітня 2021 року по кримінальному провадженні про обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі КК), -

в с т а н о в и л а:

Вказаним вироком ОСОБА_8 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , українець, з професійно-технічною освітою, працюючий на посаді помічника оператора АЗС, неодружений, на утриманні нікого не має раніше не судимий, громадянин України,
визнаний винуватим та засуджений за ч.2 ст. 286 КК на 4 (чотири) роки позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

На підставі положень ст.75 КК ОСОБА_8 звільнено від відбування призначеного основного покарання з випробуванням на іспитовий строк 2 роки, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 цього ж Кодексу.

Запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, обраний ОСОБА_8 , до вступу вироку в законну силу, залишено без змін.

Скасовано заходи забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту на вилучені транспортні засоби: автомобіль марки Volkswagen Caddy, реєстраційний номер НОМЕР_1 та мотоцикл марки ZS 125J, реєстраційний номер НОМЕР_2 , накладені згідно ухвал слідчого судді Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 19.09.2017 року.

Постановлено стягнути з ОСОБА_8 в користь держави судові витрати за проведення судових експертиз на загальну суму 6250,92 грн. (шість тисяч двісті п`ятдесят гривень 92 коп.).

Цивільний позов ОСОБА_10 задовольнити частково та стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_10 60000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди та 5000 грн. витрат на професійну правничу допомогу, а всього разом 65000,00 грн. (шістдесят п`ять тисяч гривень 00 коп.). Долю речових доказів вирішено у відповідності до положень ст.100 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК).

За вироком суду ОСОБА_8 засуджено за те, що він вчинив порушення правил безпеки дорожнього руху, особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілої ОСОБА_12 .

Кримінальне правопорушення вчинене за таких обставин.

Так, 17 вересня 2017 року близько 01 год. 30 хв., у темну пору доби, при вуличному освітленні, сухій погоді, водій ОСОБА_8 знаходився за кермом автомобіля марки Volkswagen Caddy, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який був припаркований у заїзній кишені, що навпроти приміщення нічного клубу «Максі» та торгового центру «Брошнівський» по вул. 22 Січня у селищі Брошнів-Осада Рожнятівського району Івано-Франківської області. Проїзна частина вказаної вулиці є ділянкою автодороги Н-10 Стрий-Чернівці-Мамалига, має по дві смуги для руху у кожному напрямку, які розділені дорожньою розміткою 1.3, а у місці примикання вул. Шашкевича - одинарною переривчастою лінією, смуги попутного напрямку розділені дорожньою розміткою 1.5. Водій ОСОБА_8 , маючи намір виконати маневр розвороту ліворуч, здійснив рух заднім ходом із заїзної кишені та зупинився на першій смузі руху вул. 22 Січня по напрямку руху до м. Чернівці навпроти вулиці Шашкевича. У той час по вул. 22 Січня в напрямку від м. Стрий до м. Чернівці другою смугою руху, рухався зі швидкістю 57 - 61 км/год мотоцикл марки ZS 125J, реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_13 . На задньому сидінні даного мотоцикла знаходилася пасажир ОСОБА_12 .

Коли ОСОБА_13 наблизився до автомобіля Volkswagen Caddy, ОСОБА_8 , не подаючи сигналу лівим світловим покажчиком повороту, перед початком руху, не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, не врахував дорожню обстановку і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, не дав дорогу транспортному засобу, що в цей час рухався по вулиці 22 Січня, розпочав маневр розвороту ліворуч внаслідок чого допустив зіткнення з мотоциклом НОМЕР_3 .

При цьому ОСОБА_8 порушив вимоги Правил дорожнього руху України, а саме:

п. 2.3. в якому зазначено, що для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:

б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;

п. 9.2. згідно якого водій повинен подавати сигнали світловими покажчиками повороту відповідного напрямку:

а) перед початком руху і зупинкою;

- п. 10.1. згідно якого, перед початком руху, перестроювання та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху;

- п. 10.4. згідно якого, перед поворотом праворуч та ліворуч, у тому числі в напрямку головної дороги, або розворотом водій повинен завчасно зайняти відповідне крайнє положення на проїзній частині, призначеній для руху у цьому напрямку, крім випадків, коли здійснюється поворот у разі в`їзду на перехрестя, де організовано круговий рух, напрямок руху визначено дорожніми знаками чи дорожньою розміткою, або рух можливий лише в одному напрямку, установленому конфігурацією проїзної частини, дорожніми знаками чи розміткою.

Водій, що виконує поворот ліворуч або розворот поза перехрестям з відповідного крайнього положення на проїзній частині даного напрямку, повинен дати дорогу зустрічним транспортним засобам, а при виконанні цих маневрів не з крайнього лівого положення на проїзній частині - і попутним транспортним засобам. Водій, що виконує поворот ліворуч, повинен дати дорогу попутним транспортним засобам, які рухаються попереду нього і виконують розворот.

