Ухвала

іменем України
12 квітня 2021 року

м. Київ
Справа № 703/337/20
Провадження № 51-5451 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 30 вересня 2020 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 7 грудня 2020 року,

в с т а н о в и в:
Вироком Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 30 вересня 2020 року,
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого: 11 квітня 2017 року Придніпровським районним судом м. Черкаси за ч. 3 ст. 185 КК України до чотирьох років позбавлення волі. За ч. 1 ст. 263 КК України виправдано у зв`язку із не доведенням вини. 2 серпня 2017 року вирок переглянуто Апеляційним судом Черкаської області, засуджено за ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 70 КК України на три роки три місяці п`ятнадцять днів позбавлення волі,

засуджено за ч. 3 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України до строку позбавлення волі ОСОБА_5 зараховано строк попереднього ув`язнення, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі, за період з 19 листопада 2019 року по день набрання законної сили даним вироком суду.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь держави понесені процесуальні витрати в сумі 2512 грн 16 коп.

Цим же вироком вирішено питання про речові докази у кримінальному провадженні.

УхвалоюКропивницького апеляційного суду від 7 грудня 2020 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_5 залишено без змін.

Згідно з копіями доданих до касаційної скарги судових рішень, ОСОБА_5 вчинив відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно, поєднане з проникненням у житло, за таких обставин. Так, будучи раніше судимим за злочини проти власності, ОСОБА_5 19 листопада 2019 року близько 11.00 год. умисно, реалізуючи свій злочинний намір на заволодіння чужим майном, шляхом віджиму рами вікна проник до будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та належить ОСОБА_6 , звідки з корисливих мотивів викрав золоті вироби 585 проби загальною вагою 9,3 г, ринкова вартість яких відповідно до висновку експерта № 8/2 від 8 січня 2020 року становить 6034 грн 86 коп., а також вироби з «медичного золота» загальною вагою 7 г, ринкова вартість яких відповідно до витягу зі звіту про незалежну експертну оцінку майна від 21 січня 2020 року становить 240 грн. Однак на місці вчинення злочину був виявлений потерпілим та усвідомлюючи, що його злочинні дії були помічені, бажаючи досягти свого злочинного наміру, діючи умисно, відкрито, втік з будинку, вистрибнувши з вікна, та після втечі з місця вчинення злочину був затриманий працівниками поліції неподалік від вказаного домоволодіння, а саме на перехресті вулиць Філатова та Павлова в м. Сміла Черкаської області.
Зі змісту касаційної скарги захисника ОСОБА_4 вбачається, що він просить переглянути судові рішення щодо ОСОБА_5 у касаційній інстанції.
На думку захисника, судом першої інстанції слід було кваліфікувати дії ОСОБА_5 за ч. 3 ст. 185 КК України, а не за ч. 3 ст. 186 КК України. Стверджує, що судом не доведено, що ОСОБА_5 вчинив злочин, передбачений ч. 3 ст. 186 КК України. Крім того зазначає, що при призначенні обвинуваченому покарання, суд безпідставно не застосував положення ст. 75 КК України, не врахував, що сукупність обставин щодо особи ОСОБА_5 не становить великої суспільної небезпеки у поєднанні з тяжкістю злочину, що визначена законом, та вказує на можливість його виправлення і попередження нових злочинів без ізоляції від суспільства. При цьому вказує, що цивільний позов у справі потерпілим не було подано, матеріальна шкода повністю відшкодована, а обвинувачений засуджує свою злочинну поведінку, хоча і вважає, що мало місце таємне викрадання чужого майна і його дії слід кваліфікувати за ч. 3 ст. 185 КК України, він вибачився перед потерпілим, має певні захворювання та потребує санації.
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, зокрема, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
Мотивуючи свою скаргу, захисник ОСОБА_4 , окрім іншого, оспорює невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неповноту досудового і судового слідства та правильність оцінки судами доказів, на підставі яких постановлено судове рішення, що, на його думку, призвело до неправильної кваліфікації його дій. Надаючи власну оцінку доказам, захисник по суті заперечує достовірність окремих із них та правильність установлення фактичних обставин кримінального провадження, тоді як їх перевірка в силу ст. 433 КПК України до повноважень суду касаційної інстанції законом не віднесена.

Разом із тим, висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України, зроблено з дотриманням вимог ст. 23 КПК України на підставі об`єктивного з`ясування обставин, підтверджених доказами, які було досліджено і перевірено під час судового розгляду, а також оцінено відповідно до ст. 94 цього Кодексу та яким надана правильна юридична оцінка.

