31.05.2021 Справа № 940/1440/20
Провадження по справі № 1-кс/940/55/21
22.04.2021 року начальником сектору дізнання відділення поліції № 3 Білоцерківського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області ОСОБА_5 було винесено постанову про закриття зазначеного кримінального провадження у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України. Вважає, що органом досудового розслідування фактичні обставини, які мають значення у кримінальному провадженні, встановлені повністю, проте висновки начальника сектору дізнання відділення поліції № 3 Білоцерківського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області ОСОБА_5 в оскаржуваній постанові є безпідставними, суперечать нормам матеріального права, у зв`язку з чим оскаржувану постанову від 22.04.2021 року не можна визнати обґрунтованою.
В судовому засіданні адвокат ОСОБА_4 як представник потерпілого ОСОБА_3 підтримав скаргу, просив її задовольнити, посилаючись на обставини, зазначені у скарзі.
Начальник сектору дізнання відділення поліції № 3 Білоцерківського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області ОСОБА_5 у судове засідання не з`явилась, надала матеріали кримінального провадження разом із письмовою заявою, в якій просить скаргу на постанову розглядати без її участі, законність постанови підтримує у повному обсязі.
Розглянувши матеріали скарги, кримінального провадження, заслухавши пояснення заявника, слідчий суддя приходить до наступного висновку.
Із матеріалів скарги та кримінального провадження встановлено, що 17.11.2020 року до відділення поліції № 3 Білоцерківського РУП ГУНП в Київській області від ОСОБА_3 надійшла заява з приводу спричинення йому тілесних ушкоджень 23.08.2020 року ОСОБА_6 .
Допитаний в якості потерпілого ОСОБА_3 повідомив, що 23.08.2020 року близько 21 години він разом із своїми знайомими - ОСОБА_7 та ОСОБА_8 йшли поблизу парку в місті Тетіїв Київської області та побачили, що між працівниками поліції та іншими громадянами склалася конфліктна ситуація. ОСОБА_3 разом із друзями підійшли до працівників поліції, оскільки серед них був його знайомий ОСОБА_9 , щоб запитати в чому справа. Потім жінка, яка була присутня почала словесно ображати ОСОБА_3 та він із друзями відійшли в сторону, але жінка до них підійшла та знову ображала. Також вказана жінка спричинила йому три удари долонею в область обличчя, потім до ОСОБА_3 підійшов невідомий йому раніше чоловік ОСОБА_10 та спричинив йому один удар кулаком в область обличчя, від даного удару останній впав та потім було викликано швидку медичну допомогу, і в подальшому надано необхідну медичну допомогу. Також ОСОБА_3 повідомив, що в той день звернувся з даного приводу до поліції, проте потім із ОСОБА_6 домовився, що останній відшкодує йому вартість лікування, тож заяву про притягнення до відповідальності ОСОБА_11 не писав, але ОСОБА_12 не сплатив всі грошові кошти за лікування, тож ОСОБА_3 повторно звернувся із заявою до поліції. Свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_14 в своїх показах підтвердили факт спричинення ОСОБА_3 удару в область обличчя ОСОБА_6 . Опитаний з даного приводу ОСОБА_12 повідомив, що 23.08.2020 року він разом із своєю дівчиною ОСОБА_15 , її дядьком та своїм батьком ОСОБА_16 рухалися на автомобілі в м. Тетіїв та їх зупинили працівники поліції. Вказані особи вийшли з авто та почали говорити з працівниками поліції, в цей час до них підійшли незнайомі раніше особи чоловічої статті, які вели себе неадекватно, серед них був і ОСОБА_3 . Потім ОСОБА_15 підійшла до вказаних хлопців, щоб зробити їм зауваження з приводу їхньої поведінки, а ОСОБА_17 продовжував спілкуватися із працівниками поліції, та коли повернувся то побачив, що ОСОБА_15 плаче та повідомила йому, що ОСОБА_18 її штовхнув, тож ОСОБА_17 підійшов до ОСОБА_19 та спричинив йому один удар в область обличчя, від якого ОСОБА_3 упав.
Відповідно до висновку експерта № 48 від 30.03.2021 в ОСОБА_3 наявні тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, забою головного мозку середнього ступеню, травматичного субарахноїдального крововиливу, поверхневої травми голови (забійної рани нижньої губи, забою м`яких тканин волосистої частини голови). Описані тілесні ушкодження відносяться до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я, могли утворитися внаслідок дій рук іншої людини з подальшим падінням на площину.
