Номер провадження: 11-кп/813/429/21
Номер справи місцевого суду: 507/503/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.03.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретарів судових засідань: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_10 на вирок Любашівського районного суду Одеської області від 01.10.2018 року в кримінальному провадженні №0000010 від 17.01.2017 року, яким,
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Чернятка, Бершадського району, Вінницької області, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, не працюючого, одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,-

визнано невинуватим у вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.204 КК України,-

встановив:

оскаржуваним вироком суду ОСОБА_9 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.204КК України та виправдано у зв`язку з недоведеністю в його діях складу кримінального правопорушення.

Вироком суду вирішено питання про процесуальні витрати та речові докази.

Згідно з оскаржуваним вироком ОСОБА_9 обвинувачується в тому, що являючись суб`єктом підприємницької діяльності, не маючи відповідних дозвільних документів на торгівлю товарами підакцизної групи, діючи умисно, у період часу з початку 2016 року (більш точної дати встановити не надалося за можливе) по 02 березня 2016 року незаконно придбав у невстановлених у ході досудового слідства осіб, незаконно виготовлені алкогольні напої та спирт етиловий, які в подальшому незаконно транспортував до гаражного приміщення, розташованого на території власного домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , яке використовував для незаконного зберігання незаконно виготовлених алкогольних напоїв з метою збуту та збував їх громадянам.
У період часу з січня 2016 року (більш точної дати встановити не надалося за можливе) по 02 березня 2016 року, переслідуючи корисливу мету незаконного збагачення, у невстановленому в ході слідства місці, незаконно придбав у невстановлених слідством осіб спирт етиловий та алкогольні напої з метою подальшого збуту громадянам під виглядом спирту та горілки, які в подальшому незаконно транспортував на автомобілі «Фольксваген ЛТ», реєстраційний номер НОМЕР_1 до гаражного приміщення, розташованого на території власного домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , де незаконно зберігав їх з метою збуту до 02.03.2016 року.
Так, 02.03.2016 року проведено обшук автомобіля «Фольксваген ЛТ», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_9 у ході якого, в багажному відділенні виявлено та вилучено 400 полімерних ємностей об`ємом 5л, заповнених прозорою спиртовмісною рідиною, які останній незаконно зберігав та транспортував з метою збуту.
Крім цього, 02.03.2016 року проведено обшук у домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 , в ході якого виявлено та вилучено 476 полімерних ємностей об`ємом 5 л заповнених прозорою спиртовмісною рідиною, порожні полімерні ємності об`ємом від 200 до 2000 л в кількості 8 шт., електричний насос для перекачки рідини «БЦ-11-18», полімерна ємність об`ємом 200 л заповнена виноматеріалом, полімерна ємність об`ємом 200 л. наполовину заповнена спиртовмісною рідиною, 3 фільтри очистки рідини «Аquaprom», 2 шланги гумових довжиною 15 та 5 м., електричний насос для перекачки рідини «Sprut"), лійка білого кольору, які ОСОБА_9 незаконно придбав, транспортував та зберігав їх з метою збуту, а також збував їх.
Згідно висновку експерта № 903 від 31.08.2016 року вилучені в ході обшуку автомобіля «Фольксваген ЛТ», реєстраційний номер НОМЕР_1 та домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , рідини є водно спиртовою сумішшю, рідинами міцністю 45,6% об`ємних та не відповідають вимогам ДСТУ -4256:2003 «горілки і горілки особливі. Технічні умови», а також спиртом етиловим ректифікованим міцністю 96,1% об`ємних, який не відповідає ДСТУ 4221:2003 «Спирт етиловий ректифікований. Технічні умови». Водно-спиртова суміш містить не характерні речовини для горілок заводського способу виготовлення і має ознаку саморобного способу виготовлення.
Не погоджуючись з вироком суду прокурор відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_10 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вирок суду та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_9 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.204 КК України та призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі 1200 (одна тисяча двісті) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, у сумі 20400 (двадцять тисяч чотириста) гривень. На підставі ст.ст.96-1, 96-2 КК України застосувати спеціальну конфіскацію вилучених засобів та знарядь вчинення злочину, на які ухвалами Приморського районного суду м. Одеси від 20.04.2016 року накладено арешт на майно, на підставі ст.100 КПК України, яке було предметом кримінального правопорушення, що вилучено з обігу - знищити. Стягнути з обвинуваченого на користь держави процесуальні витрати на залучення експерта у кримінальному провадженні. В обґрунтування доводів своєї апеляційної скарги сторона обвинувачення просить:

- повторно допитати свідків: ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , які під час досудового розслідування давали викривальні покази, щодо обвинуваченого ОСОБА_9 ;

- дослідити матеріали НСРД, оскільки районним судом було відмовлено у задоволенні клопотання сторони обвинувачення про дослідження результатів НСРД;

- вирок ухвалений незаконним складом суду, оскільки всупереч положенням ст.75 КПК України, суддя не заявив собі самовідвід від розгляду кримінального провадження, будучи особисто знайомим з обвинуваченим ОСОБА_9 що є порушенням принципу законності, змагальності та рівності перед судом.