Зокрема, висновкущодо винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України, суд першої інстанції дійшов на підставі аналізу показань потерпілого ОСОБА_6 , свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , даних протоколів слідчих дій, висновку експерта та інших письмових доказів, наведених у вироку, якіузгоджуються між собою та підтверджуються доказами, зібраними у кримінальному провадженні.
Так, зі змісту судового рішення вбачається, що потерпілий ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснив, що 19 листопада 2019 року близько 11 години він повернувся до місця свого проживання, що за адресою АДРЕСА_2 , при цьому хвіртка в двір була відкритою, а двері будинку зачиненими. В спальні потерпілий побачив невідомого йому чоловіка у масці, який нишпорив у його речах, побачивши потерпілого чоловік вискочив у вікно, а потерпілий, схопивши швабру, почав його наздоганяти. Обвинувачений побризкав у обличчя потерпілого з газового балончика, біля хвіртки він вдруге побризкав йому в обличчя з газового балончика, після чого скинув маску і побіг. Потерпілий викликав працівників поліції. При затриманні обвинувачений опору працівникам поліції не чинив та пояснив, що причиною проникнення в його житло була потреба в грошах.
При цьому суд першої інстанції, на підставі аналізу норм, передбачених ст. ст. 185, 186 КК України та з посиланням на роз`яснення, що містяться в п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності», наголосив на тому, що крадіжку і грабіж потрібно вважати закінченими з моменту, коли винна особа вилучила майно і мала реальну можливість розпоряджатися чи користуватися ним. Якщо особа, котра протиправно заволоділа майном, такої реальної можливості не мала, її дії слід розглядати залежно від обставин справи як закінчений чи незакінчений замах на вчинення відповідного злочину. Закінченим замахом на крадіжку є дії особи, яка викрала майно, але одразу була викрита.
Дії, розпочаті як крадіжка, але виявлені потерпілим чи іншими особами і, незважаючи на це, продовжені винною особою з метою заволодіння майном, належить кваліфікувати як грабіж. Такий висновок зробив Верховний Суд в постанові від 11 вересня 2019 року у справі № 725/2266/18.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції правильно відхилив доводи обвинуваченого та сторони захисту про необхідність зміни правової кваліфікації вчиненого кримінального правопорушення з ч. 3 ст. 186 КК України грабіж, поєднаний з проникненням в житло, на ч. 3 ст. 185 КК України крадіжка, поєднана з проникненням в житло, зазначивши, що ОСОБА_5 , хоча і розпочав вчинення кримінального правопорушення як крадіжку, однак його дії, які мали таємний характер, були викриті потерпілим, про що було відомо обвинуваченому, однак він з метою утримання викраденого майна втік з місця події, усвідомлюючи, що його дії помічені й оцінюються як викрадення.
Крім того, при обранні виду та розміру покарання обвинуваченому ОСОБА_5 суд першої інстанції відповідно до вимог ст. ст. 50, 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення за його видом (категорією), яке згідно зі ст. 12 КК України є тяжким злочином; дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий за корисливий злочин, на шлях виправлення не став та вчинив новий корисливий злочин, отже правильних висновків для себе не зробив, не працює та саме таким злочинним шляхом заробляє на життя, має постійне місце проживання, за місцем проживання характеризується посередньо, згідно з даними облікової документації на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, утриманців не має; стан здоров`я обвинуваченого; а також те, що заподіяні збитки потерпілому відшкодовано шляхом повернення викраденого майна. Обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_5 , відповідно до ст. ст. 66, 67 КК України, судом не встановлено.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції призначив обвинуваченому ОСОБА_5 покарання за ч. 3 ст. 186 КК України у межах, установлених у санкції ч. 3 ст. 186 КК України, а саме у виді реального позбавлення волі та зазначив, що таке покарання буде справедливим, необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_5 та запобігання вчиненню ним нових злочинів.
При цьому суд наголосив, що підстави для призначення ОСОБА_5 покарання із застосуванням ст. 69 КК України або звільнення його від відбування призначеного покарання в порядку ст. 75 КК України відсутні.

Крім того, аналогічні за змістом з касаційною скаргою доводи захисника ОСОБА_4 переглядалися в апеляційному порядку. Колегія суддів апеляційного суду дійшла обґрунтованого висновку, що рішення місцевого суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому злочину відповідає фактичним обставинам справи, підтверджується зібраними та перевіреними в судовому засіданні доказами і є законним.
Як убачається з ухвали апеляційного суду, колегія суддів перевірила доводи апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника, надала на кожний із них мотивовану відповідь, навела докладні мотиви прийнятого рішення і в ухвалі зазначила підстави, з яких визнала їх необґрунтованими.
Так, апеляційний суд, посилаючись на вищевказані показання потерпілого ОСОБА_6 , свідків та письмові докази у справі, з огляду на правову позицію, викладену Верховним Судом в постанові № 725/2266/18 від 11 вересня 2019 року, акцентував на тому, що ОСОБА_5 розпочав вчинення кримінального правопорушення як крадіжку, однак його дії, які мали таємний характер, були викриті потерпілим, а тому кваліфікація дій ОСОБА_5 за ч. 3 ст. 186 КК України є правильною, з чим погоджується й колегія суддів касаційного суду.

Підстав для перекваліфікації дій ОСОБА_5 з ч. 3 ст. 186 КК України на ч. 3 ст. 185 КК України немає.
Що стосується призначеного ОСОБА_5 покарання, колегія суддів апеляційного суду обґрунтовано погодилася з рішенням місцевого суду, вказавши, що підстав для задоволення апеляційних доводів захисника про призначення ОСОБА_5 покарання із застосуванням вимог ст. 69, 75 КК України немає.
На переконання колегії суддів касаційної інстанції, покарання, призначене ОСОБА_5 , виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, відповідає вимогам ст. 65 КК України, є співмірним протиправному діянню і не може вважатися явно несправедливим через його суворість, а підстав для застосування щодо засудженого положень ст. 75 КК України, про що зазначає захисник у касаційній скарзі, не вбачається.

Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Інших доводів стосовно незаконності судових рішень, які могли би бути безумовними підставами для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень, касаційна скаргазахисника не містить.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення касаційної скарги з мотивів, наведених у ній, немає, а тому відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 30 вересня 2020 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 7 грудня 2020 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3