Справа № 450/3605/18 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/1205/20 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2021 року колегія cуддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:
головуючого - судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,
розглянувши у кримінальному проваджені про обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, щодо:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого та жителя АДРЕСА_1 ,

з участю прокурора ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_8 ,
апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Пустомитівського районного суду Львівської області від 21 вересня 2020 року щодо ОСОБА_6 ,

ВСТАНОВИЛА:

вироком Пустомитівського районного суду Львівської області від 21 вересня 2020 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, та призначити йому покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік.
Згідно ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування обраного основного покарання з випробуванням, надавши іспитовий строк 1 (один) рік, якщо він протягом визначеного судом іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов"язки, передбачені ст.76 КК України, а саме періодично з"являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Стягнуто з ОСОБА_6 в доход держави процесуальні витрати за проведення експертних досліджень в сумі 6435,00 грн.
Вирішено питання з речовими доказами.
Згідно з вироком ОСОБА_6 , 15.07.2018 р. о 16 год. 30 хв., керуючи транспортним засобом марки "Чері Амулет" номерний знак НОМЕР_1 і рухаючись ним на 545 км + 600 м автодороги "Київ-Чоп" в напрямку м.Чоп, поблизу с.Чишки Пустомитівського району Львівської області, порушив вимоги Р.1 п.1.2, п.1.5, Р.2, п.2.3 "б, д", Р.12 п.12.1 Правил дорожнього руху України, які виразились в тому, що він був неуважним, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не реагував на її зміну, своїми діями створив загрозу безпеці дорожнього руху, під час вибору в установлених межах безпечної швидкості не урахував дорожню обстановку та заокруглення дороги, щоб мати змогу постійно і безпечно контролювати рух керованого ним автомобіля, внаслідок чого втратив контроль над транспортним засобом та виїхав на зустрічну смугу руху, де здійснив зіткнення з автомобілем тягачем марки "Мерседес-Бенц Актрос" номерний знак НОМЕР_2 із напівпричепом марки "NK35" номерний знак НОМЕР_3 під керуванням водія ОСОБА_9 , який рухався в напрямку м.Київ. Внаслідок зіткнення пасажир транспортного засобу марки "Чері Амулет" номерний знак НОМЕР_1 ОСОБА_10 отримав тяжке тілесне ушкодження.
На вирок суду обвинувачений ОСОБА_6 не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікацію дій подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити даний вирок в частині призначення покарання та постановити ухвалу, якою звільнити його від призначеного додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
В обґрунтування покликається на те, що не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікацію дій, вважає, що призначене судом першої інстанції додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік є незаконним, необґрунтованим, занадто суворим, оскільки вирок ухвалено без врахування тяжкості злочину, його особи, як обвинуваченого, без належного врахування обставин, що пом`якшують покарання та інших обставин справи. Вказує, що усі пом`якшуючі обставини враховані лише при призначенні йому основного покарання та звільнення від його відбування з випробуванням, а не при призначенні йому додаткового покарання. Звертає увагу, суд першої інстанції не взяв до уваги необхідність використання ним транспортного засобу з метою доїзду до місця праці із села до міста в період карантину. Крім цього, суд першої інстанції не обґрунтував свою твердження про те відсутність в обвинуваченого ОСОБА_6 елементарних знань Правил дорожнього руху України та грубого нехтування такими.
22 лютого 2021 року обвинувачений ОСОБА_6 подав зміни та доповнення до апеляційної скарги, в яких просить змінити даний вирок та призначити йому покарання із застосуванням ч.1 ст. 69 КК України у вигляді штрафу і відповідно до ст. 75 КК України звільнити від призначеного основного покарання, а також від призначеного додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
Мотивує вищенаведене тим, що призначене йому покарання у виді 3 років позбавлення волі, хоча й відповідає санкції статті, проте є занадто суворим, оскільки призначене без врахування тяжкості злочину, його особи та без належного врахування обставин, що пом`якшують покарання. Вказує, що суд першої інстанції не взяв до уваги необхідність використання ним транспортного засобу з метою доїзду до місця праці із села до міста в період карантину. Крім цього, суд першої інстанції не врахував, що протягом тривалого часу керування транспортними засобами, зокрема стаж водіння складає 35 років, жодного разу не притягувався ні до адміністративної, ні до кримінальної відповідальності. Звертає увагу, що після вчинення ДТП зробив відповідні висновки, керую транспортним засобом, безумовно і точно дотримуючись усіх вимог ПДР.