Крім того, прокурор вказує, що районний суд безпідставно визнав недопустимими докази, зібрані у кримінальному провадженні №00000079 від 08.03.2015 року за ч.1 ст.204 КК України, які підтверджують винуватість ОСОБА_9 .

Іншими особами, які мають право на апеляційне оскарження, вирок суду першої інстанції в даному кримінальному провадженні не оскаржений.

Заслухавши суддю-доповідача; сторону обвинувачення, яка підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити; обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора; вивчивши матеріали кримінального провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги; провівши судові дебати; надавши останнє слово обвинуваченому; апеляційний суд приходить до висновку про таке.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України (далі КПК), вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги, але положеннями ч.2 цієї ж статті передбачено, що суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Згідно з положеннями ст.2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Згідно вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до вимог ч.1 ст.337 КПК, судовий розгляд проводиться стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта та на підставі доказів, наданих суду сторонами кримінального провадження.
Стаття 17 КПК встановлює, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.
Згідно правового змісту норм ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Кожен обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.
Стаття 62 Конституції України гарантує, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи трактуються на його користь, саме у цьому полягає основоположний принцип презумпції невинуватості.
Відповідно до ч.1 ст.92 КПК обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, покладається на слідчого та прокурора.
Як зазначив Конституційний Суд України в рішенні №1-31/2011 від 20.10.2011 року, визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, отримані відповідно до вимог кримінального процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та постанови законного і справедливого рішення у справі.
Відповідно до роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду справ при винесенні вироків» №5 від 29.06.1990 року, в основу вироку можуть бути покладені лише достовірні докази, досліджені в судовому засіданні, а всі сумніви у справі, в тому числі що стосуються достатності зібраних фактичних даних, якщо вичерпані всі можливості їх доповнення та усунення, повинні тлумачитися і вирішуватися на користь підсудних.
Положення ст.ст. 370, 373 КПК регламентують, що вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього кодексу. Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення в ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.
Таким чином, у правовій державі при ухваленні судового рішення не допускається обвинувальний ухил, по суті якого кожен, хто постав перед судом повинен бути визнаний винним, а навпроти гарантується та усіляко забезпечується презумпція невинуватості особи. Доведення вини особи поза розумним сумнівом є стандартом доведення, необхідним для визнання особи винною із застосуванням принципу змагальності судового процесу. При цьому, саме сторона обвинувачення несе тягар доведення вини і зобов`язана доводити свою версію подій за цим стандартом. Це означає, що позиція, яка представлена обвинуваченням, має бути доведена в тій мірі, що у «розумної (розсудливої) людини» не може лишатися «розумного сумніву», що обвинувачений винен.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.373 КПК виправдувальний вирок ухвалюється, якщо не буде доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.
Згідно з вимогами п.1 ч.3 ст.374 КПК у разі визнання особи виправданою, у мотивувальній частині вироку зазначається формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, яким керувався суд.
Виправдовуючи ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, яке йому інкримінувалося органом досудового розслідування, суд першої інстанції з достатньою повнотою мотивував своє рішення.

Апеляційним судом встановлено, що ухвалюючи виправдувальний вирок, суд першої інстанції під час розгляду провадження, відповідно до вимог кримінального процесуального закону, забезпечивши принцип змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів, передбачений ч.2 ст.22 КПК, згідно якої сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом, ретельно перевірив представлені сторонами докази, у тому числі й ті, на підставі яких було пред`явлено обвинувачення, навів детальний аналіз усіх досліджених доказів і дав належну оцінку кожному з них з точки зору належності, допустимості та достовірності.
Щодо доводів прокурора про необхідність повторного допиту районним судом свідків: ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , то вони є необґрунтованими, з огляду на таке.
Згідно матеріалів кримінального провадження, зазначені свідки були допитані під час судового розгляду справи в районному суді та вказали на факт відсутності в діях ОСОБА_9 ознак кримінального правопорушення, яке йому інкримінується. Доводи прокурора про те, що вказані свідки, нібито, дали неправдиві свідчення носять декларативний характер, оскільки свідки були попередженні про кримінальну відповідальність та надали суду показання будучи під присягою, а тому у разі встановлення факту надання вказаними свідками неправдивих свідчень, прокурор вправі зареєструвати відомості в ЄРДР, організувати проведення досудового розслідування та передати обвинувальний акт для розгляду до суду, за результатами якого має бути встановлена вина вказаних осіб, і лише після цього у прокурора будуть існувати законні підстави стверджувати про неправдивість показань свідків, які вони надали суду.

