Справа № 352/1957/20
Провадження № 11-кп/4808/111/21
Категорія ч.2 ст.240 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2021 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_3

суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000352 за апеляційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді провадження судом першої інстанції прокурора Тисменицької місцевої прокуратури ОСОБА_10 на вирок Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 28 грудня 2020 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та зареєстрованого в АДРЕСА_1 , жителя АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 240 КК України, -

в с т а н о в и л а :

За вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 240 КК України та призначено йому, із застосуванням ст. 69 КК України, покарання у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що в твердій грошовій сумі становить 17000 грн. (сімнадцять тисяч гривень).

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_8 не обирався.

Знято арешт, накладений згідно з ухвалою слідчого судді Тисменицького районного суду ОСОБА_11 від 17.08.200 року на транспортний засіб марки «ЗІЛ ММЗ», моделі «554», 1980 року випуску, двигун № НОМЕР_1 , кузов самоскид, шасі № НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 , що належить на праві власності ОСОБА_12 ; гравійно-піщану суміш; лопату із дерев`яною ручкою та металеву тачку, які знаходилися в кузові даного транспортного засобу, які належать ОСОБА_8 .

Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів.

Зокрема, речові докази по даному кримінальному провадженню, а саме : транспортний засіб марки «ЗІЛ ММЗ», моделі «554», 1980 року випуску, двигун № НОМЕР_1 , кузов самоскид, шасі № НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 , що зберігається на майданчику тимчасово затриманих транспортних засобів Тисменицького ВП ГУНП в Івано-Франківській області та технічний паспорт на даний транспортний засіб, що зберігається при матеріалах даного кримінального провадження постановлено повернути за приналежністю власнику ОСОБА_12 ; взірці піщано-гравійної суміші, які після проведення експертних досліджень було переупаковано в три спеціальні пакети, що зберігаються в камері зберігання речових доказів Тисменицького ВП ГУНП та піщано-гравійну суміш, яка знаходиться в кузові автомобіля марки «ЗІЛ ММЗ», моделі «554», 1980 року випуску, двигун № НОМЕР_1 , кузов самоскид, шасі № НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 постановлено звернути в дохід держави; лопату із дерев`яною ручкою та металеву тачанку, які знаходяться в кузові автомобіля марки «ЗІЛ ММЗ», моделі «554», 1980 року випуску, двигун № НОМЕР_1 , кузов самоскид, шасі № НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 , що зберігається на майданчику тимчасово затриманих транспортних засобів Тисменицького ВП ГУНП в Івано-Франківській області, які були використані ОСОБА_8 як знаряддя злочину для вчинення кримінального правопорушення постановлено конфіскувати в дохід держави.

Судом першої інстанції встановлено, що обвинувачений ОСОБА_8 незаконно видобував корисні копалини загально-державного значення, а саме піщано-гравійну суміш, за наступних обставин.

Відповідно до ст. 13 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону.

Згідно із ст. 4 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» - природні ресурси України є власністю Українського народу. Громадяни України мають право користуватися природними ресурсами України відповідно до цього та інших законів.

Стаття 19 Кодексу України «Про надра» визначає, що надра надаються у користування підприємствам, установам, організаціям і громадянам лише за наявності у них спеціального дозволу на користування ділянкою надр. Право на користування надрами засвідчується актом про надання гірничого відводу, який у відповідності до п.4 Постанови КМУ № 59 від 27.01.1995р. «Про затвердження Положення про порядок надання гірничих відводів» може надаватися підприємствам, установам, організаціям, а також громадянам України лише за наявності у них спеціального дозволу на користування ділянкою надр, а також затвердженого в установленому порядку проекту розробки родовища корисних копалин або будівництва гірничодобувного об`єкта чи підземної споруди, не пов`язаної з видобуванням корисних копалин.

В порушення вказаних вимог чинного законодавства України, ОСОБА_8 з метою незаконного видобування піщано-гравійної суміші для власних потреб, не будучи зареєстрованим як суб`єкт підприємницької діяльності та не маючи будь-якого передбаченого законодавством дозволу, здійснив незаконне видобування піщано-гравійної суміші (гравію), яка відповідно до Постанови КМУ від 12.12.1994 р. (із змінами від 28.12.2011 р. за №1370) належить до корисних копалин загальнодержавного значення.

Так, 13.08.2020 р. приблизно о 08 год. 30 год. ОСОБА_8 , з метою незаконного видобутку піщано-гравійної суміші, керуючи вантажним автомобілем марки ЗІЛ-ММЗ, моделі «554», 1980 р. в., двигун № НОМЕР_1 , кузов самоскид, шасі № НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 , який згідно технічного паспорту автомобіля серії НОМЕР_4 , виданого МРЕВ Калуського МВВС Івано-Франківської області 03.06.1994, належить ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та фактично перебуває в тимчасовому користуванні ОСОБА_8 , приїхав на берегову лінію річки Бистриця Солотвинська, що поблизу вул. Лесі Українки в селі Сілець, Тисменицького району, Івано-Франківської області.