Заслухавши виступи обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_8 на підтримку поданої апеляційної скарги, прокурора, який заперечив такі, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.
Вимогами ч.1 ст. 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні зазначеного у вироку суду кримінального правопорушення, відповідає фактичним обставинам справи і є обґрунтованим.
Наведеним у вироку доказам суд першої інстанції дав належну правову оцінку, вірно кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_6 за ч.2 ст. 286 КК України.
Оскільки фактичні обставини кримінального провадження ніким не оспорюються, суд не проводить детальний їх аналіз і відповідно до ст. 404 КПК України перевіряє вирок суду першої інстанції лише в межах апеляційної скарги.
Що стосується доводів апеляційної скарги стосовно призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_6 із застосуванням ст. 69 КК України, то відповідно до ст. 65 КК України суд повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, за яких вчинений злочин, в тому числі і ті обставини, які пом`якшують покарання. Дотримання цих вимог з приводу загальних засад призначення покарання необхідне, оскільки саме за допомогою них реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
Згідно з роз`ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 року №7, суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
Обираючи обвинуваченому покарання, суд виходить не тільки із встановленої ст. 50 КК України його мети кари, а й з надання можливості засудженому виправитись та запобігти вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
Частиною 1 статті 69 КК України передбачено, що за наявності кількох обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.
При призначенні покарання ОСОБА_6 суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого, особу винного, який раніше не судимий, має на утриманні неповнолітню дитину, позитивно характеризується за місцем реєстрації та проживання, на наркологічному і психіатричному обліках не перебуває, пом`якшуючу покарання обставину як щире каяття, визнання своєї винуватості та активне сприяння розкриттю злочину в частині механізму вчинення дорожньо-транспортної пригоди, як на досудовому розслідуванні, так і в суді першої інстанції, відшкодування завданої шкоди потерпілому ОСОБА_10 та відсутність обтяжуючих покарання обставин.
Так, судом першої інстанції ОСОБА_6 призначено покарання в межах санкції статті, зокремау виді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік, а тому на переконання колегії суддів, встановлені судом обставини не свідчать про те, що слід призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті.
Таким чином, доводи обвинуваченого про застосування ст. 69 КК України не знайшли свого підтвердження під час розгляду в суді апеляційної інстанції.
Також, суд першої інстанції врахував, що у зв`язку із відсутністю в обвинуваченого ОСОБА_6 елементарних знань Правил дорожнього руху України та грубого нехтування такими, навиків керування автомобілем, додаткове покарання сприятиме виправленню обвинуваченого ОСОБА_6 в частині суворого дотримання в подальшому Правил дорожнього руху України, що надалі унеможливить становити його загрозу для оточуючого суспільства, в тому числі учасників дорожнього руху серед яких знаходяться діти і люди похилого віку.
Крім цього, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що покликання обвинуваченого ОСОБА_6 на необхідності використання транспортного засобу з метою його та дружини доїзду до місця праці із села до міста в період карантину не заслуговують уваги, оскільки такі обмеження є тимчасовими, а між населеними пунктами курсує громадський транспорт. Більше того, транспортний засіб, який перебуває у володінні обвинуваченого ОСОБА_6 , не є основним джерелом доходу останнього, а лише засобом пересування.
Суд апеляційної інстанції вважає, що покарання обвинуваченому ОСОБА_6 визначено відповідно до вимог закону, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження нових злочинів, та відповідає вимогам статті 65 КК України. Підстав вважати призначене ОСОБА_6 покарання явно несправедливим через його суворість, колегія суддів не вбачає.
Істотних порушень кримінального процесуального закону, які є підставою для скасування вироку, при апеляційному розгляді не встановлено.
Враховуючи вищенаведене, на переконання колегії суддів апеляційного суду, оскаржуваний вирок є законним та обґрунтованим, відтак апеляційні вимоги обвинуваченого не підлягають до задоволення.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 409, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Пустомитівського районного суду Львівської області від 21 вересня 2020 року щодо ОСОБА_6 залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з дня її оголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4