КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/824/3160/2021
Категорія ч. 2 ст. 286 КК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу першого заступника керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_9 на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 20 травня 2021 року у кримінальному провадженні №0000782 стосовно обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Сидори Білоцерківського району Київської області, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 20 травня 2021 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керування транспортним засобом на строк 1 рік.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку тривалістю 1 рік, не вчинить нового злочину та виконає обов`язки, передбачені ст. 76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, робот; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Судом також залишено без розгляду цивільний позов потерпілої ОСОБА_10 та стягнуто з ОСОБА_7 процесуальні витрати.

Суд визнав доведеним, що ОСОБА_7 23 січня 2020 року приблизно о 07 год 00 хв, керуючи технічно справним автомобілем «Рено Логан», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухався в темний час доби по вологому асфальтобетонному дорожньому покриттю другої смуги руху проїзної частини вул. Васильківська зі сторони станції метро «Васильківська» у напрямку станції метро «Виставковий центр» у м. Києві та, наближаючись до регульованого перехрестя вул. Васильківська та вул. М.Ломоносова, порушив вимоги пунктів 2.3(б), 12.3, 12.9(б) ПДР України, проявив неуважність, неправильно зреагував на зміну дорожньої обстановки, не обрав безпечної швидкості руху та перевищив максимально допустиму швидкість, з урахуванням дорожньої обстановки не прийняв міри для зменшення швидкості руху аж до повної зупинки керованого ним транспортного засобу, в результаті чого здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_10 , яка рухалася по пішохідному переходу справа наліво відносно напрямку його руху. В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_10 отримала тяжкі тілесні ушкодження за критерієм небезпеки для життя.
Порушення водієм ОСОБА_7 вимог пунктів 2.3(б), 12.3, 12.9(б) ПДР України знаходяться у прямому причинному зв`язку з виникненням даної ДТП та її наслідками.

В апеляційній скарзі прокурор, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 20 травня 2021 року скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік; на підставі ст. ст. 75, 76 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення та виконає покладені на нього обов?язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Прокурор не оспорює фактичні обставини кримінального провадження, встановлені судом та викладені у вироку, доведеність винуватості ОСОБА_7 та правильність кваліфікації його дій, вид і розмір призначеного судом покарання та висновки суду щодо можливості застосування інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням, водночас вважає, що суд неправильно застосував до обвинуваченого вимоги ст. 75 КК України.
Обґрунтовуючи свою позицію, прокурор посилається на те, що положення ч. 3 ст. 75 КК України визнають однією із умов звільнення від відбування призначеного покарання з випробуванням невчинення нових кримінальних правопорушень протягом іспитового строку. Однак, суд незаконно звільнив ОСОБА_7 від відбування призначеного основного покарання з умовою невчинення протягом іспитового строку виключно злочинів, хоча застосоване у ч. 3 ст. 75 КК України поняття кримінальне правопорушення є ширшим за злочин, оскільки включає також і кримінальні проступки.

Внаслідок такої помилки суду першої інстанції, на думку прокурора, становище обвинуваченого було незаконно покращено, у зв`язку з чим її виправлення та погіршення становища обвинуваченого можливе шляхом ухвалення нового вироку апеляційним судом.

Іншими учасниками судового провадження, які мають право подати апеляційну скаргу, вирок суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржений.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, позиції обвинуваченого та захисника, які не заперечували щодо апеляційних вимог, провівши судові дебати та надавши останнє слово обвинуваченому, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга першого заступника керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_9 підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції за обставин, наведених у вироку, про доведеність винуватості ОСОБА_7 - особою, яка керує транспортним засобом, у порушенні правил безпеки дорожнього руху, що заподіяло потерпілому тяжке тілесне ушкодження є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються наявними у ньому доказами, які досліджувалися в порядку, визначеному ч. 3 ст. 349 КПК України, і ніким із учасників судового провадження не оспорюються, а тому колегія суддів, не встановивши істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції дійти правильних висновків у цій частині, не переглядає їх відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України.

З огляду на фактичні обставини, встановлені судом, та доведеність винуватості, вірною є і кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України.

Не оспорюються в апеляційній скарзі вид та розмір покарання, яке призначено судом першої інстанції обвинуваченому, отже висновки суду і в цій частині колегією суддів не переглядаються на підставі ч. 1 ст. 404 КПК України.

Колегія суддів лише вважає за необхідне вказати, що покарання ОСОБА_7 , як основне, так і додаткове, призначено з дотриманням вимог ст.ст. 50, 65 КК України, а висновки суду в цій частині є достатньо обґрунтованими.

Не ставить під сумнів прокурор в апеляційній скарзі і висновок суду про можливість застосування до обвинуваченого положень ст. 75 КК України та звільнення від відбування основного покарання з випробуванням.

Що стосується доводів апеляційної скарги щодо неправильного застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, які прокурор пов`язує з посиланням суду в резолютивній частині вироку на можливість звільнення ОСОБА_7 від відбування призначеного основного покарання, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового «злочину», що не узгоджується з вимогами ч. 3 ст. 75 КК України, які передбачають умову звільнення від відбування покарання - невчинення нового кримінального правопорушення, то колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КК України, підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом.

Частиною 2 ст. 4 КК України передбачено, що кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Системний аналіз цих та інших норм Загальної частини КК України дозволяє зробити висновок про те, що у разі вчинення засудженим в період іспитового строку нового кримінального правопорушення, незалежно від того чи це буде новий злочин чи кримінальний проступок, у даному та інших випадках застосовуватися будуть норми закону України про кримінальну відповідальність, які будуть діяти на час вчинення цього діяння, а не судове рішення, в якому помилково зазначено про звільнення від відбування покарання, якщо засуджений протягом іспитового строку не вчинить нового злочину, замість кримінального правопорушення.

Крім того, колегія суддів зауважує, що при застосуванні положень ст. 75 КК України та звільненні ОСОБА_7 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням суд у вироку на виконання вимог ч. 3 ст. 75 КК України зазначив тривалість іспитового строку та передбачені ст. 76 КК України обов`язки, які покладає на обвинуваченого. Водночас умови звільнення засудженого від відбування призначеного покарання регламентовані законом України про кримінальну відповідальність, тому, на думку колегії суддів, не позбавляють можливості суд додатково не вказувати їх у вироку.

Виходячи з наведеного, допущена судом першої інстанції помилка, на переконання колегії суддів, не могла призвести до покращення процесуального становища обвинуваченого, отже підлягає виправленню шляхом зміни вироку в частині рішення суду про звільнення ОСОБА_7 на підставі ст. 75 КК України від відбування призначеного основного покарання з випробуванням та виключення умови такого звільнення, яка суперечить точному змісту ч. 3 ст. 75 КК України з огляду на вимоги ст. 12 КК України.

Таким чином, апеляційну скаргу прокурора слід задовольнити частково.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу першого заступника керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 20 травня 2021 року щодо ОСОБА_7 змінити в частині призначеного покарання із застосуванням ст. 75 КК України.

Виключити із резолютивної частини вироку посилання суду при застосуванні ст. 75 КК України, як на умову звільнення ОСОБА_7 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, на «невчинення нового злочину».

У решті цей вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

____________________ ________________________ _______________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4