Далі, 13.08.2020 р. у період часу з 08 год. 30 хв. до 14 год. 45 хв. ОСОБА_8 , перебуваючи на березі річки Бистриця Солотвинська поблизу вул. Лесі Українки в селі Сілець Тисменицького району Івано-Франківської області, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, достовірно знаючи про відсутність у нього необхідного для користування надрами та видобування корисних копалин спеціального дозволу (ліцензії), акту про надання гірничого відводу, робочого проекту на розробку русла регульованих та руслоочисних робіт, з метою подальшого використання для власних потреб, за допомогою металевої лопати та господарської тачки здійснив незаконний видобуток піщано-гравійної суміші, яку завантажив в кузов вантажного автомобіля марки ЗІЛ-ММЗ, моделі «554», 1980 р. в., двигун № НОМЕР_1 , кузов самоскид, шасі № НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 , який згідно технічного паспорту автомобіля серії НОМЕР_4 , виданого МРЕВ Калуського МВВС Івано-Франківської області 03.06.1994 р., належить ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та фактично перебуває в тимчасовому користуванні ОСОБА_8 .

Протиправними діями ОСОБА_8 спричинено зняття шару піщано-гравійної суміші на береговій лінії річки Бистриця Солотвинська неподалік вул. Лесі Українки в с. Сілець, Тисменицького району, Івано-Франківської області загальним об`ємом 2 кубічні метри.

Під час здійснення незаконного видобування піщано-гравійної суміші, дії ОСОБА_8 були помічені працівниками правоохоронних органів та у подальшому припинені.

В апеляційній скарзі прокурор Тисменицької місцевої прокуратури ОСОБА_10 , не оспорюючи встановлених обставин вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_8 та призначених йому виду і міри покарання, вважає вирок Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 28 грудня 2020 року таким, що підлягає скасуванню з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону.

В обґрунтування апеляційних доводів, прокурор посилається на те, що суд першої інстанції в порушення вимог ч.9 ст. 100 КПК України, вантажний автомобіль марки ЗІЛ-ММЗ, моделі «554», 1980 р. в., двигун № НОМЕР_1 , кузов самоскид, шасі № НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 , повернув за приналежністю власнику ОСОБА_12 . При цьому, судом залишено поза увагою той факт, що під час допиту обвинувачений ОСОБА_8 надав показання про придбання вказаного вантажного автомобіля близько 10 років тому за грошові кошти у ОСОБА_12 , укладення з ним 10.06.2010 року договору доручення на користування цим вантажним автомобілем строком на 10 років, наявність технічного паспорту на автомобіль, фактичне володіння та користування майном впродовж тривалого часу без будь-якого втручання зі сторони власника ОСОБА_12 . Враховуючи вказані обставини, ОСОБА_8 є законним володільцем вантажного автомобіля, який визнаний речовим доказом та є знаряддям вчинення кримінального правопорушення, а тому відповідно до п.4 ч.1 ст. 96-2 КК України підлягає конфіскації в дохід держави.

Просив вирок Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 28 грудня 2020 року скасувати. Ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 240 КК України та із застосуванням ст. 69 КК України, призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що в твердій грошовій сумі становить 17000 грн. (сімнадцять тисяча гривень).

Речові докази по кримінальному провадженні, а саме :

- вантажний автомобіль марки ЗІЛ ММЗ, моделі «554», 1980 року випуску, двигун № НОМЕР_1 , кузов самоскид, шасі № НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 , що зберігається на майданчику тимчасово затриманих транспортних засобів Тисменицького ВП ГУНП в Івано-Франківській області та технічний паспорт автомобіля серії НОМЕР_4 , виданий МРЕВ Калуського МВВС Івано-Франківської області 03.06.1994, який зберігається при матеріалах даного кримінального провадження конфіскувати у дохід держави;

- взірці піщано-гравійної суміші, які після проведення експертних досліджень було переупаковано в три спеціальні пакети, що зберігаються в камері зберігання речових доказів Тисменицького ВП ГУНП та піщано-гравійну суміш, яка знаходиться в кузові автомобіля марки «ЗІЛ ММЗ», моделі «554», 1980 року випуску, двигун № НОМЕР_1 , кузов самоскид, шасі № НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 , що зберігається на майданчику тимчасово затриманих транспортних засобів Тисменицького ВП ГУНП в Івано-Франківській області конфіскувати в дохід держави;

- лопату із дерев`яною ручкою та металеву тачанку, які знаходяться в кузові автомобіля марки «ЗІЛ ММЗ», моделі «554», 1980 року випуску, двигун № НОМЕР_1 , кузов самоскид, шасі № НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 , що зберігається на майданчику тимчасово затриманих транспортних засобів Тисменицького ВП ГУНП в Івано-Франківській області конфіскувати в дохід держави.

