КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
------------------------------------------------------------------------------------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 травня 2021 року колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:
суддів ОСОБА_1 ,
ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 02.11.2020, яким
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Копачі Мєшіславського району Могилевської області Республіки Білорусь, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та призначено йому покарання у виді 5 років позбавлення волі.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів остаточне покарання ОСОБА_7 призначено у виді 5 років позбавлення волі, вирок Деснянського районного суду м. Києва від 26.06.2019 вирішено виконувати самостійно,

В С Т А Н О В И Л А:

Вказаним вироком ОСОБА_7 визнано винуватими у тому, що він 24 червня 2019 року приблизно о 20 год. 15 хв., знаходячись по проспекту Маяковського, 15 в м.Києві з метою повторного відкритого викрадення чужого майна підійшов до незнайомого ОСОБА_8 , штовхнув його в спину, від чого ОСОБА_8 впав на землю. Після цього ОСОБА_7 стягнув з плечей потерпілого ОСОБА_8 сумку, в якій знаходились грошові кошти в сумі 233 грн., зв`язка ключів, паспорт громадянина України, картка платника податків, перепустка на роботу на ім`я ОСОБА_8 , які матеріальної цінності для потерпілого не становлять та з місця вчинення кримінального правопорушення з викраденим майном зник.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить скасувати оскаржуваний вирок та закрити кримінальне провадження. В обґрунтування апеляційних вимог обвинувачений посилається на однобічність та неповноту досудового та судового слідства, що призвело до невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Зокрема зазначає, що умислу на заволодіння майном потерпілого у нього не було та дій спрямованих на викрадення у будь-який спосіб він не вчиняв. Поза увагою суду залишилось його твердження про те, що потерпілого ОСОБА_8 він ударив декілька разів на ґрунті конфлікту, який виник внаслідок того, що потерпілий нецензурно висловився на його адресу. Під час обопільної бійки з потерпілим хтось покликав поліцію, тому він почав тікати, а коли його затримали, то підкинули йому сумку потерпілого, яку він не крав. Потерпілий і свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні показали, що не бачили обставин викрадення сумки. Належних, допустимих і достатніх доказів, що підтверджують заволодіння ним майном в ході судового розгляду не встановлено.
Заслухавши доповідь судді, доводи учасників апеляційного розгляду, провівши судові дебати, заслухавши останнє слово обвинуваченого, вивчивши матеріали справи, обговоривши і перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до таких висновків.
Розглядаючи кримінальне провадження відносно ОСОБА_7 , суд першої інстанції, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами прав та свобод у наданні доказів, їх дослідженні та доведенні їх переконливості перед судом, в межах пред`явленого обвинувачення безпосередньо дослідив надані докази та перевірив обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, ґрунтуються на досліджених в ході судового розгляду доказах показаннях потерпілого ОСОБА_8 , показаннях свідка ОСОБА_9 , протоколі огляду місця події від 24.06.2019 року, протоколі затримання від 24.06.2019 року.

Зокрема, у своїх показаннях в суді першої інстанції потерпілий ОСОБА_8 категорично заперечив наявність будь-якого конфлікту з обвинуваченим. Показав, що вперше побачив обвинуваченого вже після того як той наніс йому удар ззаду. Від удару він упав на землю та після цього обвинувачений наніс йому ще один удар, від якого він був повністю приголомшений. Коли отямився, то виявив відсутність сумки з особистими речами, перелік яких вказано в обвинуваченні. Незнайомі йому люди повідомили, що затримали нападника та викликали працівників поліції. Коли ОСОБА_7 передавали в руки поліції, при ньому була викрадена у нього сумка (звукозапис судового засідання від 24.03.2020).

Свідок ОСОБА_9 в суді першої інстанції підтвердив, що за повідомленням про вчинення злочину виїхав у складі автопатруля поліції на місце події, де з`ясувалось, що перехожі затримали обвинуваченого ОСОБА_7 у зв`язку із відкритим викраденням у потерпілого ОСОБА_8 сумки з особистими речами. ОСОБА_7 був затриманий за підозрою у вчиненні злочину, а виявлена при ньому сумка вилучена (звукозапис судового засідання від 06.07.2020).

Відповідно до протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, 24.06.2019 слідчим Деснянського УП ГУНП у м. Києві під час особистого обшуку ОСОБА_7 було вилучено сумку, в якій знаходились грошові кошти в сумі 233 грн., зв`язка ключів, паспорт громадянина України ОСОБА_8 , картка платника податків, перепустка на ім`я ОСОБА_8 (т.1 а.с.94-102).
Постановою від 25.06.2019 вказане майно було визнано речовими доказами та в подальшому передано на зберігання потерпілому ОСОБА_8 (т.1 а.с.103-105).
Наведені докази у своїй сукупності є взаємопов`язаними, узгоджуються між собою, відповідають вимогам належності та допустимості, не містять розбіжностей або суперечностей, які б могли вплинути на правильність висновку суду щодо винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення.

При цьому суд першої інстанції дав оцінку всім доказам у справі та зазначив, чому взяв до уваги одні докази і відкинув інші, обґрунтовано дійшов висновку про неправдивість показань ОСОБА_7 щодо фактичних обставин подій, зокрема щодо заперечення вчинення ним дій на відкрите викрадення майна потерпілого.
Під час апеляційного розгляду колегія суддів не знайшла передбачених ч.3 ст.404 КПК України підстав для повторного дослідження доказів за викладеним у апеляційній скарзі клопотанням обвинуваченого.
На думку колегії суддів, суд першої інстанції, оцінивши докази у їх сукупності, правильно встановив фактичні обставини кримінального правопорушення, обґрунтовано дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 та правильно кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 186 КК України.
За результатами апеляційного розгляду апеляційним судом не встановлено передбачених ч.2 ст.412 КПК України істотних порушень кримінального процесуального закону під час судового розгляду провадження, як і інших істотних порушень кримінального процесуального закону, які хоч і не зазначені в ч.2 ст.412 КПК України, однак перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Доводи сторони захисту щодо неповноти судового розгляду з підстав, що суд не допитав свідків сторони обвинувачення є необґрунтованими, оскільки в ході судового розгляду свідка ОСОБА_9 було допитано, а в судовому засіданні від 06.10.2020 прокурор відмовився від допиту свідка ОСОБА_10 .

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги обвинуваченого не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду, вирок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстави для скасування вироку відсутні.
Разом з тим, відповідно до ч.2 п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2003, коли особа, щодо якої було застосоване звільнення від відбування покарання з випробуванням, вчинила до постановлення вироку в першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, що належить відбувати реально, застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань не допускається. За таких умов кожний вирок виконується самостійно.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає за необхідне виключити з резолютивної частини оскаржуваного вироку рішення про призначення ОСОБА_7 остаточного покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, оскільки таке рішення суперечить рішенню щодо окремого виконання вироку Деснянського районного суду м. Києва від 26 червня 2019 року.

Відповідно до ч.2 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргуобвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
На підставі ч.2 ст.404 КПК України вирок Деснянського районного суду м. Києва від 02.11.2020 щодо ОСОБА_7 змінити, виключивши з резолютивної частини вироку рішення про призначення ОСОБА_7 остаточного покарання на підставі ч.4 ст.70 КК України.

В решті вирок Деснянського районного суду м. Києва від 02.11.2020 щодо ОСОБА_7 залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

СУДДІ:

_________________ _________________ _________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3