Крім того, як було вірно встановлено районним судом, свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_14 були допитані в рамках іншого кримінального провадження за №00000079 від 08.03.2015 року, до якого ОСОБА_9 не має відношення, а тому районний суд на законних підставах відмовив у повторному допиті свідків та на законних підставах визнав покази свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 недопустимими.

Крім того, слід зазначити, що ч.4 ст.95 КПК регламентовано суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

Щодо доводів прокурора про безпідставну відмову у дослідженні результатів НСРД, апеляційним судом встановлено таке.
Згідно матеріалів кримінального провадження, в рамках кримінального провадження №00000079, яке не було виділено з кримінального провадження №0000010, були розсекречені матеріали НСРД, які районним судом також визнані недопустимими, оскільки, ОСОБА_9 не мав ніякого відношення до кримінального провадження, в якому були розсекречені матеріали НСРД.
Також, апеляційним судом встановлено, що кримінальне провадження №00000079 було закрито 23.09.2016 року на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК(т.2, а.с. 96).

При цьому, апеляційний суд враховує правову позицію Верховного Суду у справі №751/7177/14 від 21.03.2018 року, у відповідності до якої, якщо обвинувачення особи переважно ґрунтується на доказах, отриманих у результаті проведених негласних слідчих (розшукових) дій відносно інших осіб та в ході здійснення досудового розслідування відносно іншої особи, а в матеріалах кримінального провадження відсутня відповідна ухвала слідчого судді про використання результатів вказаних негласних слідчих дій у іншому кримінальному провадженні, як того вимагає ст. 257 КПК, тому всі докази, здобуті внаслідок проведених негласних слідчих дій відносно інших осіб суд першої інстанції правильно визнав недопустимими.
Стаття 257 КПК наголошує на тому, що якщо в результаті негласної слідчої (розшукової) дії виявлено ознаки кримінального правопорушення, яке не розслідується у даному кримінальному провадженні, то отримана інформація може бути використана в іншому кримінальному провадженні тільки на підставі ухвали слідчого судді, яка постановлюється за клопотанням прокурора.
Така позиція також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Так, у справі «Раманаускас проти Литви» ЄСПЛ зазначив, що докази, одержані за допомогою застосування спеціальних методів розслідування, можуть вважатися допустимими за умови наявності адекватних і достатніх гарантій проти зловживань, зокрема чіткого та передбачуваного порядку санкціонування, здійснення відповідних оперативно-слідчих заходів та контролю за ними.
Крім того слід зазначити, що стороною обвинувачення як районному суду, так і суду апеляційної інстанції, не надано жодного доказу, що матеріали кримінального провадження відносно ОСОБА_9 були виділенні з кримінального провадження №00000079, яке закрите, а лише використані зазначені вище докази, які збиралися щодо іншої особи, як доказ вини ОСОБА_9 , що є істотним порушенням норм КПК, а тому суд першої інстанції вірно визнав їх недопустимими, вказавши у вироку також на ряд порушень норм КПК, які були допущені при збиранні і проведенні зокрема оглядів та обшуків.
При цьому, апеляційним судом враховується правовий висновок Верховного суду у складі Другої судової палати Касаційного кримінального суду у справі №51-2133км20 від 26.01.2021 року, у відповідності до якого докази, які були отримані в рамках іншого кримінального провадження, не можуть мати доказового значення в кримінальному провадженні, яке розглядається судом.

Аналогічна правова позиція викладена і в постанові Верховного Суду колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду від 5 листопада 2019 року (справа № 344/11299/15-к, провадження № 51-1009км19), відповідно до якої - якщо «базові докази» отримані з грубим порушенням порядку, встановленому КПК і правильно визнані судом першої інстанції недопустимими, то всі інші докази, які є похідними від них, є також недопустимими.

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на тому, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів він керується критерієм доведення винуватості поза розумним сумнівом (Avsar v. Turkey). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою.

Аналогічну позицію Європейського суду з прав людини викладено у справі «Капо проти Бельгії» (Capeau v Belgium) №2914/98 від 13 січня 2005 року, де зазначено, що у кримінальних справах питання доказів належить досліджувати загалом у світлі п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, і вимагає воно, крім іншого, щоб тягар доказування лежав на стороні обвинувачення.