Стягнути з ОСОБА_8 на користь держави (, розрахунковий рахунок -9002 за кодом класифікації доходу 24060300, банк отримувача ГУДКСУ в Івано-Франківській області, МФО 899998) 1961,40 грн. понесених Івано-Франківським НДЕКЦ МВС витрат на проведення експертизи грунтів № СЕ-19/109/11/3-316МРВ/20 від 11.09.2020 р.

Під час апеляційного розгляду:

- прокурор просив задовольнити вимоги його апеляційної скарги;

- обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник адвокат ОСОБА_9 просили відмовити в задоволенні апеляційної скарги прокурора.

Заслухавши доповідь судді, доводи учасників кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Проте, суд першої інстанції при постановлені судового рішення знехтував вказаними вимогами закону, що призвело до істотного порушення вимог діючого кримінального законодавства.

Так, розгляд кримінального провадження проводився в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України.

Згідно з ч. 3 ст. 349 КПК України суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Таким чином, прийняття рішення про недоцільність дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються є правом суду першої інстанції, яке може бути використане судом на власний розсуд у разі переконання, що учасники судового провадження правильно розуміють зміст обставин, які ними не оспорюються.

Виходячи зі змісту ч. 3 ст. 349 КПК України, необхідно прийти до висновку, що при вирішенні питання про визначення обсягу доказів, що підлягають дослідженню, визнання обвинуваченим вини у вчиненні злочину не є вирішальним, оскільки обвинувачення складається із сукупності різних фактів, які не є однаковими за своїм юридичним значенням.

Так, відповідно до вимог ст. 91 КПК України у кримінальному проваджені підлягають доказуванню, зокрема,

1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення);

2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення;

3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат;

4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження;

5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання;

6) обставини, які підтверджують, що гроші, цінності та інше майно, які підлягають спеціальній конфіскації, одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна, або призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення чи винагороди за його вчинення, або є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом, або підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення.

Приймаючи рішення про недоцільність дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, суд першої інстанції повинен не тільки переконатись в тому, що учасники судового провадження правильно розуміють зміст цих обставин, а також і роз`яснити їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Виконуючи вищевказану вимогу кримінального процесуального закону, суд першої інстанції повинен конкретизувати кожну із обставин вказаних в обвинуваченні, яка має значення для правильного розгляду справи по суті і стосовно якої він приймає рішення про недоцільність дослідження доказів.

Суд першої інстанції повинен вказати, які саме обставини не потребують доказування і вважаються встановленими в зв`язку з тим, що не оспорюються ніким із учасників кримінального провадження, переконатися, що вони правильно розуміють зміст цих обставин і після постановлення судового рішення, будуть позбавлені права оскаржити їх в апеляційному порядку.

Вищевказані вимоги кримінального процесуального закону судом першої інстанції виконані не були і суд не конкретизував обставини, стосовно яких він приймає рішення про недоцільність дослідження доказів і стосовно яких учасники судового провадження позбавлені права оскарження в апеляційному порядку.

Суд не з`ясував чи правильно розуміє ОСОБА_8 зміст цих обставин, не переконався у добровільності його позиції та безпідставно, в порушення вимог кримінального процесуального закону, визнав недоцільним дослідження доказів щодо обставин вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 240 КК України.

Так, з мотивувальної частини вироку вбачається, що обвинувачений ОСОБА_8 у своїх поясненнях вказав, що автомобіль ЗІЛ-ММЗ д.н.з. НОМЕР_3 з перебуває в його тимчасовому користуванні, оскільки він керує ним на підставі довіреності, виданої власником ОСОБА_12 . Час від часу він повертає власнику належний йому автомобіль для проведення останнім різного роду транспортних перевезень та ремонтних робіт. Про те, що він використовував автомобіль для вивозу піщано-гравійної суміші з берега річки ОСОБА_12 він не повідомляв та відомо йому про це не було.

Разом з тим, в судовому засіданні суду першої інстанції ОСОБА_8 також стверджував, що автомобіль ЗІЛ-ММЗ д.н.з. НОМЕР_3 перебуває в його користуванні з 2000 року і він сплачував певні гроші ОСОБА_12 за вказаний транспортний засіб, хоча і не переоформлював право власності на себе.

В судовому засіданні апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_8 вказував на те, що повністю погоджується з рішенням суду та вважає, що транспортний засіб повинен бути повернутий його власнику - ОСОБА_12 .

В той же час сторона обвинувачення вважає, що автомобіль ЗІЛ-ММЗ д.н.з. НОМЕР_3 перебуває в законному володінні обвинуваченого ОСОБА_8 , використовувався ним як знаряддя злочину і тому повинен бути конфіскований в дохід держави.