У результаті порушення водієм ОСОБА_8 вказаних норм Правил дорожнього руху України відбулась дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої пасажир мотоцикла НОМЕР_3 ОСОБА_12 , згідно висновку судово-медичної експертизи № 170 померла від відкритої черепно-мозкової травми з переломом кісток склепіння та основи черепа, забоєм головного мозку тяжкого ступеня, крововиливами під та над оболонки головного мозку та в речовину головного мозку, в м`які тканини голови, синцями в ділянці голови, яка ускладнилась набряком та набуханням головного мозку.

У своїй АС потерпіла ОСОБА_10 , зазначає, що вважає оскаржуваний вирок незаконним та таким, що підлягає скасуванню з підстав невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, а також з підстав невідповідності стягненню на її користь розміру моральної шкоди. Зазначає, що суд в повній мірі не врахував, що настання тяжких наслідків у вигляді раптової загибелі близької людини завдали їй глибоких моральних страждань і душевного болю, що негативно вплинуло на її здоров`я, адже вона хворіє цукровим діабетом і серцево-судинними захворюваннями та іншим хворобами, а суд безпідставно у 5 разів зменшив розмір моральної шкоди.

Просить вирок суду з цих підстав скасувати та призначити обвинуваченому за ч.2 ст. 286 КК більш суворе покарання та стягнути з ОСОБА_8 в її користь моральну шкоду в розмірі 300 000 грн.

В поданому запереченні потерпілий ОСОБА_14 вважає оскаржуваний вирок законним та обґрунтованим та просить подану АС залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.

В судове засідання апеляційного суду 05.07.2021 року потерпілий ОСОБА_14 та представник потерпілої ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_15 не з`явилися, хоча про дату та час розгляду справи були належним чином повідомлені. Клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило.

Представник потерпілого - адвокат ОСОБА_11 та потерпіла ОСОБА_10 на наполягали на їх участі в апеляційній інстанції.

Інших апеляційних скарг по вказаній справі не подано.

Заслухавши доповідь судді ОСОБА_3 , пояснення потерпілої ОСОБА_10 , яка підтримала подану АС, просить вирок суду скасувати та задовольнити апеляційні вимоги в повному обсязі; пояснення обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника - адвоката ОСОБА_9 , прокурора ОСОБА_7 , представника потерпілого ОСОБА_14 адвоката ОСОБА_11 які заперечили проти поданої АС, просять вирок суду залишити без змін; перевіривши матеріали справи та додані документи, обговоривши доводи і мотиви АС, колегія суддів приходить до висновку, що АС слід залишити без задоволення, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 404 КПК, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах АС.

Відповідно до ст. 370 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Таким є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

Таких вимог закону суд першої інстанції в повній мірі дотримався.

Згідно ст. 94 КПК, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а в сукупності зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні зазначеного у вироку кримінального правопорушення (злочину) та кваліфікація його неправомірних дій за ч.2 ст. 286 КК, відповідає встановленим судом фактичним обставинам, і це в АС не оспорюється.

У відповідності до положень ст.65 КК, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а згідно ст. 50 КК, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

Покликання потерпілої ОСОБА_10 на м`якість призначеного ОСОБА_8 покарання з підстав невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості, є необґрунтованим, виходячи із наступного.

У ст. 17 Закону від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі Суд) передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Статтею 6 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» встановлено, що кожен при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом встановленим законом.

У п. 113 рішення ЄСПЛ в справі «Коваль проти України» від 19.10.2006 року, Суд наголосив, що основна мета ст.6 Конвенції у рамках кримінального провадження забезпечити справедливий розгляд справи судом, який встановить обґрунтованість «будь-якого кримінального обвинувачення». Основним аспектом права на справедливий суд є те, що розгляд кримінальної справи, включаючи елементи кримінального провадження, які відносяться до процедури, повинен бути змагальним і в якому має забезпечуватись рівність сторін обвинувачення і захисту.

Таких приписів права при розгляді даної справи суд в повній мірі дотримався.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування основного покарання з випробуванням.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції цих вимог в частині звільнення обвинуваченого від реального відбування покарання в повній мірі дотримався. Призначене покарання та рішення про звільнення від його відбування, є справедливим та законним з врахуванням всіх фактичних обставин по справі, у їх сукупності, відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі, є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, а доводи апеляційної скарги потерпілої в цій частині, є безпідставними та непереконливими.

Так, призначаючи ОСОБА_8 покарання, суд в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК, відноситься до тяжких злочинів.