Щодо доводів сторони обвинувачення, що вирок районного суду ухвалений незаконним складом суду, оскільки обвинувачений ОСОБА_9 особисто знайомий з суддею ОСОБА_1 , яка ухвалювала даний вирок, то апеляційний суд визнає такі доводи необґрунтованими з огляду на те, що доказів, які б вказували на факт знайомства обвинуваченого з суддею стороною обвинувачення надано не було. Більш того, у суді першої інстанції, при розгляді зазначеного кримінального провадження, стороною обвинувачення не було заявлено відвід судді, з підстав ст.75 КК України, якщо прокурору були відомі відомості, або існували сумніви в неупередженості судді.

Крім того, доводи прокурора про невідповідність висновків суду про відсутність в діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення, апеляційний суд визнає безпідставними в тому числі і з огляду на те, що в оскаржуваному вироку, судом надана оцінка сукупності всіх доказів, які були надані стороною обвинувачення.

Апеляційним судом встановлено, та цей факт не заперечувався прокурором, що судом першої інстанції під час судового розгляду даного кримінального провадження у встановленому кримінальним процесуальним законом порядку були дослідженні всі без виключення надані стороною обвинувачення докази.
При цьому, наведені у вироку висновки районного суду та оцінка доказів, в апеляційній скарзі та в судовому засіданні прокурором фактично заперечуються формально, оскільки прокурором, а ні в апеляційній скарзі (що підтверджується її змістом), а ні в судовому засіданні апеляційного суду (що підтверджується звукозаписом судового процесу), не було наведено жодного доводу відносно того, в чому полягає неправильність оцінки доказів судом першої інстанції, що розцінюється апеляційним судом як фактична згода сторони обвинувачення з висновками суду першої інстанції.

Крім того, у судовому засіданні апеляційного суду прокурор заявив клопотання про повторне дослідження матеріалів НСРД в рамках кримінального провадження №00000079, а також просив повторно допитати свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_11 , які, на думку прокурора, при допиті в суді першої інстанції змінили свої покази та надали такі, що суттєво відрізняються від їх показів на стадії досудового розслідування та не відповідають обставинам, які були зафіксовані в ході проведення негласних слідчих (розшукових) дій.
Апеляційний суд визнає необґрунтованим та не раціональним клопотання сторони обвинувачення про повторне дослідження зазначених доказів та повторного допиту свідків, які судом першої інстанції були визнані недопустимими з огляду на правильний висновок районного суду щодо отримання цих доказів в рамках іншого кримінального провадження, без виділення матеріалів та отримання дозволу слідчого судді апеляційного суду на використання в іншому провадженні, а інших доводів щодо обґрунтування необхідності повторного дослідження цих доказів прокурором надано не було.
Відповідно до ч.3 ст.404 КПК за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що суд першої інстанції дослідив їх не повністю або з порушеннями, і може (але не зобов`язаний) дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
У відповідності до ч.2 ст.23 КПК, не можуть бути визнані доказами відомості, які містяться в показаннях, речах та документах, що не були предметом безпосереднього дослідження суду. Але, якщо суд першої інстанції дослідив усі можливі докази з дотриманням засади безпосередності, а суд апеляційної інстанції погодився з ними, останній не має потреби знову досліджувати ці докази в такому ж порядку, як це було зроблено в суді першої інстанції.
При цьому, судом апеляційної інстанції враховується правова позиція Верховного Суду у складі Третьої судової палати Касаційного кримінального суду по справі №712/2341/15-к, у відповідності до якої, повторне дослідження доказів є правом, а не обов`язком суду. Відмова в задоволенні клопотання, щодо повторного дослідження доказів свідчить не про порушення кримінального процесуального закону та неповноту досліджень доказів, а про відсутність аргументованих доводів щодо необхідності цих дій.
Таким чином, колегія суддів визнає безпідставними вимоги апеляційної скарги прокурора щодо наявності підстав для скасування вироку та ухвалення нового вироку, з мотивів невідповідності висновків районного суду фактичним обставинам кримінального провадження, а також допущених районним судом порушень вимог КПК, оскільки положеннями ч.ч.1, 2 ст.415 КПК визначений вичерпний перелік підстав для скасування рішення суду першої інстанції та призначення нового розгляду, а таких підстав прокурором зазначено не було та апеляційним судом не встановлено.

З огляду на вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції при розгляді даної справи не допустив таких порушень вимог кримінального процесуального законодавства України, які перешкодили чи могли перешкодити суду повно та всебічно розглянути справу і постановити законний, обґрунтований та справедливий вирок, а тому апеляційну скаргу прокурора слід залишити без задоволення, а вирок суду без змін.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу прокурора відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_10 залишити без задоволення, а вирок Любашівського районного суду Одеської області від 01.10.2018 року в кримінальному провадженні №0000010, яким ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визнаний невинуватим за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204КК України залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4