Крім того, з оскаржуваної постанови вбачається, що 23.08.2020 року на ОСОБА_6 було складено адміністративний протокол за ст. 173 КУпАП з приводу конфлікту із ОСОБА_3 та 23.09.2020 року Тетіївський районним судом Київської області на ОСОБА_6 накладено стягнення у вигляді штрафу у розмірі 51 грн., а відтак, на думку начальника сектору дізнання відділення поліції № 3 Білоцерківського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області ОСОБА_5 , що вказано в оскаржуваній постанові, відсутні підстави притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_6 за кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 125 КК України. Крім того, за змістом постанови вбачається, що оскільки ч. 2 ст. 125 КК України передбачає відповідальність за умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я або незначну втрату працездатності, а тілесні ушкодження у ОСОБА_3 утворилися наслідок падіння на площину, це є також підставою для закриття кримінального провадження.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскарженні такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора: зокрема, рішення слідчого про закриття кримінального провадження заявником, потерпілим, його представником чи законним представником.
Стаття 91 КПК України наводить обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.
При проведенні досудового розслідування, після виконання вимог статті 91 КПК України, і встановлення вказаних обставин, досудове слідство визнається закінченим, якщо немає необхідності у проведенні ще будь-яких слідчих або негласних слідчих дій, спрямованих на збирання, перевірку та оцінку доказів, коли жодна з версій, яка виникла, не залишилась неперевіреною.
Якщо після дослідження всіх обставин кримінального провадження, та безпосереднього дослідження і оцінки показань, речей і документів, які стосуються цього кримінального провадження у їх сукупності, слідчим, прокурором встановлені підстави, передбачені ст. 284 КПК України, приймається рішення про закриття кримінального провадження.
Відповідно до ч. 2 ст. 9 КПК України слідчий зобов`язаний всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.
Тобто, закриття кримінального провадження є одним із способів його остаточного вирішення, а тому провадження має закриватися лише після всебічного повного та об`єктивного дослідження усіх обставин справи та оцінки слідчим всіх зібраних та перевірених доказів.
Положеннями ст. 110 КПК України визначено, що постанова слідчого, прокурора про закриття кримінального провадження має бути мотивованою, її зміст повинен відповідати фактичним обставинам справи, зокрема, в ній має бути викладено суть заяви особи, яка звернулася із повідомленням про кримінальне правопорушення та відповіді на поставлені нею питання, які виключають провадження в справі та зумовлюють її закриття, що є однією з гарантій забезпечення прав і законних інтересів учасників процесу.
Враховуючи вищенаведені вимоги закону, розглянувши матеріали скарги та кримінального провадження, слідчий суддя вважає, що доводи заявника про необґрунтованість оскаржуваної постанови заслуговують на увагу.
На думку слідчого судді, мотиви прийняття процесуального рішення дізнавачем, викладені у мотивувальній частині постанови щодо необхідності закриття кримінального провадження не є достатньо обґрунтованими, в ній не наведено належних та достатніх мотивів ухвалення процесуального рішення.
Більш того, у самому тексті оскаржуваної постанови, а саме у її вступній, мотивувальній та у резолютивній частині, що є вирішальним, неодноразово зазначено суперечливі відомості щодо номера кримінального провадження і дати внесення відомостей до ЄРДР.
Крім того, висловлені у постанові доводи дізнавача є такими, що не випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків.
Так, в оскаржуваній постанові зроблено помилковий висновок про те, що оскільки ОСОБА_12 був притягнутий до адміністративної відповідальності по даному факту, то згідно ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.
Так, слідчий суддя вважає суперечливим і таким, що не ґрунтується на усталених принципах розмежування видів юридичної відповідальності висновок про віднесення до одного виду відповідальності в розумінні ст. 61 Конституції України факту притягнення особи до відповідальності за адміністративне правопорушення та подальше можливе притягнення тієї ж особи за вчинення кримінального правопорушення щодо однієї і тієї ж події.
Більш того, Верховний Суд у постанові від 02.10.2018 р. у справі № 493/1096/15-к зазначає наступне.
Судом першої інстанції у вироку детально проаналізовано та зазначено, що притягнення особи до адміністративної відповідальності на підставі ст. 124 КУпАП за скоєння дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження, не виключає притягнення до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 286 КК України, внаслідок чого потерпілий отримав середньої тяжкості тілесні ушкодження, а не саме за спричинення механічних пошкоджень транспортних засобів його було засуджено за ч. 1 ст. 286 КК України.
Згідно зі ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.
Відповідно до статті 4 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, нікого не може бути вдруге притягнуто до суду або покарано в поріядку кримінального провадження під юрисдикцією однієї і тієї самої держави за правопорушення, за яке його вже було остаточно виправдано або засуджено відповідно до закону та кримінальної процедури цієї держави.