Суд першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому правильно застосував положення ст. 75 КК, та звільнив його від відбування призначеного основного покарання з випробуванням на іспитовий строк 2 роки, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 цього ж Кодексу, враховуючи при цьому дані про його особу і обставини, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину.

Колегія суддів погоджується з встановленими даними про особу обвинуваченого ОСОБА_8 , зокрема, те, що він не одружений, здійснює догляд за престарілою бабою, якій 82 роки, працює на посаді помічника оператора АЗС у фізичної особи підприємця ОСОБА_16 , раніше не судимий, позитивно характеризується по місцю проживання як такий, що спокійний, врівноважений, користується авторитетом у товаришів, з повагою відноситься до старших, на наркологічному та психоневрологічному обліках не перебуває, повністю відшкодував шкоду потерпілому ОСОБА_14 , який являється опікуном малолітнього ОСОБА_17 , та який жодних претензій до обвинуваченого не має, просить його суворо не карати та не позбавляти його волі.

Відповідно до ч.1 ст. 8 Конституції України діє принцип верховенства права. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява № 10249/13) зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Обираючи вид та міру покарання обвинуваченому, виходячи з принципу індивідуалізації покарання, судом першої інстанції в повній мірі враховано також спосіб посягання, форму та ступінь вини обвинуваченого.

Тому одна лише тяжкість вчинення в даному випадку злочину не може бути єдиною та безумовною підставою для висновку про неможливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства, а тому призначення судом покарання у межах санкції ч.2 ст.286 КК, а саме у виді позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами, зі звільненням від відбування призначеного основного покарання з випробуванням з покладенням на нього частини обов`язків, передбачених ст.76 цього ж Кодексу, на переконання колегії суддів, буде необхідними і достатніми для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

З урахуванням з`ясованого, колегія суддів погоджується, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, про те, що з метою виправлення та запобігання вчиненню обвинуваченим повторних злочинів, обвинуваченому необхідно призначити покарання у межах санкції статті обвинувачення із застосуванням ст.ст. 75, 76 КК, тобто із звільненням його від відбування покарання з випробовуванням.

Обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , є те, що він визнав вину повністю, вперше притягується до кримінальної відповідальності, активно сприяв розкриттю злочину та щиро розкаявся у вчиненому, являється особою молодого віку, який працює, добровільно відшкодував завдану шкоду потерпілому ОСОБА_14 та частково відшкодував моральну шкоду потерпілій ОСОБА_10 .

Обставини, які обтяжують ОСОБА_8 покарання, судом не встановлено.

На переконання колегії суддів, запропоноване потерпілою, в поданій АС, реальне відбування покарання, яке слід призначити обвинуваченому, є занадто суворим, та таким, який на тривалий строк позбавить ОСОБА_8 волі, внаслідок чого той втратить соціальні зв`язки із суспільством.

Суд першої інстанції, довівши вину ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, з достатньою повнотою, врахував усі обставини, на які вказує потерпіла в апеляційній скарзі, зробив правильний висновок про доцільність призначення йому покарання в межах санкції ч.2 ст. 286 КК у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки та обґрунтовано прийняв рішення про підставність застосування до нього положень ст. 75 КК з покладеннм на нього відповідних обов`язків, згідно приписів ст. 76 цього Кодексу.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів, перевіривши апеляційні доводи потерпілої прийшла до переконання, що призначене ОСОБА_8 покарання, із застосуванням положень ст.ст. 75, 76 КК, буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів, а тому підстав для посилення йому покарання немає.

Щодо доводів АС потерпілої в частині того, що суд безпідставно зменшив розмір моральної шкоди, яка була нею заявлена в цивільному позові, колегія суддів вважає необґрунтованим, виходячи із наступного.

За змістом ч. 1 ст. 129 КПК суд, ухвалюючи обвинувальний вирок, залежно від доведеності підстав та розміру цивільного позову задовольняє його повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Частиною 5 ст. 128 КПК передбачено, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Загальними вимогами цивільного процесуального права визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову.

Відповідно до ч.ч. 1 та 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

В п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 № 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

При вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції в повній мірі врахував наявність такої, протиправність дій її заподіювача, причинний зв`язок між шкодою і протиправним діянням відповідача.

Судом також було встановлено і те, що внаслідок протиправних дій ОСОБА_8 загинула потерпіла ОСОБА_12 , яка являлася внучкою потерпілої ОСОБА_10 .

З рішення виконавчого комітету Брошнів-Осадської селищної ради № 58 від 13.12.2015 року вбачається, що ОСОБА_10 була призначена опікуном над неповнолітніми ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (т. 2, а.к.п. 35).

