Справа № 156/174/21
Номер провадження: 1-кп/156/59/21
У Х В А Л А

24 травня 2021 року смт Іваничі

Іваничівський районний суд Волинської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

розглянувши у судовому засіданні кримінальне провадження за № 0000016 від 14.01.2021 року про обвинувачення ОСОБА_3 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_5 ,

потерпілої ОСОБА_6 ,

представника потерпілого ОСОБА_7 . ОСОБА_8

в с т а н о в и в :

На розгляді в Іваничівському районному суді Волинської області перебуває обвинувальний акт, складений у кримінальному провадженні по обвинуваченню ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України.

Ухвалою судді від 04 березня 2021 року призначено підготовче судове засідання по даному кримінальному провадженню.

Ухвалою від 19 березня 2021 року кримінальне провадження призначено до судового розгляду.

Ухвалою суду від 13.04.2021 року обвинуваченому ОСОБА_3 продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів до 11 червня 2021 року, строк дії ухвали щодо продовження дії запобіжного заходу закінчується 11 червня 2021 року.

24 травня 2021 року прокурор заявив клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_3 , оскільки ризики, визначені п.п. 1, 3, 5 ст. 177 КПК України, які існували на час обрання запобіжного заходу (спроби переховування обвинуваченого від суду, здійснення обвинуваченим незаконного впливу на потерпілих та свідків у даному кримінальному провадженні, вчинення інших кримінальних правопорушень), не відпали, а продовжують існувати і на стадії судового провадження. Більш м`який запобіжний захід, аніж взяття під варту, не зможе запобігти і є недостатнім для запобігання ризикам, що продовжують існувати, є виправданим за наявності суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості превалює над принципом поваги до свободи особистості.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_5 заперечив проти продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою та просив обрати більш м`який запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту за місцем проживання обвинуваченого, оскільки, зі слів захисника, ОСОБА_3 немає наміру вчиняти нові злочини, ухилятися та переховуватися від суду, має постійне місце проживання, не має наміру впливати на потерпілих, оскільки потерпілі претензій до обвинуваченого не мають, шкода їм повністю відшкодована. Звернув увагу суду на те, що потерпіла ОСОБА_6 в попередньому судовому засіданні, а представник потерпілого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 під час даного засідання просили призначити ОСОБА_3 запобіжний захід не пов`язане з позбавленням волі.

Зазначає, що станом на даний час ризики, встановлені ст. 177 КПК України, значно зменшилися. Тому, цілком виправданим є обрання запобіжного заходу у вигляді цілодобового арешту, що полягає у цілодобовому контролі шляхом накладення електронного браслета. Разом з тим зазначив, що прокурором не доведено вчинення злочину із застосуванням насильства або погрозою його застосування, тому є підстави для визначення застави.

Обвинувачений ОСОБА_3 стосовно клопотання прокурора в судовому засіданні повністю підтримав позицію свого захисника.

Представник потерпілого ОСОБА_7 ОСОБА_8 в судовому засіданні заперечив щодо клопотання прокурора та наполягав обрати обвинуваченому запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту або визначити розмір застави при продовженні обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Зазначив, що зі слів його довірителя, шкода обвинуваченим повністю відшкодована, претензій немає, крім того, ОСОБА_3 жодним чином не здійснював та не здійснює тиск на потерпілого.

Прокурор заперечив щодо зміни запобіжного заходу, вказавши, що свідки ще не допитані, щоб не допустити впливу на них, просить суд залишити діючий запобіжний захід.

Заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали клопотання, вивчивши матеріали кримінального провадження, оцінивши надані сторонами докази, відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України вважає необхідним розглянути питання про доцільність продовження строків запобіжного заходу - тримання обвинуваченого ОСОБА_3 під вартою.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, яке передбачене ч. 4 ст. 296 КК України та відноситься до тяжких злочинів.

Ухвалою слідчого судді Нововолинського міського суду Волинської області від 19 лютого 2021 року відносно обвинуваченого ОСОБА_3 обрано міру запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на шістдесят днів з 19 лютого 2021 року до 19 квітня 2021 року включно, оскільки ОСОБА_3 підозрюється у вчиненні злочину, вчиненого із застосуванням насильства, слідчий суддя, відповідно до ч. 4 ст. 183 КПК України, не визначив розмір застави останньому. Зазначена ухвала набрала законної сили 01.03.2021 року.

Ухвалою судді від 13 квітня 2021 року обвинуваченому ОСОБА_3 продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на шістдесят днів з 13 квітня 2021 року до 11 червня 2021 року включно.

Відповідно до ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою, суд повинен оцінити в сукупності обставини, передбачені ч.1 ст.194 КПК України, а також підстави та обставини, що враховуються при обранні запобіжного заходу, зокрема, ризики переховування від органів досудового розслідування та/або суду, знищення доказів, незаконного впливу на учасників судового провадження, перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, продовження кримінального правопорушення або вчинення іншого тощо. При цьому у відповідності до п.3, п.4 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ризик переховування обвинуваченого (підозрюваного) від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового рішення.
Прокурор у клопотанні про продовження строку тримання під вартою вказав, що на даний час продовжують існувати ризики того, що обвинувачений може переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, та може вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення у якому обвинувачується, незаконно впливати на свідків, а також тяжкість покарання, у виді позбавлення волі на строк до семи років, яке загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується, що слугували підставами для обрання обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою.
Суд вважає за необхідне зазначити, що рішення суду про застосування до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, або продовження строку дії такого запобіжного заходу буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики ЄСПЛ, що узгоджується з вимогами ч.5 ст.9 КПК України.
ЄСПЛ неодноразово наголошував, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.
Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
Згідно з ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.
В контексті практики ЄСПЛ ризик втечі обвинуваченого не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі, або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (рішення в справі "Панченко проти Росії").
В контексті п.3 ст.5 Конвенції (правова позиція ЄСПЛ у п.60 рішення у справі "Єлоєв проти України") після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого, а тому суду в разі задоволення клопотання про обрання або продовження терміну застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою необхідно чітко зазначити у судовому рішенні про наявність іншої підстави (підстав) або ризиків, що передбачені ч.1 ст.177 КПК України.
Ступінь тяжкості висунутого ОСОБА_3 обвинувачення, і покарання, що загрожує у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованого злочину, на думку суду, на даному етапі розгляду кримінального провадження, не є достатньою підставою для продовження останньому обраного йому запобіжного заходу.