У справі «Іванов проти України» від 07 грудня 2006 року Європейський суд з прав людини зазначив, навіть якщо адміністративні і кримінальні провадження відносяться до дій одного й того ж дня, вони стосуються різних подій, а саме нецензурних висловлювань і спричинення тілесних ушкоджень. Таким чином, визнав скаргу явно необґрунтованою та заперечив порушення статті 4 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
Також у справі «Курдов і Іванов проти Болгарії» від 31 травня 2011 року Європейський суд з прав людини встановив відсутність порушення статті 4 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. У цій справі було зазначено, зокрема, що адміністративне провадження, яке закінчилося штрафом, не відповідало критеріям для того, щоб бути класифікованим як кримінальне обвинувачення. Відповідно, відкриття кримінального провадження проти того ж заявника після призначення цього штрафу не порушило принцип «non bis in idem».
Крім того, Європейський суд з прав людини відповідно до своєї сталої практики неодноразово зазначав, що стаття 4 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод не обмежується правом не бути двічі покараним.
Положення статті 124 КУпАП передбачає покарання у виді штрафу або позбавлення права керувати транспортними засобами за порушення учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна.
Проте притягнення до адміністративної відповідальності за спричинення потерпілому середньої тяжкості тілесного ушкодження дана норма не передбачає, оскільки це є складом кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.
За таких обставин, вочевидь відсутні і будь-які підстави ототожнювати за ознакою «одне і те ж правопорушення» склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП зі складом кримінального проступку, передбаченого частиною 1 або частиною 2 статті 125 КК України.
Відповідно, притягнення особи до адміністративної відповідальності за ст. 173 КУпАП не виключає притягнення до кримінальної відповідальності за відповідною частиною статті 125 КК України, внаслідок чого потерпілий отримав тілесні ушкодження.
Крім того, оскільки на дату внесення відомостей до ЄРДР за заявою ОСОБА_3 Тетіївським районним судом Київської області на ОСОБА_6 уже було накладено стягнення у вигляді штрафу у розмірі 51 грн., що не перешкоджало внесенню відповідних відомостей до ЄРДР, відповідно факт притягнення ОСОБА_6 до адміністративної відповідальності не може вважатись обставиною, яка виникла в ході досудового розслідування.
Крім того, в матеріалах кримінального провадження відсутня копія постанови про притягнення ОСОБА_6 до адміністративної відповідальності, а відтак сумнівним є посилання в оскаржуваній постанові на зазначену обставину, як таку, що перешкоджає здійсненню досудового розслідування.
Зрештою, слідчий суддя вважає сумнівною з точки зору всебічності та повноти оцінки матеріалів провадження оскаржувану постанову від 22.04.2021 року і з огляду на те, що 22.04.2021 року було також здійснену перекваліфікацію кримінального правопорушення з частини 1 на частину 2 статті 125 КК України згідно постанови від 22.04.2021 року. При цьому, незважаючи на те, що обидві постанови винесені начальником сектору дізнання відділення поліції № 3 Білоцерківського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області ОСОБА_5 , а також в один день, в одній з них міститься висновок про наявність підстав для перекваліфікації кримінального провадження, а відтак і про наявність ознак складу кримінального правопорушення, а в іншій постанові про закриття кримінального провадження міститься фактично протилежний висновок про відсутність складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України.
За таких обставин, слідчий суддя за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, вважає, що скарга підлягає задоволенню, а постанова скасуванню для відновлення досудового розслідування.
При цьому, слідчий суддя, виходячи з ч. 4 ст. 40-1 КПК України, позбавлений змоги надати конкретні вказівки (зобов`язання) дізнавачу у кримінальному провадженні на здійснення конкретних слідчих дій, адже останній є самостійним у своїй процесуальній діяльності, а слідчий суддя наділений лише правом судового контролю та оцінки зібраних слідством доказів на етапі розслідування, однак він не може переймати на себе функції слідства (п. 18 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 22 КПК України).
Разом з тим, слідчий суддя вважає за необхідне роз`яснити, що орган досудового розслідування зобов`язаний провести у кримінальному провадженні такий комплекс дій, який би не залишав місце сумнівам, а зроблені ним висновки випливали б зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту, а не ґрунтувались на припущеннях.
Керуючись статтями 9, 91, 110, 284, 303-307 КПК України, слідчий суддя
Ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали буде складено та оголошено о 16 год. 30 хв. 03 червня 2021 року.

Слідчий суддя ОСОБА_1