Разом з тим, досліджені судом першої інстанції докази, свідчать про неприязні відносини між позивачкою ОСОБА_10 та потерпілою ОСОБА_12 .

Так, розпорядженням Рожнятівської районної державної адміністрації від 20.04.2017 року № 80, ОСОБА_10 звільнено від обов`язків піклувальника на підставі висновку органу опіки та піклування від 20.04.2015 року № 183/04-14 та її заяви про відмову від обов`язків опіки над ОСОБА_12 (т. 2, а.с. 37-38).

З вказаного розпорядження Рожнятівської райдержадміністрації від 20.04.2017 року № 80 вбачається, що внаслідок звільнення ОСОБА_10 від обов`язків піклувальника, неповнолітню ОСОБА_19 влаштовано в Івано-Франківську обласну загальноосвітню школу-інтернат І-ІІІ ступенів Івано-Франківської обласної ради на повне державне утримання. (т. 2, а.к.п. 37).

З висновків старшого інспектора Рожнятівського відділення поліції від 20.11.2016 року та 02.03.2017 року за матеріалами перевірки зареєстрованих в ЖЄО від 13.11.2016 року та 25.02.2017 року, а також листа селищного голови Брошнів-Осадської селищної ради № С-41/02-25 від 24.03.2017 року вбачається, що ОСОБА_12 зверталася із заявами у поліцію та в селищну раду про те, що її баба ОСОБА_10 вчиняє з нею сварки та не впускає її з малолітньою новонародженою дитиною до власної квартири (т. 2, а.к.п. 108-110).

Вказані обставини підтверджуються і постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 26.02.2019 року (т. 2, а.к.п. 114-117).

З вказаної постанови також вбачається, що у провадженні Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області перебувала справа за позовом ОСОБА_12 та ОСОБА_20 до ОСОБА_21 та ОСОБА_10 про усунення перешкод у користуванні квартирою. Рішенням Рожнятівського районного суду від 23.11.2018 року, позов задоволено повністю. Зобов`язано ОСОБА_21 та ОСОБА_10 не чинити перешкоди ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та його законному представнику (опікуну) ОСОБА_14 в користуванні належною на праві власності ОСОБА_17 1/2 частиною квартири АДРЕСА_2 , та вселено ОСОБА_17 в житло.

При розгляді Івано-Франківським апеляційним судом апеляційної скарги ОСОБА_10 на рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 23.11.2018 року про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення, судом встановлено, що ОСОБА_10 , яка проживає в квартирі АДРЕСА_2 , чинила перешкоди та не впускала в квартиру співвласників ОСОБА_12 та ОСОБА_20 , а після смерті ОСОБА_12 та заміни її спадкоємцем ОСОБА_17 , чинить останньому перешкоди в користуванні належному йому 1/2 частиною вказаної квартири.

Крім цього, допитаний в судовому засіданні першої інстанції потерпілий ОСОБА_14 пояснив, що ОСОБА_10 протиправно була визнана потерпілою у даному кримінальному провадженні, оскільки вона, хоча і являлася бабою ОСОБА_12 та була колись її опікуном, однак відмовилася від опіки над нею, жодним чином в останні роки не цікавилася її життям. Навпаки не впускала ОСОБА_12 з малолітнім сином ОСОБА_22 в належне їй житло. Тому останній час ОСОБА_12 змушена була проживати разом з дитиною у його квартирі, та через суди вселятися у належну їй квартиру..

Після смерті ОСОБА_12 , він являється опікуном над її малолітнім сином ОСОБА_17 , за яким він здійснює догляд. Натомість ОСОБА_10 жодним чином не цікавилася життям малолітньої дитини і надалі продовжує створювати йому перешкоди у користуванні квартирою.

З огляду на встановлені судом обставини, колегія суддів вважає, що вимога цивільного позивача ОСОБА_10 щодо моральної шкоди була підставною, оскільки полягає у душевному болю та моральних стражданнях, яких потерпіла зазнала у зв`язку з втратою близької їй людини, що було наслідком дорожньо-транспортної пригоди з вини ОСОБА_8 .

Разом з тим, суд першої інстанції, дослідивши докази, прийшов до обґрунтованого переконання, що вказані вище обставини, свідчать про істотне зниження ступеня тяжкості завданої ОСОБА_10 моральної шкоди, а тому виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, вірно визначив розмір моральної шкоди в сумі 60000 грн., який на думку колегії суддів відповідатиме ступеню тяжкості страждань потерпілої ОСОБА_10 ..

З урахуванням вищевикладеного, АС потерпілої ОСОБА_10 не підлягає до задоволення.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_10 залишити без задоволення, а вирок Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 19 квітня 2021 року щодо ОСОБА_8 без зміни.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий ОСОБА_3

Судді ОСОБА_4

ОСОБА_5