Таким чином, сторони мають певні суперечності щодо встановлення обставин, які мають істотне значення для розгляду справи та вирішення питання про конфіскацію транспортного засобу.

В матеріалах справи відсутні відомості про те, що власник транспортного засобу ОСОБА_12 знає про те, що на належний йому транспортний засіб накладено арешт і він може бути конфіскований у дохід держави.

В матеріалах справи відсутні дані, які свідчать про те, що ОСОБА_12 викликався в судове засідання суду першої інстанції для підтвердження показів ОСОБА_8 .

Крім того, з матеріалів провадження вбачається, що строк дії довіреності, на підставі якої ОСОБА_8 користується автомобілем ЗІЛ-ММЗ-554 д.н.з. НОМЕР_3 , закінчився ще на момент вчинення ним кримінального правопорушення (а.п.30).

Відповідно до положень ст. 374 КПК України питання про речові докази вирішується у разі ухвалення вироку за наслідками кримінального провадження, і таке рішення, як і мотиви його ухвалення повинні зазначатися у вироку суду.

Згідно з ч. 9 ст. 100 КПК України питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження.

Вирішуючи питання про повернення транспортного засобу марки «ЗІЛ ММЗ», моделі «554», 1980 року випуску, двигун № НОМЕР_1 , кузов самоскид, шасі № НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 власнику ОСОБА_12 , суд першої інстанції не дослідив належним чином питання власності на вказаний транспортний засіб.

Крім того, суд не звернув уваги на положення п.1 ч.9 ст.100 КПК України, відповідно до якого гроші, цінності та інше майно, які підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та/або зберегли на собі його сліди, конфісковуються, крім випадків, коли власник ( законний володілець ) не знав і не міг знати про їх незаконне використання.

Згідно правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 09.04.2019 року (справа 138/2740/16-к) для визначення того, інтереси якої особи - власника чи законного володільця - зачіпає можлива спеціальна конфіскація майна, суду слід виходити із сукупності обставин, установлених судом. Якщо ця сукупність свідчить про те, що особа, хоча й зазначена у певних документах як власник майна, не має дійсного права на таке майно та інтересу в його поверненні, вимога довести факт обізнаності такої особи про злочинне використання майна, з яким вона втратила зв`язок, не відповідає меті захисту права на мирне володіння майном, втіленій, зокрема, в частині 10 статті 100 КПК, але у той же час створює нездоланні перешкоди для державних органів у досягненні цілей боротьби зі злочинністю.

Зокрема, Верховний Суд прийшов до висновку, що у разі, якщо сторона обвинувачення доведе обставини, які свідчать про відсутність у номінального власника права на спірне майно та інтересу в його поверненні, відсутність доказів обізнаності такого номінального власника щодо злочинного використання майна не є перешкодою для застосування спеціальної конфіскації.

Відповідно до вимог ст. 22 КПК України суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Провівши судовий розгляд в порядку ч.3 ст.349 КПК України, суд позбавив сторін кримінального провадження можливості надати докази щодо власника транспортного засобу та не дослідив обставини про обізнаність власника щодо незаконного використання, що має значення для вирішення питання про речові докази.

За таких обставин, на думку колегії суддів, рішення суду першої інстанції в частині вирішення питання про речовий доказ транспортний засіб марки «ЗІЛ ММЗ», моделі «554», реєстраційний номер НОМЕР_3 , є необґрунтованим, оскільки ухвалене судом без з`ясування обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до ст. 94 КПК України.

Відповідно ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог КПК, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Оскільки наведених вище вимог не було дотримано, а в перелік підстав для призначення нового розгляду в суді першої інстанції, передбачених ст. 415 КПК України, не входять істотні порушення кримінального процесуального закону, передбачені ст. ст. 7, 370 КПК України, ст. 374 КПК України, які в даному випадку були допущені судом першої інстанції, тому суд апеляційної інстанції вважає, що, виходячи з загальних засад кримінального провадження, вирок суду підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

Виходячи зі змісту рішення Європейського суду з прав людини у справі «Васильєв проти України» (заява № 11370/02) від 21 червня 2007 року «повноваження судів вищої інстанції переглядати справи повинне використовуватись для виправлення судових помилок та неправильності у здійсненні правосуддя, а не для проведення нового розгляду справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а вирок суду необхідно скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 376,404,405,407,409,412,415,418,419 КПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді провадження судом першої інстанції прокурора Тисменицької місцевої прокуратури ОСОБА_10 задовольнити частково.

Вирок Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 28 грудня 2020 року щодо ОСОБА_8 скасувати, призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Головуючий суддя ОСОБА_3

Судді: ОСОБА_4

ОСОБА_5