В ході розгляду клопотання встановлено, що на даний час розгляд справи по суті розпочато, потерпіла ОСОБА_6 в судовому засіданні 13.04.2021 року допитана і разом з тим, просила суд не позбавляти ОСОБА_3 волі, оскільки будь-яких претензій до нього немає, шкода їй відшкодована; а представник потерпілого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 у судовому засіданні 24.05.2021 року наполягав на зміні обвинуваченому міри запобіжного заходу на цілодобовий домашній арешт так само через відсутність будь-яких претензій та у зв`язку із повним відшкодуванням шкоди.

Так, свідки обвинувачення на даний час судом не допитані, однак на переконання суду запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту здатен запобігти та виключити такі ризики, як: переховування від органів досудового розслідування та/або суду; здійснення незаконного впливу обвинуваченим на свідків; вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до ст. 181 КПК домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби.
Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі. Домашній арешт відноситься до ізоляційної категорії запобіжних заходів, адже враховуючи його сутність, передбачає для особи, відносно якої обраний, заборону не залишати місце свого проживання протягом певних годин доби або цілодобово, тим самим ізолюючи її від звичайного для неї середовища (яке знаходиться за межами її житла) на певний проміжок часу доби або цілодобово. Отже, з урахування зазначеного, цілком очевидно, що домашній арешт є загальним заходом особистого забезпечення м`якого ізоляційного характеру, займає вагоме місце серед такого найбільш суворого виду системи заходів забезпечення кримінального провадження, як запобіжних заходів, адже по своїй суті є проміжною ланкою між «легкими» (особисте зобов`язання, особиста порука, застава) та «тяжким» (взяття під варту) запобіжним заходом, так як дозволяє перебувати особі, до якої він обраний, в звичайній для неї обстановці, без відриву від звичайного для такої особи середовища, за умови не цілодобового домашнього арешту з урахуванням встановлених часових рамок не цілодобового режиму, а при цілодобовому режимі, хоча й характеризується більшою суворістю та рівнем ізоляції, проте продовжує зберігати м`який режим, виходячи з того, що виконується в умовах житла особи, в порівнянні з суворим режимом СІЗО, де виконується найсуворіший запобіжний захід тримання під вартою.
В клопотанні сторони обвинувачення про продовження ОСОБА_3 строку тримання під вартою містяться посилання, фактично, на ті самі обставини, які слугували підставами для застосування запобіжного заходу та його продовження, нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою у клопотанні не вказано.
Враховуючи те, що ризики на які посилається прокурор з розглядом кримінального провадження зменшилися, за наявності у обвинуваченого місця проживання та реєстрації, двох малолітніх дітей, відсутність претензій з боку потерпілих, ризик переховування від суду зменшився.
Враховуючи вказані обставини, суд приходить до висновку, що належна процесуальна поведінка обвинуваченого, на даному етапі розгляду справи, може бути забезпечена застосуванням менш суворого запобіжного заходу у вигляді саме цілодобового домашнього арешту з покладенням обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.
На підставі викладеного, керуючись. ст.ст.177, 178, 181, 183, 187, 193, 194, 195, 196, 201, 202, 369, 372 КПК України, суд,
у х в а л и в :
У задоволенні клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на строк шістдесят днів відмовити.

Клопотання захисника ОСОБА_5 та обвинуваченого ОСОБА_3 задоволити.

Змінити застосований до обвинуваченого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту із застосуванням засобу електронного контролю за адресою: АДРЕСА_1 строком на два місяці, з 24 травня 2021 року до 22 липня 2021 року включно.

Відповідно до ч. 5 ст. 194 КПК України покласти на обвинуваченого ОСОБА_3 , наступні обов`язки:

1.прибувати на виклик до суду за першою вимогою;

2.цілодобово не залишати місце свого проживання без дозволу суду;

3.утримуватися від спілкування з потерпілими та свідками у даному кримінальному провадженні;

4.здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт або інші документи, що дають право на виїзд з України.

5.носити електронний засіб контролю.

Початок строку дії ухвали обчислювати з 24 травня 2021 року.

Закінчення строку дії ухвали до 22 липня 2021 року включно.

Ухвалу передати для виконання до відділення поліції №1 м.Нововолинськ Володимир-Волинського районного відділу поліції ГУНП у Волинській області за місцем проживання обвинуваченого ОСОБА_3 .

Згідно вимог ч. 4 ст. 181 КПК України орган поліції, зобов`язаний негайно поставити на облік особу, щодо якої змінено запобіжний захід на домашній арешт і повідомити про це суд.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 3 ст. 202 КПК України обвинуваченого ОСОБА_3 негайно звільнити з-під варти.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Ухвала може бути оскаржена до Волинського апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1